Кати Хапка

Застрашеният вид

1

Очите на Фейт й тежаха, сякаш някой бе залепил клепачите й, докато бе спала. Лежейки неподвижно, със затворени очи и борейки се с потискащото чувство, че се е случило нещо ужасно, съзнанието й бавно се възвръщаше. Защо никога не можеше да запомни сънищата си? Те отплуваха в мига, в който отвореше очите си, утаяваха се точно под повърхността, но там, където повече не можеше да ги достигне, и оставяха след себе си неясен привкус на фрагментарност… Колкото и да се опитваше да възстанови подробностите, те бяха завинаги изгубени.

Фейт усети, че нещо остро се опира в гърба й, и се премести леко. И вместо скърцането на старото си легло чу под себе си тихото припукване на клонки и листа.

Очите й се отвориха. Първото, което видя и чу, бе водопад от цветове — зелено, червено, тюркоазно, лъскаво кафяво — пера, потънали в слънце, и шумоленето на птица в полет.

Сърцето й подскочи. Още ли сънуваше? Или това наистина беше…?

Преди да довърши мисълта си, до ушите й достигнаха викове на ужас. След миг тя различи звуците на болката — писъци, плач и крясъци, които отчаяно молеха за помощ, съпроводени от други звуци, които не успяваше да разпознае. В един миг на объркване разумът й блокира, отказвайки да приеме цялата смущаваща смес от впечатления, която сетивата й му доставяха.

Къде се намираше?

Изведнъж се сети: самолетът! Тя потрепна, щом си спомни: чудовищното раздрусване, виенето на двигателите, които се мъчеха да преодолеят внезапното пропадане, кислородната маска, която се изстреля от тавана право в лицето й като някакво пипало от пластмаса, отвратителното усещане за изплъзващия се под краката й въздух — пак и пак, — докато самолетът летеше към земята, запратил стомаха в гърлото й — най-страшното от всички влакчета на ужасите в света.

След това всичко беше потънало в мрак.

А сега какво?

Фейт се надигна и ръбът на един остър камък се заби в дланта й. Без да обръща внимание на болката, тя се изправи на крака. Усещаше цялото си тяло възпалено, треперещо и без координация. Впрочем по същия начин усещаше и мозъка си. Това усещане за несигурност напомняше силен световъртеж, сякаш цялото мироздание балансираше на ръба на паниката.

Тя бе сама сред джунглата на една поляна, потънала в слънце, чиято светлина проникваше през листата. Лъскави лиани се виеха измежду стройните стъбла на непознати тропически растения. Високи палми опираха в небето, а короните им се полюшваха от лекия бриз, лъхнал през влажния въздух. Аромат на меденосладки цветове привлече погледа й към храсти от диви тропически цветя — фойерверк от багри сред зеленината.

Красиво беше — толкова красиво, колкото в картините, рисувани с неестествено весели бои, или като в сън, но толкова жив, че дълго преди да свърши, вече е ясно, че не може да бъде истина. Дори писъците и пронизителният машинен вой, който вероятно идваше от самолетния двигател, бяха така заглушени от листата, че също звучаха далечни и нереални.

Фейт се облегна на ствола на близкото дърво с треперещи крака и ръце и няколко пъти си пое дълбоко въздух. С периферното си зрение усети някакво движение. Обърна се и видя смарагдовозелена змия, дълга около шейсет сантиметра, която пълзеше по клона на дървото само на сантиметри от лицето й. Изстрелваше и прибираше в устата си разцепеното езиче, докато я фиксираше с елипсовидните си очи на влечуго.

Morelia viridis[1], помисли си тя, идентифицирайки змията, докато гъвкавото тяло на влечугото се плъзна грациозно по клона.

Като видя змията, тя изведнъж се почувства по-спокойна и по-уверена, сякаш бе зърнала приятелско лице в стая с непознати. Змията изчезна в една туфа с листа в края на клона и Фейт пое още няколко пъти дълбоко въздух, докато обмисляше какво да предприеме.

Туптяща болка в крака я накара да погледне надолу. Най-хубавата й пола беше разпрана до половината по шева, блузката й от изкуствена коприна бе цялата в кал и мръсотия. И двете й обувки ги нямаше. Ръцете й бяха издрани, а болката идваше от една грозна порезна рана под коляното. Но иначе предвид на обстоятелствата бе в доста добра форма.

Невероятно, каза си Фейт, като хвърли поглед към късчето синьо небе, което се мяркаше през листата на дърветата. Да не би пилотът да се е приземил по спешност в джунглата? И ако е така, как се е озовала тук съвсем сама?

В момента обаче мисленето й се видя непосилно труден процес и скоро се отказа да си задава тези въпроси. Вместо това погледна в посоката, откъдето идваха повечето звуци. Чу пронизителните викове на някаква жена и сърцето й се разтуптя. Както винаги, когато видеше или чуеше някой да страда, първият й порив бе да се втурне да помогне.

Но въпреки това все още не можеше да помръдне от дървото, на което се бе облегнала, и стоеше неподвижна, като закована. Мозъкът й се движеше толкова мудно, като змия, събудена посред зимния й сън, в студеното време. Разпозна дълбоко в себе си онова чувство, което я обземаше в най-тежките мигове в живота й. Тези моменти сестра й наричаше „моментите «Само да не беше» на Фейт“. Само да не беше се случило това, само да можеше да върне времето назад, да промени хода на събитията, само да не…

Някъде в далечината се чу остър птичи крясък. Този звук я извади от вцепенението. Не беше моментът да се отдава на подобни мисли. Никога не е имала полза от това, всъщност ставаше дори още по-зле. Ако бе научила нещо положително от пътуването си до Австралия, то бе точно това.

Мозъкът й отново функционираше нормално и отговорът бе очевиден. Трябваше да отиде там, откъдето идваха виковете, да разбере какво става, и да се опита да помогне с каквото можеше. Тя бързо определи посоката, откъдето идваха повечето викове и други звуци, излезе от малката скрита полянка и си запроправя път през обкръжаващата я растителност.

Една съчка изпука зад нея като пистолетен изстрел. Фейт се озърна стреснато. Под шарената сянка на едно голямо дърво на няколко метра встрани, с гръб към Фейт стоеше висока слаба жена с вълниста кестенява коса, високи скули и умни очи.

— Здрасти — промълви Фейт.

Жената й хвърли поглед през рамо — явно бе точно толкова изненадана, че вижда Фейт, колкото и Фейт. В първия миг не отговори на поздрава, а замръзна на място. Носеше кафяви панталони и широка памучна бяла риза, лицето й бе покрито с мръсотия, а по челото й блестяха капки пот. Беше на възрастта на Фейт.

— Здрасти — каза след малко непознатата с леко треперещ глас.

Фейт видя, че жената, която все още беше с гръб към нея, стои с неестествено извити рамене. Предположи, че може би притиска счупена ръка към гърдите си или някоя рана по тялото.

— Имате ли нужда от помощ? Ранена ли сте? — попита Фейт загрижено.

— Нищо ми няма.

Фейт направи крачка към нея, като все още се надяваше жената да се обърне към нея. Но тя продължаваше да стои с гръб и да я гледа враждебно над рамото си. При нормални обстоятелства Фейт щеше да разбере какво й казваха, и да се отдръпне. Но ситуацията съвсем не беше нормална.

— Къде са другите? — попита Фейт и направи още една крачка към непознатата. — Самолетът… Вие бяхте ли на самолета?

Вторият въпрос й прозвуча идиотски в мига, в който го произнесе. Откъде другаде щеше да се е взела?

Но непознатата явно не забеляза нищо.

— На брега — простичко каза тя. — Другите са на брега — тя посочи с глава надясно.

Фейт се обърна в същата посока, където през листата се процеждаха открито небе и късче хоризонт над морето.

— Благодаря — каза тя, — ще отидем ли…

Думите й секнаха, щом се обърна. Жената я нямаше. Фейт примига и се запита дали загадъчната млада жена изобщо е била там. Защо се изпари при първия удобен случай? Защо не искаше да се обърне с лице към Фейт. Какво означаваше изразът на лицето й?

Фейт реши, че отговорите на тези въпроси може би са на брега, както бе казала жената. Обърна се и се отправи бързо в указаната посока. Провираше се през бодливи клонки, преминаваше през облаци от насекоми и се движеше през влажната зеленина. Не беше лесно. Когато стигна края на джунглата, бе обляна в пот, а краката и стъпалата й бяха изподрани от камъните и другите остри останки, които бяха разхвърляни по пътя й.

Но когато отмести последното клонче и погледна пред себе си, изведнъж забрави за всичко това.

Върху широкия бряг бяха разпилени на голямо разстояние огромни парчета метал — гигантски отломки от тялото на самолета във вид на безформени късове стомана, раздробена от някой разгневен великан. Няколко парчета горяха, а димът разнасяше неприятна миризма. Белият пясък бе покрит с отломки, докъдето стигаше погледът. Огромният скелет на едно от счупените крила стърчеше високо в синьото небе. Огън и дим изпълваха от край до край пейзажа и очите на Фейт започнаха да сълзят.

Самолетът им беше катастрофирал. Не беше се приземил, както си мислеше Фейт, а се беше разбил на парчета точно тук, на брега. За известно време тя просто гледаше и се опитваше да осъзнае случилото се.

На плажа имаше и други хора — много хора. Бягаха от пушилката, опитваха се да помагат на други да избягат на безопасно разстояние, щураха се панически напред-назад. Седяха и хлипаха. Истерично крещяха нечии имена.

Някои изобщо не се движеха.

Фейт преглътна с усилие, зашеметена от чувствата си. Приличаше на по-силна, по-ярка и по-жестока версия на онова, което бе изпитала по време на демонстрациите в Сидни…

2

Хей, хей! Хе, хе, хе! Кажете на предателя: Не, не, не!

Изненадана, Фейт спря рязко, когато зави на ъгъла на Университетския булевард и видя протестиращите.

Бяха около двайсет и пет души, стояха пред главната академична сграда, развяваха знамена и размахваха юмруци, докато скандираха. Беше прекрасен слънчев следобед, типичен за Средния запад, и по улиците имаше много хора, забързани за работа или за училище, макар малцина да хвърляха повече от един любопитен поглед към тях. Двама полицаи от университетското градче се бяха облегнали на щендера за велосипеди пред сградата и мързеливо клатеха палките си, докато наблюдаваха протестиращите с очевиден интерес.

Фейт направи колебливо крачка, като се питаше какво ли бе пропуснала. Бе толкова заета с последния курс опити за своята дисертация, че от две седмици дори не й бе останало време да прочете университетския вестник.

Забеляза, че някои от протестиращите носят фланелки или копчета с надписите на зелената организация на университетското градче, и любопитството й веднага се събуди. Фейт проявяваше от дете страстен интерес към проблемите на околната среда. Но беше малко по-срамежлива, а тези дни и прекалено заета с изследванията си, за да протестира по улицата, както правеха тези хора.

Във всеки случай, за каквото и да ставаше въпрос, нямаше време да стои тук, за да се опитва да разбере. Днешната консултация с преподавателя й бе продължила по-дълго и сега закъсняваше за седмичната среща с научния си ръководител доктор Луис Арельо. Знаеше, че той няма да се сърди, но въпреки това мразеше да му създава неудобства.

Насочи се към стъпалата на централния вход на академичната сграда, като реши да не обръща ни най-малко внимание на протестиращите. Няколко от тях носеха лозунги с един и същ надпис: „ВЪРВИ СИ, АРЕЛЬО!“, а на един от плакатите някой бе добавил череп с кръстосани кости.

Фейт примига. Може би очите й погаждаха някакви шеги. В крайна сметка сигурно бе уморена от дългите часове над микроскопа. Защото кой ще прави демонстрация против доктор Арельо? Той бе един от най-уважаваните професори във факултета по биология и главната причина Фейт да си избере да пише докторската си теза именно в този университет. Блестящ биолог и известен борец за каузата на околната среда, той не бе само един от идолите на детството и, а все още й се струваше по-голям от живота, макар че от една година го познаваше и лично.

Стисна книгите, които носеше, още по-здраво пред гърдите си, наведе глава и се приготви да си проправи път измежду демонстриращите. Каквото и да ставаше, бе сигурна, че Арельо щеше да й обясни всичко начаса, щом влезеше при него.

Почти беше стъпила на първото стъпало, когато точно пред нея застана слаб млад мъж. Тя се спря рязко само миг преди да се сблъскат, и вдигна поглед.

Той се взря внимателно в лицето й. Беше десетина сантиметра по-висок и може би година — две по-малък от нея, с дива черна коса и още по-диви сини очи. Върху бледото му лице изпъкваше най-вече големият клюнест нос. На рамото му небрежно лежеше написан на ръка лозунг. Фейт прочете думите „АРЕЛЬО = СМЪРТ“.

— Извинете — промърмори тя плахо и направи крачка встрани, за да го заобиколи.

Той отново й препречи пътя със стройното си тяло:

— Хей! Къде мислиш, че отиваш, хубавице?

Разкъсвана между смущението от неочаквания комплимент и раздразнението, че й се бъркат в личната работа, тя отговори толкова любезно, колкото можеше:

— Вътре. Или поне се опитвам. Имам среща.

— Ти да нямаш случайно среща с дявола, а? — младият човек наклони главата си настрани и направи рогца с пръстите си, като придържаше лозунга на ключицата на рамото си. — Виждаш ми се твърде умничка за такова нещо, слънчице.

— Имам среща с доктор Арельо — каза Фейт. — Не че това ви влиза в работата.

— Арельо — той изплю името, сякаш бе киселина на езика му. — Значи си една от тях? От унищожителите на околната среда? Палач на планетата. Корпоративна глобалистка курва.

Въпреки че се изкуши да подмине тези думи и да влезе в сградата, Фейт не се сдържа да се защити.

— Я пак се пробвай — каза тя. — Не съм ни едно от тия неща. И съм по-зелена от всички вас тук, взети заедно. Доктор Арельо също. Ти нищо ли не знаеш за него? От трийсет години е известна фигура в движението за опазване на средата.

Младежът тъжно поклати глава:

— О, слънчице, всичко се промени. Или ти нищо не знаеш?

Фейт знаеше, че просто трябва да го бутне и да го подмине. Защо трябваше да вярва на нещо, което й говореше някакъв непознат на улицата, развял обиден лозунг? И все пак не устоя на любопитството си, а той очевидно искаше да я осветли.

— Какво имаш предвид? — попита тя предпазливо.

Младежът повдигна рамене:

— Всеки знае, че на Арельо не може напълно да му се вярва. Той винаги е искал да продава убежденията си на най-висока тарифа, знаеш. Да прави компромиси с принципите си. Но този път просто е сключил сделка с „Кю Корп“. Сигурен съм, че си чувала за последните извращения срещу природата, които планират в Южна Америка? — без да дочака отговор, продължи: — Е, ами Арельо е решил, че да се построи нов химически завод насред прелестната джунгла там, е една много свежа идея. И не само е оттеглил предишните си възражения пред тамошното правителство, но и даже е дал подкрепата си за проекта. Обещал е да съдейства за изграждането на завод, който ще бълва отрова, колкото се може по-скоро.

— Не мисля така — каза Фейт.

Да, беше чувала за „Кю Корп“, естествено, кой не бе чувал за тях. Международната корпорация оглавяваше всеки списък с имена на замърсители на околната среда.

— Доктор Арельо никога няма да направи такова нещо. Той винаги е говорил точно против тези заводи. Всъщност сега си спомням, че съм го чувала да говори за този завод преди известно време и да казва, че е много лоша идея.

— Лоша идея ли? — повтори той. — Така ли нарича Арельо унищожаването на хиляди невинни същества? Съсипването на девствената природа? Лоша идея? — той завърши с кратък злобен, подобен на лай смях.

Фейт поклати глава:

— Аз го познавам. Той просто не е такъв човек — не отстъпваше тя. — Той е толкова загрижен за опазването на природата, че никога няма да влезе в разни сделки, които могат да й навредят.

— Може да е било така, а може и да не е било. Но няма съмнение. Този път наистина го е направил.

Младият мъж изглеждаше толкова сигурен, че Фейт не посмя повече да спори с него. Освен това трябваше да побърза за срещата си.

— Е, ако го е направил, значи е имал сериозна причина за това — опита се тя да бъде дипломатична.

— О, разбрах най-сетне — завъртя очи младежът, — значи и ти си от ония. Опазване на планетата, да, разбира се, веднага, само докато не пречим на големия бизнес обаче, нали? Ами ако питаш мен, никога няма уважителна причина човек да сключва сделка с дявола, така да знаеш. Щом го правиш, и ти си дявол.

— Добре тогава — каза Фейт, като се приготви да си върви. Беше ясно, че разговорът отива в глуха линия, а и нямаше време за губене.

Той я спря, като я стисна за ръката и я дръпна към себе си, впивайки пръсти в плътта й до болка.

— Помисли по тоя въпрос, слънчице — каза. — Става ли въпрос за околната среда, всеки компромис значи катастрофа. Това е голяма крачка назад за движението. Заради слабостта на един човек хиляди невинни същества ще умрат в басейна Вибора. Птици, риби, змии…

Въпреки че се канеше да дръпне ръката си от него, Фейт рязко спря, щом чу думите „басейна Вибора“ и „змии“. Най-накрая си спомни по-ясно един разговор с Арельо.

Беше преди около месец, точно когато медиите разпространиха новината за проекта за новия химически завод. Арельо й спомена за това на една от срещите им, защото знаеше, че змиите са нейната страст и призвание на живота й. В басейна Вибора живееха няколко застрашени вида, това бе една от последните завършени екосистеми, в която можеха да живеят изчезващи форми на живот. Ако това, което този непознат млад демонстрант говореше, бе вярно, тази екосистема щеше да загине, обричайки змиите на вероятно изчезване в диво състояние.

— Чакай — каза тя, — ти сигурен ли си, че това, което ми казваш, е вярно? Защото…

Преди да успее да си довърши въпроса, към тях се приближи едно трътлесто момиче в зелено индианско наметало. След него вървяха шепа протестиращи.

— Хей! Това да не е още някой защитник на Арельо, а? — Гласът на момичето прозвуча враждебно и странно нетърпеливо, сякаш се надяваше Фейт да й отвърне.

Фейт хвърли един поглед към нея и един към свитата й и сърцето й заби по-бързо. Мразеше каквито и да са конфронтации, особено пък групови.

— Назад, приятели — каза младежът с черната коса на новодошлите, като се намръщи. — Не я закачайте, ясно ли е? Хайде, чупка, казах!

Щом ония се разкараха, Фейт му се усмихна неуверено. Беше му благодарна, че я защити, но не можеше да забрави това, което току-що й бе казал за Арельо.

— Влизай вътре да не си изпуснеш срещата, хубавице — и той се отдръпна, за да я пусне в сградата. — Питай Арельо за тая работа. Ще видиш.

Фейт не знаеше какво точно да каже, така че безмълвно се шмугна покрай него. Влезе в широкото кънтящо фоайе на сградата и тръгна към асансьора. Беше леко разстроена. Първо, не беше свикнала непознати да я наричат „хубавица“. Хората винаги наричаха така Гейли, разбира се. Но макар всички да повтаряха колко Фейт прилича на по-голямата си сестра, рядко й казваха, че самата тя е хубава. Беше свикнала с това и вече не мислеше за тия неща.

Бузите й пламнаха, когато си помисли за наситеносиния поглед на чернокосия демонстрант. Тези очи се прицелваха в нея, без да мигат, като змия, която с всяка своя фибра е концентрирана върху плячката си. Колкото й страстен привърженик да беше на движението за спасяване на природата, тя не можеше да си представи да действа като това момче отвън — да дефилира, да скандира, да развява лозунги, да спори със съвършено непознати хора… не можеше да не завижда по мъничко на подобна смелост и пламенност.

— Добър ден, мила — в кабинета на доктор Арельо я посрещаха винаги много топло. Кандис — секретарката на професора, бе четирийсетгодишна червенокоса жена. — Бледичка си, Фейти. Тия безделници отвън да не са те притеснили с нещо?

— Отдавна ли са отвън?

Кандис се изкикоти:

— Цял ден, да ги вземат мътните. Налетях на тях, като излизах за обяд. Мойра от офиса на доктор Зейл долу пернала един с портмонето си, понеже не я пускали да излезе от сградата.

Фейт се усмихна сдържано, тя не за пръв път си пожелаваше да прилича малко повече на Кандис, Мойра и някои други жени, които познаваше. Те никога не се бояха да се защитят или да кажат точно онова, което мислят, независимо от това, кой ще ги чуе.

— Както и да е, шефът те чака — продължи Кандис и насочи вниманието си отново към листовете върху бюрото си. — Каза да те пратя при него веднага щом се появиш.

— Благодаря.

Фейт тръгна към вратата от матово стъкло, която водеше към светая светих на кабинета на Арельо.

Арельо вдигна глава, когато тя влезе. Бузите му се набръчкаха в усмивка зад прошарената брада и лицето му грейна над разхвърляното метално бюро.

— А, Фейт — каза той с лек акцент, който се беше запазил все още след трийсет години в Щатите. — Къде си, мила, взех да се тревожа.

— Извинете, че закъснях — Фейт се отпусна на стола срещу бюрото му. — Аз, ъъъ, онези демонстранти отвън малко ме задържаха.

— А — въздъхна Арельо. Той внимателно скръсти ръце върху бюрото си, при което ръкавите му от туид прошумоляха.

— Да, боя се, че са ми много сърдити. Не са доволни, че си промених решението относно проекта за басейна Вибора.

Фейт се ококори.

— Значи е вярно — продума тя, като сама не си вярваше. Бе очаквала от него да се разсмее, да й каже, че това са измишльотини, че тези демонстранти са луди…

— Наистина ли сте се договорили с „Кю Корп“?

— Предполагам, да, може да се каже така — Арельо се облегна назад, гледайки я замислено, като потърка брадата си. — След внимателно обмисляне стигнах до заключението, че това е единственият начин да се стигне до някакво споразумение с компанията.

— Но… но… змиите! Ами животните? Екосистемата там е много крехка, всички го казват… — Фейт знаеше, че говори несвързано, но нищо не можеше да направи.

Арельо отново въздъхна:

— Разбирам, че това е шокиращо за теб, скъпа, и аз самият съм все още малко шокиран, нали виждаш. Но в реалния свят компромисът е нещо необходимо, иначе не можем да се движим напред. Понякога трябва да направим нещо, което никога не сме допускали, че ще направим, за да се променят нещата, разбираш ли какво имам предвид?

Фейт просто го гледаше, без да мига и без да помръдва.

— Не — успя да продума накрая. — Аз… аз не разбирам.

— Боя се, че е доста сложно — каза вяло Арельо. — За нещастие не можем да върнем времето назад. Не можем да променим този свят независимо колко много го желаем. Затова нямаме друг избор, освен да вървим напред и да търсим пътища прагматизмът да ни изведе до нашите идеали.

— Нямаме избор ли? Но избор винаги има. Можехте да изберете да продължите да се борите, нали?

— Да, наистина можех — Арельо потърка брадата си отново. — Но Айнщайн е казал, че дефиницията на лудостта е да правиш едно нещо отново и отново и да очакваш различен резултат. Ако обичайните методи са безплодни, значи е време да се потърсят нови, които може би ще работят.

— И вие имате предвид да се съсипе цялата екосистема? — Фейт сключи пръстите на ръцете си толкова силно, че ноктите й се забиха в кожата.

— Цялата планета е екосистема, нали така? Аз разсъждавам глобално и се опитвам да постигна добрите ефекти в максимална степен.

Фейт отвори уста, като се опита да намери думите, които биха го убедили, че прави голяма грешка. Но откри, че няма такива думи. Той бе все още нейният идол, тя все още се вълнуваше в негово присъствие, независимо че сега не мислеше като него. Освен това защо трябваше изобщо да го разубеждава? Че нали той най-добре знаеше как функционира световната природа и какво трябва да се направи, за да се оправят нещата. Освен по-голямата й сестра именно доктор Арельо бе другият човек, оформил повечето й възгледи за природата, науката и съхраняването на видовете. Сега той бе избрал да действа противно на всичките си професионални убеждения, ей така, и явно дори не го осъзнаваше.

Ужасяващи картини на задушени в химическата мръсотия риби, змии и жаби са появиха в съзнанието й и тя усети как емоциите й почват да вземат връх, заплашвайки да я залеят. Това не предвещаваше нищо добро. Целият й свят изведнъж се бе завъртял около оста си и й бе нужно време, за да се справи с положението.

Фейт рязко се изправи пред бюрото и засъбира неловко книгите си.

— Трябва да вървя — промълви, гледайки в пода. Не смееше да го погледне. — Съжалявам.

— О, мила — каза Арельо. — Надявам се, че не съм те разстроил толкова много, Фейт. Бих искал да обсъдим това по-късно с теб. Кога искаш да се видим отново?

Отговорът изскочи от устата й, преди сама да се усети.

— Никога — промълви и сълзите потекоха по лицето й, преди да успее да ги спре, като прибавиха и срам към бърканицата от гняв, страдание, смущение и възмущение, които бушуваха в нея. — Мисля, че е по-добре да помоля да ме прехвърлят при друг научен ръководител.

— О, Фейт — Арельо прозвуча много стреснат. — От сърце се надявам, че не говориш сериозно. Такова удоволствие бе да работя с теб досега, ти си толкова отдадена на заниманията си, а освен това си и талантлив изследовател и не искам да се отказвам от помощта ти. Моля те, нека поговорим за това или…

— Не, не мисля — продума тя и се обърна толкова бързо, че удари крака си в крака на стола. Ахна за миг от болка и отново седна. Но устоя на натиска. Беше наясно със себе си и знаеше, че е по-добре веднага да се махне, ако държи на принципите си. Иначе имаше голяма вероятност да се размекне от бащинското отношение на Арельо и милите му думи.

Тя пристъпи към вратата, заслепена от сълзи и от болката в крака си.

— Довиждане — прошепна, но толкова тихо, че той със сигурност не я чу.

Тя притича покрай сащисаната Кандис и се спусна по стълбите, без да чака раздрънкания асансьор. Чувстваше се предадена, объркана и тъжна и далеч не бе сигурна, че това, което направи току-що, бе правилно. Почти чуваше гласа на сестра си, който нежно я укоряваше: „О, Фейт, умът ти работи толкова добре, защо тогава все мислиш със сърцето си?“

Надвеси се над стълбището, пое дълбоко няколко глътки въздух и се втренчи в олющената стена.

„Защо му трябваше да прави това?“, питаше се трескаво с чувството, че целият й свят се е обърнал с главата надолу. Такова чувство на пълна безнадеждност бе изпитвала само два пъти в живота си и въпреки че тези два пъти положението беше много, много по-лошо, този момент не ставаше по-лек за понасяне. Затвори за миг очи и си представи лицето на Арельо. През целия си съзнателен живот беше вярвала, че виждат света по един и същ начин…

Отвън протестът се вихреше с пълна пара. Агитката крещеше нещо за отрова и печалби, но Фейт едва-едва ги чуваше. Очите й бяха намерили на мига чернокосия младеж, който все още размахваше плаката си много близо до стълбите. Той също я забеляза веднага. Щом го видя да се насочва към нея, тя се стегна в очакване на подигравки от рода на „Нали ти казах“.

Вместо това, щом видя обляното й в сълзи лице, очите му се проясниха.

— Хей, съжалявам, слънчице — измърмори съчувствено.

— Прав беше — каза тя твърдо, за да избегне още един водопад от сълзи.

Той се усмихна леко и се приближи.

— Аз съм Оскар.

3

Фейт излезе от сянката на дърветата и застана на брега. Пясъкът пареше под босите й крака, но тя едва усещаше другата болка. Нямаше място за подробности, щом като пред очите й се разкри ужасяващата гледка на катастрофата.

На няколко крачки от нея една жена хлипаше неудържимо, стиснала възглавничка от самолета. Малко по-надолу по плажа други хора помагаха на мъж с кървяща рана да се изтегли от горящо парче от корпуса. Отдясно един изплашен мъж с азиатски черти крещеше нещо неразбираемо…

Толкова много страдание. Фейт едва можеше да понесе гледката. Единственият начин да издържи бе, ако знаеше, че можеше да бъде полезна по някакъв начин. Все още стоеше парализирана — изпитваше несигурност, не знаеше откъде да започне и даже дали някой от тези хора се нуждаеше от помощта й. Продължаваше да се взира пред себе си с усещането, че е нелепа и излишна.

„Срамежливостта още на никого не е помогнала да направи нищо“, почти чуваше гласа на сестра си. Гейли сигурно е казвала един милион пъти това изречение, докато Фейт беше в пубертета. „Понякога, сладурче, човек трябва да скочи и с двете крачета“.

От унеса й я извади внезапна експлозия надолу по брега. Беше твърде далеч, за да я заплаши с нещо, но тя инстинктивно отстъпи назад и заслони очи, за да види какво става в онази посока. Огромен метален къс от вече неразпознаваема част гореше в силни пламъци. По-малки парчета от него валяха като зловещ дъжд около мястото на експлозията и хората бягаха във всички посоки.

— Хей, ти там, млада госпожице, добре ли си?

Фейт се обърна и видя атлетичен червендалест мъж над четирийсет години, който тичаше към нея. Когато я доближи, димът от горящата наблизо отломка го обгърна и лицето му затрептя в странно позната форма. Тя го зяпна стресната. Миг по-късно океанският бриз отвя пушека и илюзията изчезна.

Мъжът изглеждаше загрижен.

— Ей, добре ли си? — повтори той и се вгледа в лицето й. — Може би трябва да те заведем по-далеч от газа и всичко друго, дето изтича тук. Хайде ела с мен, госпожичке.

Той сложи ръка върху раменете й я поведе по брега. Докато стигнаха в сянката на една бамбукова горичка покрай плажа, Фейт си бе възвърнала дар слово.

— С-съжалявам, че така ви зяпах — заекна тя и си даде сметка, че той сигурно бе решил, че е ранена или в шок. И нищо чудно, защото го зяпаше като идиот. — Добре съм. Просто за миг ми заприличахте на един човек, когото познавам. На стария научен ръководител на докторската ми дисертация.

— На докторската ти дисертация? — Мъжът се усмихна тъжно и прокара ръка по изтънялата си коса, черна, цялата в прах и мръсотия. — Съжалявам, сбъркал съм адреса тогава, госпожице. Аз не съм точно интелектуален тип. Едва завърших гимназия… Но сега вече ти също ми напомняш някого.

Непознатият имаше непринудено и естествено поведение, което, независимо от обстоятелствата я караше да се чувства по-свободно. Лицето му с квадратна челюст бе потно и покрито с мръсотия и пепел. Имаше две незначителни драскотини на едната буза и грозна порезна рана близо до лявото ухо. Сега, след като го разгледа по-добре, разбра, че той прилича на Арельо толкова, колкото един як бик прилича на интелигентна, но разглезена домашна котка.

Точно в този миг някаква част от разбития самолет изтрещя силно и мъжът погледна бързо натам.

— Чуй, казвам се Джордж — каза той отривисто. — Ако наистина си добре, може би и двамата трябва да отидем там и да се опитаме да помогнем.

— Аз съм Фейт — тя си пое дълбоко въздух, като се помъчи да успокои биенето на сърцето си. — Само ми кажи какво трябва да правя.

Джордж се огледа, несигурен за момент. После изражението му отново придоби твърдост и решителност.

— С багажа, Фейт, с това ще се заемем.

— С багажа ли? — Фейт помисли, че не е чула добре.

Той кимна уверено:

— Някой трябва да почне да събира куфарите и каквото има там друго от самолета. Нали знаеш — вземаш го и го изнасяш някъде на сигурно, преди да изгори или да го отнесе приливът. Това ще улесни малко спасителите, когато дойдат да ни вземат. Можем да почнем да го трупаме до това, ниското изкривено дърво.

Фейт се колебаеше. Събирането на багажа не беше точно това, което си представяше, че трябва да се предприеме. Тя искаше да помага да се спасяват хора, не вещи.

— Ами добре — каза бавно, като погледна към дървото, което Джордж беше посочил и което беше достатъчно отдалечено от брега. — Но може би първо трябва да проверим дали някой не е ранен, и ако можем да…

— Виж, не мисля така — в тона на Джордж се прокрадна нотка на нетърпение и той я прекъсна, преди тя да довърши изречението. — Онова хлапе там долу ми каза, че онзи мъж на брега е лекар.

Фейт се опитваше да проследи жестовете му, докато той сочеше към един приятен тъмнокос млад мъж приблизително на нейната възраст, който току-що бе минал бързо покрай тях, и после към един друг мъж, който тъкмо се навеждаше над една възрастна чернокожа жена наблизо, която лежеше по очи.

— Ами виж, мен не ме бива много по медицинската част и така нататък — продължи Джордж. — Но мисля, че мога да помогна по свой начин. Ти с мен ли си?

Фейт се изкушаваше да каже не. Ами ако на някого му изтече кръвта или загине от някоя експлозия, докато те събират ръчен багаж и тоалетни принадлежности? Планът на Джордж май не беше най-добрият начин да си оползотворят времето.

— Хайде — каза Джордж грубо и се обърна да вземе една леко обгорена чанта, която се търкаляше наблизо.

Фейт пое дълбоко въздух и се зае да подреди обърканите си мисли. Не беше ли взела съвсем наскоро решението, че повече никога няма да позволи да я карат да прави неща, които не иска? После погледна към Джордж. Устните му бяха решително стиснати, но очите му се местеха непрекъснато, сякаш не искаха да се спрат дълго на нито една от ужасяващите гледки около тях.

„Вероятно той не може да разсъждава много добре в момента, осъзна Фейт. И нищо чудно, след всичко, което ни се случи“. Независимо от напереното си поведение Джордж със сигурност бе точно толкова стреснат и уплашен, колкото всеки друг от ония хлипащи и пищящи хора, които се щураха по брега. Единствената разлика беше, че бе избрал да го прикрива, като върши нещо. По-голямата сестра на Фейт беше същият тип човек. Винаги когато очакваше новини от докторите си, Гейли вършееше из къщата, чистеше я от горе до долу и си създаваше дребни занимания, които поглъщаха време, като например да подрежда тавана или да реди в бърлогата си броевете на „Нешънъл Джиографик“ по азбучен ред.

— Прав си — каза Фейт. — Събирането на багажа е добра идея. А освен това ще можем да следим, ако някой има нужда от помощта ни, нали?

Джордж изглеждаше доволен от компромиса.

— Да, разбира се. Хайде да вървим. Видях някакви работи ей там…

Фейт заситни по горещия пясък в посоката, в която той тръгна, и вдигна един кожен куфар, наполовина зарит в пясъка. Щом го пусна до дървото, забеляза едно малко гущерче, което профуча през пясъка. Тя му се усмихна и си помисли колко много приличаше на малката игла с камъчета във вид на гущерче, която Гейли носеше върху зимното си палто.

Мислите и бяха прекъснати от пронизващо стържене на метал в метал. Тя се обърна към брега точно навреме, за да види как огромният къс стърчащо крило, което бе видяла преди малко, се залюлява и после тежко се стоварва на земята. Срути се с трясък и с дъжд от искри, като последвалата експлозия предизвика верига от изригващи пламъци, които се изстреляха по целия плаж и разпиляха във въздуха едри отломки сред вълни от огън и жупел, развихрени във всички посоки.

Щом започна експлозията, Джордж скочи към Фейт и я блъсна зад гърба си. Опашката на една от огнените вълни мина покрай тях и опари лицата им, при което Фейт притвори очи.

— Благодаря — каза свенливо тя, като си даде сметка, че Джордж я закриваше със собственото си тяло. Тя не можеше да не се трогне от самоотвержената му бащинска постъпка. Беше на хиляди километри от дома си съвсем сама и един напълно непознат човек се опитваше да я предпази… Странно усещане. Но хубаво.

Джордж й хвърли бърз поглед и вдигна рамене, а вниманието му почти веднага се насочи обратно към плажа.

— Цялата тази ситуация е абсурдна. Ей сега се връщам.

И той забърза надолу по брега.

Когато се обърна отново към догарящите останки от крилото, Фейт видя трима души, които лежаха на пясъка близо до мястото, където ги бе запратила експлозията. За щастие и на тримата явно им нямаше нищо. Когато седнаха, видя, че между тях е мъжът, когото Джордж бе посочил преди малко — докторът. С него имаше един много пълен млад човек с огромна къдрава кестенява коса и една хубавичка руса бременна жена с мръсна горна дреха. И тримата изглеждаха стреснати от току-що разминалата им се опасност. Фейт си даде сметка, че крилото сигурно едва не бе паднало върху тях.

Докторът скочи почти веднага на крака и замина нанякъде, а другите двама останаха да седят на пясъка, все още много уплашени. Фейт тръгна към тях, за да се увери, че са добре.

— Пич, видя ли това — каза дебелият младеж. Дишаше тежко, а очите му бяха широко отворени. — Искам да кажа това, дето мина по-наблизо.

— Мда, беше близо — обади се жената, а приятният й глас с мек австралийски акцент трепереше.

— Хей, добре ли сте — попита Фейт и приклекна до тях.

Бременната жена сложи ръка върху издутия си корем:

— Не съм много сигурна. Мисля, че да.

Фейт погледна натам, където бе изчезнал другият мъж.

— Добре, че онзи човек ви предупреди — каза тя. — Разбрах, че е лекар, нали?

Младият мъж кимна.

— Да, май е така. Казва се Джак — той повдигна рамене. — Между другото викат ми Хърли.

— А аз съм Клер — подаде й ръка бременната жена, а другата ръка остана на корема й.

— Казвам се Фейт. Приятно ми е.

Думите й прозвучаха странно официално предвид на твърде неофициалните обстоятелства и тя леко се разсмя. И незабавно се почувства виновна, че се смее в подобен сериозен момент, но Хърли и Клер отвърнаха на усмивката й.

— Шантава работа, нали? — каза Клер и размаха тъничката си ръка наоколо, за да поясни какво имаше предвид.

Фейт кимна. Опита се да измисли още нещо, за да поддържа разговора, но чу, че Джордж я вика. Обърна се и видя, че идва към нея.

— Какво правиш? — той се изправи пред нея. — Мислех, че ще ми помогнеш да събираме багажа.

— Исках просто да проверя дали тези хора са добре — каза Фейт. — Клер е бременна… Може би трябва да остана с нея и да й помагам.

Джордж погледна огромния корем на Клер.

— Някакви проблеми, госпожо? Контракции или нещо друго?

— Имаше — Клер хвърли поглед към Хърли. — Но мисля, че сега съм добре — тя започна да се изправя на краката си, като леко залиташе. Хърли бързо стана и й подаде ръка, за да се опре на нея. — Благодаря — каза му тя мило и потри корема си веднага щом успя да застане права.

— Добре тогава. Този младеж явно държи нещата под контрол — и Джордж кимна към Хърли: — Нали така, приятел?

— Разбира се, пич — Хърли все още пъшкаше малко от усилието да се изправи. — Както кажеш.

— Добре — Джордж хвърли поглед към Фейт. — По-добре да се захващаме за работа тогава.

Фейт не беше сигурна какво можеше да каже. Това, което Джордж каза, беше напълно невинно на пръв поглед. И все пак нещо в начина, по който го каза, я подразни — сякаш тя не можеше дори да си помисли да има някакво различно мнение от неговото по въпроса, как да се процедира по-нататък. Може би беше прекалено чувствителна, но това включи няколко лампички в главата й. Защо този човек, който току-що се бе запознал с нея, се държеше така, като че ли тя бе негова собственост.

4

— Ето, подръж това за секунда.

Без да чака отговор, Оскар пъхна плаката си в ръката на Фейт и изчезна. В миг се изгуби в морето от шумни демонстранти, което се простираше на няколко пресечки по улицата.

Нервна тръпка премина през тялото на Фейт. Тя погледна лицата на непознатите, които я заобикаляха. Беше минал около месец, откакто тя и Оскар се бяха срещнали пред офиса на Арельо, макар понякога да й се струваше, че са минали само няколко минути, а друг път — и две години. Това бе благодарение на Оскар. Той беше като природна стихия, която преодоляваше свенливостта и неувереността на Фейт със суровата сила на собствената си личност, виеше се около нея като змия удушвач около плячката си и с лекота завърташе самотното й съществуване в орбитата на активния си живот. След първата им среща — ходиха до терариума в зоопарка — Оскар й каза, че е най-красивата и загадъчна жена, която е срещал. След втората им среща й предложи да заживеят заедно. Докато Фейт се колебаеше дали е разумно да предприема тази крачка толкова прибързано, установи, че всъщност прекарва много повече време в претъпкания и разхвърлян апартамент на Оскар, отколкото в собственото си стерилно жилище в общежитието за докторанти.

Тя свикна до такава степен да прекарва времето с него, че взе да се чувства странно, когато го нямаше — чисто ново усещане за човек, който е живял съвсем сам през последните няколко години и е привикнал да прекарва времето си в уединение.

„Къде побягна той пък сега толкова бързо?“, зачуди се тя и изкриви врата си в посоката, в която беше изчезнал. Морето от лица около нея се движеше и се вълнуваше и от това й се зави свят. За миг й се стори, че вижда чернокосата глава на Оскар на няколко метра от себе си, но после човекът се обърна и тя видя, че това е косата на една много дебела усмихната жена, облечена в копринен пеньоар.

Фейт потрепери в пристъп на паника и си каза, че трябва да се отпусне. От дете имаше страх, че ще я изоставят. Оскар вероятно е видял някой репортер и се е втурнал да дава интервюта, както обикновено. Голяма работа. Той може би бе разсеян, но не беше напълно безразсъден. Щеше да се върне.

Вдигна лозунга на Оскар в едната си ръка, а своя — в другата и сля гласа си с общото скандиране „Кю Корп“, вървете си у дома, не закачайте джунглата, „Кю Корп“, вървете си у дома, не закачайте джунглата! Това бе петата или шестата демонстрация, в която участваше заедно с Оскар, и беше пред централния офис на „Кю Корп“ в Чикаго. Дотам ги бяха докарали с автобуси заедно с още десетина — петнайсет други студенти. За пръв път Фейт напускаше района на университета, за да протестира. Ето най-голямата и ожесточена тълпа, която беше виждала досега. Наред с обикновената агитка от студенти и университетски активисти Фейт забелязваше и най-различни други хора, които скандираха и пееха — от дечурлига, ученици и гимназисти до домакини на средна възраст и възрастни граждани с лозунги и плакати.

Новината, че „Кю Корп“ планират строежа на нови заводи, беше от централните теми в медиите, възбуждайки повсеместни спорове.

„Добре, каза си Фейт, като спря да скандира за миг и си пое въздух. Може би с тази демонстрация вече щяха да привлекат вниманието на «Кю Корп».“

„Животните също са хора, спасете ги от лапите на «Кю Корп»!“

Тя все още бе изненадана как бързо се бе присъединила към протестите. Цял живот си беше седяла тихо и спокойно. Беше момичето, което никога не се обаждаше, щом не го питат, и не създаваше никакви проблеми. Когато в началното училище формираха отборите, Фейт седеше най-отзад, забила поглед в пода, чакайки да чуе името си. В гимназията пък напусна училищния вестник, щом поискаха от нея да стане редактор на страница. По това време сестра й поде шумна кампания срещу техен съсед заради безобразния начин, по който отглеждаше кучето си. Завърши със снимка в пресата и с благодарности от местния приют за животни. А през това време Фейт тихо се грижеше за горкото куче, лекуваше го и му намери нови стопани.

Нямаше нищо против да стои зад кулисите, даже предпочиташе да е така. Но този път беше по-различно. Ето че огромната шумна тълпа най-сетне я приобщи и тя се почувства свободна — можеше да скача нагоре-надолу и да крещи каквото си иска, без да се чувства идиотски или да се срамува. Откакто стана част от този протест, се чувстваше включена и приета както никога досега.

Оскар винаги й се смееше, когато се опитваше да му обясни това. Но независимо дали я разбираше или не, тя му беше благодарна, че й бе разкрил този нов свят, който сега беше и неин или поне тя започваше да го чувства така. Невероятно беше да се огледа около себе си и да види, че е част от група хора, които се вълнуваха от същото, от което се вълнуваше и тя, от цялото си сърце. Самото усещане й даваше такава сигурност, каквато не беше изпитвала още откакто бе малко момиченце. Тя обичаше това усещане — така топло, така удобно, така нейно…

„Смърт на мръсните капиталистически свини!“, изпищя пронизителен глас зад нея и я извади от унеса на мислите й.

Присви очи в посоката, откъдето идваше гласът, и видя една жена с налудничав поглед, която развяваше много груб лозунг. Фейт не беше във възторг от това, че й се налага да търка лакти с разни крайни и радикално настроени активисти на зеленото движение. Възхищаваше се на страстта и посветеността на идеята, но крайната им позиция често я притесняваше, особено когато от медиите излизаше, че всички зелени са като тях. Но все пак не бе голяма цена, за да бъдат чути.

Тя остана за известно време там, където беше, развяла и двата плаката. Щом започнаха да я болят ръцете, усети, че Оскар май го няма от доста време. Подпря плакатите до една улична лампа и си запроправя път през тълпата, за да го намери. Последното нещо, което искаше, бе да останат разделени от тълпата, която ставаше все по-многолюдна и многолюдна. Дори не беше много сигурна и къде щеше да ги чака по-късно автобусът.

И тъкмо започна да усеща тръпките на истинската паника, когато видя познатите ъгловати рамене на Оскар и буйната му черна коса. Стоеше до огражденията близо до ъгъла, в единия край на определеното за демонстрантите място. Там тълпата беше по-рядка и можа да види, че той разговаря с един доста опърпан млад човек с парцалив елек от ярешка кожа. Успя да избута шепа тийнейджърки, които танцуваха някакъв специален танц, и едно шестнайсетинагодишно момче, което свиреше на банджо, и се приближи до целта си. Точно когато най-накрая стигна до Оскар, опърпаният младеж се отдалечи и изчезна в тълпата.

— О, хей — поздрави я Оскар. — Какво става?

— Нищо. Кое беше това момче?

— Кое? — Оскар се огледа. — А, имаш предвид Човека Х? Никой. Искам да кажа, запознахме се онлайн. Искаше да се срещнем тук и да ми каже здрасти — той размаха ръце пред лицето й, сякаш да разсее някоя неприятна миризма, жест, който изразяваше край на интереса му към нещо или към някого. — Но, знаеш ли, той ми каза нещо интересно. Твоето приятелче Арельо, нали се сещаш?

Фейт усети как мускулите на лицето й се напрегнаха. Въпреки че скъсването й с Арельо всъщност я събра с Оскар, той остана деликатна тема помежду им. Оскар явно не можеше да разбере защо тя все намираше извинения да не се включва в протестните демонстрации през деня пред офиса на Арельо. Понякога и тя сама не знаеше защо постъпваше така. Беше удържала на думата си и бе поискала да й определят друг научен ръководител, но една частичка от сърцето й явно не можеше да приеме нещата и да продължи напред.

Може би защото все още не беше напълно сигурна, че бе постъпила правилно. Ами ако беше останала малко по-дълго да изслуша Арельо? Оскар казваше, че не може да има извинение за това, което той бе направил, но такава ли беше истината?

Опита да не се терзае толкова много по този въпрос. Едно обаче беше сигурно: ако се върнеше при Арельо, Оскар щеше да я зареже, той я беше заплашвал с това неведнъж. Тя предполагаше, че просто вдигаше пушилка, но не искаше да рискува. Особено сега, когато светът отново й се усмихваше след толкова години.

Освен това се съмняваше, че дори и да се опиташе да говори отново с Арельо, резултатът щеше да бъде различен. Не можеше да спори, особено когато ставаше дума за нещо толкова близко до сърцето й. Нямаше да може да овладее чувствата си и да е в състояние да слуша, да разсъждава и да отговаря.

Независимо от това обаче не можеше да се пребори с досадното чувство, че доктор Арельо може би е разочарован от решението й и от онова, което се бе случило между тях в офиса му. След като цял живот се бе възхищавала от него, тази мисъл беше много тежка. Но какъв избор имаше?

Оскар с нищо не показа, че е забелязал напрежението й.

— Човекът Х каза, че Арельо се е ангажирал да говори следващия месец в Австралия, на голямата конференция за околната среда.

Фейт знаеше за конференцията. Световната екологическа конференция фигурираше в програмата на Арельо от месеци. Но не каза на Оскар. От опит знаеше, че не обича да го прекъсват.

— Няма ли да е прекрасно, ако можехме да отидем? — Очите на Оскар блестяха от вълнение. — Бихме могли да протестираме по време на речта му, така че и той, и цял свят да разбере, че сега той е враг — номер едно за опазването на природата… Би било просто страхотно!

Фейт слабо се усмихна.

— Винаги съм мечтала да отида в Австралия — каза, заобикаляйки внимателно темата за Арельо — със или без конференция.

Той я стрелна с поглед:

— О, да, заради змиите, нали?

— Ти ме познаваш така добре — каза меко Фейт. — Трябва да знаеш, че всички тия отровни видове — тайпани, смъртоносна змия, медни глави, мулги, целият континент е светая светих за сърцето на херпетолога[2].

Дори преди да вземе решение да се посвети на херпетологията, тя и Гейли правеха планове, как ще си спестяват парите, за да могат един ден да направят пътуване отвъд океана. На Гейли й се щеше да види отблизо екзотичните птици и пухкавите коали, да не говорим за мъжете с препаски и със странен акцент. Фейт искаше да види цялата необикновена флора и фауна на далечния континент, но най-вече, разбира се, змиите.

— Значи ще дойдеш с мен? — попита Оскар, като пристъпи към нея и я улови за ръцете.

Фейт вдигна рамене:

— Много бих искала. Но не виждам как ще стане. Ние и двамата сме бедни студенти, нали помниш?

Той се усмихна и стисна ръцете й толкова силно, че почти я заболя.

— Има ли желание, се намира и начин, бейби. Има ли желание, има и начин.

5

— Хайде, мамка му, дръпни по-силно!

Зачервен и потен, Джордж хвана по-здраво дръжките на голям куфар, който се подаваше изпод едно тежко парче от двигателя на самолета.

Фейт въздъхна и изтри ръце в отдавна изцапаната си пола. Тя беше на края на силите си. Да не говорим колко жадна и измъчена бе от горещината. Имаше чувството, че кожата й цвърчи и се пържи под безпощадните лъчи на следобедното тропическо слънце. От пушеците, които все още излизаха от различни части на разбития самолет, й се виеше свят, а и не й ставаше по-добре от гледката на обгорени и кървящи тела навсякъде около нея. Сега повече от всичко на света й се щеше да потъне отново в сянката на бамбуковата горичка и да седне някъде с надеждата, че скоро всичко ще свърши.

— Може би ще трябва да се откажем от този — предложи тя, а Джордж изскърца със зъби и дръпна куфара с нова сила. — Не мисля, че сме в състояние да го измъкнем.

— Не, с подобна нагласа няма да сме в състояние — каза той решително. — Хайде, стегни се и ми помогни.

Фейт отвори уста, за да протестира или поне да му каже, че не може да се разпорежда с нея по този начин, но тежката тропическа мараня не й позволяваше дори да измисли точно какво да му каже. Изведнъж й се видя по-лесно да продължава просто да му помага, поне за момента. От това решение се чувстваше малодушна, но направи този компромис със себе си, като си обеща, че извадят ли този куфар, ще го накара да направят почивка — и двамата имаха нужда.

Джордж отстъпи няколко сантиметра назад и опря единия си крак, обут в работен ботуш, на една голяма скала, която стърчеше от пясъка зад тях. Фейт пристегна хватката си около другата дръжка на куфара и се обърна, за да подпре и босия си крак, но видя някакво движение по повърхността на скалата.

— Внимавай — предупреди го тя, като отпусна дръжката на куфара и се облегна по-близо.

По скалата пълзеше едно малко, но пухкаво паяче на плътни бели райета. Тя не беше експерт по арахнидите от тази част на света, но предполагаше, че е представител на семейство Salticidae[3].

„Здрасти, приятелче“, помисли си тя, като си повтори думите, които Гейли винаги казваше, когато вкъщи влезеше паяк. Не можеше да преброи дори колко паяка през годините бяха ескортирали двете до външната врата.

— Хъ — Джордж се огледа и също видя паяка. Той се намръщи.

— Дръпни се, слънчице — каза той на Фейт. — Аз ще се погрижа.

Той вдигна ботуша си. Фейт зяпна, вкопчи се в ръката му и го побутна лекичко, като го принуди да отстъпи крачка назад от скалата.

— Не го убивай. Просто си върви по пътя и нищо не ти прави.

— Засега може би — изкикоти се леко Джордж и поклати глава. — Едно нещо научих от разходката си до Австралия, слънчице, и то е, че просто всичко в тази част на света е отровно. И по-добре ти да се погрижиш за него, отколкото то за теб.

И преди Фейт да успее да го спре, вдигна отново крака си, стовари го върху паяка и го сплеска върху скалата. Когато дръпна крака си, на камъка личеше само едно мокро петно.

Фейт гледаше ужасена и безмълвна това, което бе останало от паяка. Малкото петно се разми и се раздвижи пред очите й. Изведнъж й се видя толкова голямо, сякаш бе локва кръв върху светъл килим…

Тя примига рязко, за да прогони видението, но не можа да прогони чувството на гняв и яд, тъга, безпомощност и вина, което се надигна у нея. Ако не беше казала нищо за това мъничко създание, Джордж може би изобщо нямаше да го забележи. Още щеше да си е живо, а не размазано по нейна вина. Само ако можеше да се върне назад и да промени нещата, да поправи грешката. Но не можеше. Знаеше го добре и съзнанието за това изведнъж се разля във вените й като олово и я дръпна с все сила надолу.

— Добре, хайде на работа — Джордж изтри ръце и хвана отново дръжките на куфара. — Готова ли си да дръпнеш отново, слънчице?

Надмогната от емоции, Фейт се завъртя на пети и побягна към брега. Заслепиха я сълзи и едва виждаше къде върви. Знаеше, че прави глупости, че рискува да си нареже краката на парче ламарина или да налети на някоя догаряща част от корпуса. Но трябваше да се махне, преди напълно да се срути.

— Хей! — В гласа на Джордж звучеше изненада. — Къде тръгна?

Тя не отговори, нито забави ход. Вместо това продължи да тича, докато не остави няколко големи отломки от самолета и най-малко десетина души между себе си и Джордж. После хвърли поглед през рамо, защото се боеше, че той може да я последва. Само няколко минути бяха минали, без да го вижда или чува, и нервите я отпуснаха.

Сега, след като мина известно време, започна да се чувства леко глупаво. Защо бе реагирала толкова пресилено. Да, наистина постъпката на Джордж беше тъпа, жестока и напълно ненужна, а този род неща винаги я разстройваха. Нормално беше да й стане неприятно или да се ядоса, като го види, че убива паячето, но не дотолкова, че напълно да си изпусне нервите.

— Йо — един познат глас прекъсна мислите й. — Това е Фейт, нали? Хей, добре ли си? Изглеждаш малко… Как да кажа… яркочервена.

Тя се обърна и видя Хърли, който стоеше и я зяпаше.

— С-съжалявам — каза тя и изтри очите си с опакото на ръката си, като направи може би напразен опит да скрие, че беше плакала. — Добре съм, просто…

Тя замълча безпомощно, защото не знаеше как да обясни собственото си поведение. Но Хърли й се усмихна съчувствено:

— Не е необходимо да ми казваш. Всички сме малко изперкали в момента, знаеш. Но ето, я по-добре пийни малко вода, преди да вземеш да припаднеш или нещо такова.

Той й подаде чиста пластмасова бутилка. Едва сега видя, че огромните му ръце са пълни с бутилки и консервни кутии. За миг просто остана така, зяпнала бутилката, която той й подаваше, а мозъкът и скърцаше на най-бавните обороти.

Той размаха бутилката пред нея:

— Всичко е наред. Намерих ги. Там вътре — и посочи с глава към най-голямата останала част от тялото на самолета и къдравата му коса заподскача.

— Благодаря.

Фейт отвъртя капачката на бутилката с треперещи пръсти и отпи голяма глътка. Щом водата се спусна в гърлото й, разбра колко се беше обезводнила. Водата освежи мислите й почти веднага и тя веднага се почувства по-добре.

— Имах нужда от това — каза мило на Хърли и се опита да му върне бутилката.

— Задръж я — каза той и махна с ръка.

— Благодаря — сега, след като главата й работеше отново, тя реши да се опита да бъде полезна — този път наистина. Повечето от най-спешните случаи, изглежда, вече бяха мъртви, но тя бе сигурна, че има още много хора, които се нуждаеха от помощ. — Мм, знаеш ли къде е докторът?

— Имаш предвид онзи пич, Джак ли? — Хърли вдигна рамене. — Ъъъ. Не съм го виждал скоро. Защо, лошо ли ти е?

— Не, нищо подобно. Исках само да го питам дали не му трябва помощ.

Фейт не беше медик, разбира се, но като учен допускаше, че все ще може с нещо да бъде полезна.

— А, добре. Дано да го намериш лесно. Ако имаш нужда от още вода, ми кажи.

Хърли отмина, стиснал бутилките и консервните кутии.

Фейт тръгна да търси доктора, като заобикаляше големите отломки от самолета. Докторът не се виждаше никакъв, макар че сега тя видя по-отблизо други от оцелелите. Имаше един мъж, който лежеше под сянката на някакви отломки, а единият му крак до половината беше на кървави парчета. Някой бе му направил турникет с вратовръзка, а една жена му даваше да пие вода от такава бутилка, каквито разнасяше Хърли. Близо до него една възрастна жена седеше на пясъка, стискаше една дантелена якичка, гледаше морето с празен поглед и нещо си тананикаше. Фейт позна в нея жената, която Джак се опитваше да свести веднага след катастрофата. Фейт й се усмихна приветливо, радостна, че Джак е успял, но жената нищо не забеляза. Продължи да върви, а пред очите й минаваха ранени — хора, които панически бягаха от димящите останки, хора, които просто се лутаха напълно объркани…

Чувстваше се все по-безпомощна и се чудеше какво да направи, за да бъде полезна. Видя едно малко момче, което държеше кучешки нашийник, а един мъж с арабски вид се приближи до нея.

— Извинете, госпожице — каза той с любезен и все пак властен глас.

— Да? — Тя го погледна колебливо, като се опитваше да определи произхода по акцента му.

— Опитвам се да организирам няколко души да запалим сигнални огньове на брега. За да помогнем на спасителните отряди да ни видят. Огньовете трябва да са големи, затова трябват много дърва. И всичко друго, което ще гори — листа, съчки, сухи водорасли…

— О, добре — Фейт му се усмихна притеснено. — Мога да се включа.

— Отлично — кимна отривисто мъжът. — Донесете каквото намерите ей там — и посочи някакво близко място, а после се обърна. После, сякаш са сети за нещо, спря и додаде: — Аз съм Саид.

— Аз съм Фейт. Приятно ми е — Фейт отново се почувства глупаво, защото Саид вече крачеше напред и не можеше да я чуе.

Тя потръпна и се огледа. Тъй като наблизо не се виждаше материал за подпалки, се отправи към дърветата, изпитвайки облекчение, че има да върши нещо полезно и няма да мисли за нищо друго.

Междувременно слънцето слезе към хоризонта. Горящите отломки бяха отстъпили място на няколко лагерни огъня, стъкнати от нападали клони, шума и сухи палмови листа, които Фейт, Саид и организираните от него хора бяха събрали. Фейт гледаше излитащите искри от пирамидално подредените горящи купчини и протягаше ръцете и раменете си, които я боляха от тежкия физически труд през деня. Хубаво беше така да си починеш пред топлината на огъня. След залез-слънце въздухът застудя, а хладният бриз откъм морето галеше изгорялото й от слънцето лице и си играеше с фините коси край слепоочията й. Тя изведнъж усети силната болка в крака си и погледна надолу. Откакто бе излязла на брега, бе толкова заета, че почти бе забравила за раната на крака си. Но сега раната напомняше за себе си, като разхождаше нагоре и надолу по глезена й огнените си пръсти.

Тя седна на пясъка и протегна крака си напред. Последните остатъци от чорапите й отдавна бяха паднали от краката й, така че кожата беше останала съвсем незащитена. Наведе се напред и присви очи на бледата светлина, за да разгледа раната. Беше спряла да кърви преди малко и за миг Фейт помисли, че вече се образува коричка. Но после разбра, че това всъщност е слой пясък и мръсотия. Попипа я внимателно с пръсти, но после реши, че това може би е неразумно — пръстите й бяха твърде мръсни. Изправи се и отиде до водата. Щом потопи крака в морето, солта подлюти всяка драскотина и раничка по краката й и я заболя още повече. Наведе се да измие ръцете си колкото е възможно по-старателно, а после хвана един относително чист край на полата, за да избърше мръсотията от главната рана — тя покърви още малко, но когато се отправи обратно по пясъка, Фейт веднага почувства облекчение.

Когато излизаше от водата, видя Джак малко по-надолу на плажа. Поколеба се дали да го занимава с незначителната си рана, той трябваше да помага на много по-сериозно ранени и пострадали хора. „Дръж на себе си, сладурче, ти си точно толкова важна, колкото и всеки друг“, чу тя гласа на сестра си. Пое дълбоко въздух и се насочи към доктора.

Джак се бе навел над един човек, който лежеше неподвижно на пясъка с голямо парче шрапнел в корема. Високата скулеста жена, която Фейт бе видяла в джунглата веднага след катастрофата, също беше тук. Вълнистата й коса сега беше опъната назад в тежка плитка. Тя напрегнато наблюдаваше какво прави Джак. Понеже си спомни странното поведение на жената и внезапното й изчезване, Фейт почти се разколеба дали да го заговори. Но точно тогава Джак вдигна очи и я забеляза:

— Здрасти. Добре ли си? Имаш ли нужда от нещо?

— Май не е важно — каза Фейт. — Само кракът ми…

Джак се приближи до нея и застана на колене, за да огледа раната.

— Здравата си се порязала тук. Но раната изглежда доста чиста, ти ли я проми?

Фейт кимна:

— Току-що. В океана.

— Хубаво. Ако можеш да си намериш малко прясна вода, може и с нея да се промие. Онова, голямото момче — как му беше името, Хърли ли беше, той събираше водата, мисля. Слава Богу, няма нужда да се шие.

Фейт видя, че при последните си думи той погледна към онази жена и през лицето му премина сянка на усмивка. Жената отвърна на усмивката му и Фейт се почувства неудобно, сякаш бе извън играта. Те да не би да се забавляваха с нея?

— Добре — каза тя неуверено. — Просто исках да ви питам. Нали разбирате, след като разбрах, че сте лекар, това е всичко.

Отново се почувства глупаво дори и след като каза това, особено като погледна към човека, който лежеше в безсъзнание на две крачки от нея. От грозната му рана се процеждаше кръв и плътта около шрапнела изглеждаше черна и корава. Дишането му беше неравномерно и едва уловимо, а лицето му — съвсем бледо. Тя се извърна и потръпна.

— Извинете, че ви попречих — каза на Джак и се обърна.

— Не си ми попречила — усмивката му излъчваше умора, но бе искрена. — И, ей, ако намериш някакъв спирт, няма да навреди да си полееш раната с него. После я пази колкото може по-чиста и ако видиш, че почва да се инфектира, ми кажи, нали?

— Добре. Благодаря.

Беше твърде уморена, за да тръгне да търси спирт точно сега. Освен това, откакто проми раната, болката беше понамаляла. Все пак реши, че поне може да потърси Хърли и да го помоли за още вода. Не й отне много време. Той вървеше през една широка част на плажа и крепеше поднос с опаковани във фолио пакети. Когато чу молбата й, посочи с глава към едно място близо до главния корпус.

— Водата е ей там. Сега раздавам храната. Искаш ли порция?

Той й подаде един пакет. Фейт го взе и усети, че стомахът й вие от глад.

— Благодаря.

Самолетната храна беше студена и мазна, но Фейт я изгълта, като че беше някой френски специалитет. Щом приключи, отиде да търси водата. Взе си една бутилка, изля внимателно част от нея върху раната си, а останалото изпи.

След това просто седна край един от огньовете уморена и без да мисли за нищо, а над брега падаше пълен мрак. Другите оцелели също изплуваха и потъваха в оранжевите обръчи светлина от огньовете. Един от тях — висок слаб красив мъж с покарваща следобедна брада по ъгловатата челюст, се приближи и се наведе към огъня да си запали цигара. После застана там и запуши, загледан в пламъците.

— Здрасти — каза Фейт, като събра кураж да направи първата крачка към сприятеляването. Нямаше още никакви симптоми да идват спасители, така че явно щяха да останат на брега до сутринта. Не беше нужно точно сега да позволи стеснителността да й попречи да общува с хората. — Мм, казвам се Фейт.

— Така ли? — Мъжът се обърна и се вгледа в нея с непоносимо любопитство. Устните му бавно се разтегнаха в усмивка, която повече приличаше на гримаса. — С такова име вашите сигурно са били оптимисти.

Фейт се изчерви и моментално се почувства като невъзпитано хлапе, което току-що е седнало на чужда маса. Докато разглеждаше лицето й, мъжът хвана цигарата си и изпусна облаче дим, което се завъртя във въздуха, после се извърна и продължи да гледа в огъня.

— Май днес сме от късметлиите, Фейт — каза след кратко мълчание.

Тя се усмихна неуверено:

— Да, предполагам, макар че в моя случай може да се погледне и от друг ъгъл, защото не се предвиждаше да летя с този полет. Качих се в последния момент, когато конференцията, на която бях… не се разви добре.

Защо, за бога, трябваше да каже всичко това? Веднага съжали, че е споделила толкова много. Мъжът се обърна и се вгледа в нея с умерен интерес, а очите му просветваха мрачно в трептящата светлина на огъня.

— Е, и какво? — попита той. — Какво толкова се случи?

Преди Фейт да реши как да отговори, мислите й бяха прекъснати от оглушителен ревящ стържещ звук, който идваше от джунглата. Звучеше като гръмотевица, но нощното небе над тях бе чисто — и освен това коя гръмотевица излиза от земята? Докато звукът замираше, над покритите с хълмове дървета се понесоха протяжните викове на птици и други същества, полетели преди звука — или преди това, което го издаваше. След миг се чу силен трясък, следван от продължително ехо, като че ли самите планини стенеха.

— Какво беше това, по дяволите? — Мъжът с цигарата отмести поглед от Фейт и се вгледа по посока на звука.

Фейт не успя да отговори. Никога не беше чувала нещо подобно в живота си. Особеното металическо звучене й подейства смразяващо и много неестествено в това зашеметяващо зелено и диво място.

Гръмотевичният звук се чу отново, този път по-слабо. Сега всички на брега бяха вперили поглед в джунглата. Събеседникът на Фейт измърмори едно проклятие под носа си и се отправи към бреговата ивица, където вече се събираха няколко души от оцелелите.

Фейт се изправи и тръгна натам. Не беше никак сигурна, че много й се иска да се доближава до тайнствения звук. Щеше й се да се скрие зад някое голямо парче от самолета, просто така, за всеки случай. Вместо това обаче застана близо до основната група, като надничаше през събраното множество към джунглата. Върховете на дърветата се раздвижиха, чу се още един трясък, последва и гръм и една висока палма, чийто силует се открояваше между два хълма на фона на осветеното от луната небе, изведнъж потрепери и се срути, изчезвайки така, сякаш някой я бе изтръгнал.

Фейт обгърна с ръце тялото си и се насили да диша: Вдишвай, издишвай. Вдишвай, издишвай.

Изплашеният шепот на брега бе заглушен от друг страшен трясък и отново гръм. Този път ехото отзвучаваше по-дълго от предишните два пъти и заглъхна с метална вибрация, последвана от серия трясъци. Очите на Фейт се разшириха, защото, когато погледна наляво, видя как изчезват още и още дървета, едно след друго, повечето от тях на няколко метра от плажа на вътре в джунглата…

Уууууууууууу! Зловещото ехо се завръщаше, макар и вече по-тихо. Чу се последно, макар и сподавено бум. И после всичко утихна.

— Страхотно — промърмори някой от най-голямата група.

Дълго време никой друг не каза нищо и на Фейт й се стори, че тя не е единствената, която бе забравила да диша в този миг.

След две минути беше ясно, че каквото и да бяха чули да реве, то не се връщаше, поне за момента. Опита да убеди себе си, че със сигурност има съвършено логично и естествено обяснение за това, което току-що чуха и видяха, и тръгна обратно към огъня. Но на половината път чу някой да вика името й.

Обърна се и видя, че Джордж тича след нея. Не беше се сещала за него от случката с паяка и се запита дали не й се сърди, че така рязко напусна общата им дейност по събирането на багажа. Но сега той явно не мислеше за това.

— Видя ли това? — попита той, като погледна през рамото си към джунглата. — Какъв беше този шум от там?

Наблизо стоеше привлекателна млада блондинка с бял минижуп, обгърнала с ръце тялото си.

— Не знам — отговори тя на въпроса на Джордж и неприязнено сбърчи нос. — И не ме интересува. Искам просто да дойдат спасителните лодки.

— Без майтап, Шанън — чу се един глас, едновременно нервен и претенциозен. — Защо не сложиш някоя нова плоча? Тази вече се изтърка.

Фейт погледна по посока на гласа и видя хубав млад мъж, който точно след като бяха катастрофирали, тичаше по плажа да събира остатъци от всякакъв произход. Той се мръщеше срещу хубавата блондинка.

— Млъквай, Буун — момичето тръсна глава и тропна с крак.

Леко смутен, Буун се обърна към Фейт и Джордж:

— Това… Това сътресение там преди малко, какво мислите, че беше?

Точно в този момент дойдоха Хърли, Клер и един слаб мъж с брада и сив суичър.

— Добре, всички видяхте това, нали? — каза брадатият мъж с британско произношение. — Нали не съм го видял само аз?

— Ей, братче — каза Хърли, — това не беше нормално!

— Знам — кимна Клер с ококорени и изплашени очи. — Какво може да издава такъв звук?

Джордж поклати глава:

— Ами каквото и да е, момичето със зелените убеждения вероятно ще заяви, че е застрашен вид, и ще се опита да основе обществен фонд за опазването му.

Фейт разбра, че тези думи са по неин адрес, и му хвърли бърз поглед. Той се ухили и примига насреща й, а тя слабо се усмихна в отговор, за да покаже, че оценява шегата. Допускаше, че той само се шегува, за да разведри атмосферата и да разсее хората от това, което ги тревожеше — и може би се опитваше да се сдобри с нея след станалото през деня.

Но макар и да разбираше всичко това, пак не можеше да не се почувства леко обидена, че е обект на тази шега. Как така той си позволяваше да си прави подобни шеги с нея? Той не знаеше нищо за нея. Не знаеше миналото й, надеждите й, нито мечтите, нито онова, в което вярваше, нищо, с изключение на няколко разменени думи през деня. Със сигурност не знаеше какво се случваше със сърцето й, когато видеше някой да се отнася жестоко или безсъвестно към невинни животинки или хора — то трепереше и се късаше на парчета като отломките, дето сега лежаха на плажа. Той просто не знаеше…

В този момент покрай тях премина тайнствената жена, която седеше с Джак.

— Ей — извика й Хърли. — Нали чухте това? Какво беше според вас?

Жената направи завой към малката им група.

— Чух го — каза тя мрачно. — Не знам какво беше това, което чух, но го чух.

— Този ден не можеше да бъде по-ненормален! — каза Буун, без да се обръща конкретно към някого.

— Никога не казвай никога, друже — каза мъжът с брадата. — Може да стане земетресение, да избухне вулкан…

От няколко места се разнесе нервен смях.

— Не си прави майтап с тези работи, човече — каза Хърли и погледна страхливо към планините, които се издигаха над джунглата.

Другите продължиха да обсъждат случилото се, но Фейт се отстрани от групата и продължи да размишлява над онова, което бе казал Джордж. Без значение, колко приятен и отворен изглеждаше на пръв поглед, тя не можеше да забрави безцеремонния начин, по който бе стъпкал невинния паяк. Това би трябвало да разкрива отчасти какъв човек беше всъщност, нали така?

„По делата им ще ги познаете“, както би се изразила Гейли…

Тя осъзна, че гледа право в ярките пламъци, и бързо отмести поглед към хладната тъмнина на джунглата. Пред очите й танцуваха ярки огнени завъртулки, присви очи, примига и тръсна глава, за да се отърве от тях. После вдигна ръце и притисна длани към очите си за миг, отпусна ги и отново отвори очи.

Завъртулките бяха все още там, макар и по-бледи. Зад тях тя улови някакво движение в първата редица дървета — не силно като падането на дърветата преди малко, а много по-леко и дружелюбно.

Тя примига пак и се взря в джунглата. Отделните силуети на дърветата едва се различаваха на бледата лунна светлина. Детайлите на останалия пейзаж бързо тънеха в тъмнината и се губеха от погледа. Наистина ли беше видяла движението на ярки пера някъде там?

Тя пристъпи няколко крачки към джунглата, като си спомни, че подобна гледка на разноцветни пера имаше в мига, когато бе дошла в съзнание след катастрофата. Но щом излезе от топлия кръг около огъня, хладният нощен въздух я обгърна и студът я прониза. Изведнъж през тялото й премина вълна от изтощение, краката й се разтрепериха и главата й клюмна. Дали бе видяла или не някаква особена птица току-що в джунглата, без значение колко необикновена беше, това изведнъж й се стори твърде маловажно. Разбра, че ще има късмет, ако издържи да не заспи още няколко минути, за да си намери поне някое удобно място за през нощта.

Клер я докосна леко по ръката:

— Ей, Фейт. Хърли ми донесе няколко одеяла от самолета. Ако искаш, имам повече.

Фейт се обърна и се върна в топлия кръг на огъня.

— Разбира се — каза с благодарност, като търкаше очи. Бе повече от готова целият този дълъг и ужасен ден да остане зад гърба й. — Благодаря. Би било прекрасно.

6

Фейт стана, потърка очи и изви назад гръб, за да отпочине от дългото седене над микроскопа. Драсна няколко реда в тефтерчето до себе си, въздъхна и погледна към стенния часовник на лабораторията. Напоследък вършеше почасовата работа в университетската научна лаборатория без особен ентусиазъм. Една от причините беше, че Оскар заемаше огромна част от времето й и не й оставаше много енергия за нещо повече. Освен това се чувстваше виновна, че продължава изобщо да работи там, тъй като дължеше тази работа именно на съдействието на доктор Арельо. Но какво друго й оставаше все пак. Трябваше да си плаща сметките…

— Успях, бейби!

Вратата на лабораторията се отвори с трясък. Оскар се появи в рамката й ухилен до ушите. Зад него стоеше високо, смътно познато момче с тънко ярешко елече. Фейт прерови паметта си и най-сетне разпозна в него компютърното приятелче на Оскар. С него го бе видяла да разговаря на демонстрацията пред сградата на „Кю Корп“ миналия уикенд.

— Здрасти — поздрави тя Оскар и отправи срамежлива усмивка към момчето, — ммм, идваш по-рано. Нямам разрешение за друг час тук, нали знаеш?

Оскар направи характерния си жест с ръка, с която сякаш отпращаше нещо досадно:

— Остави това, хубавице. Имам големи новини. Страхотни!

— Какви? — попита тя спокойно, без да очаква нещо кой знае какво.

За Оскар голяма новина можеше да бъде и благоприятната синоптична прогноза за следващата протестна демонстрация или за маратонското излъчване на любимото му телевизионно шоу.

Той се ухили и хвърли поглед към непознатия зад гърба си, а после пак към нея:

— Събирай си багажа, бейби. Заминаваме за Австралия!

— Какво? — примига Фейт, без да разбира напълно шегата.

— Току-що намерих спонсор за пътуването ни! — Оскар чак извика от вълнение и гласът му отекна между голите бели стени на лабораторията, когато се втурна вътре. — Слушай, всичко, което се иска от нас, е да демонстрираме няколко часа пред централата на „Кю Корп“ в Австралия и Международната асоциация за животните ще ни поеме пътя, хотела и всички останали разноски по пребиваването.

Фейт поклати глава, все още опитвайки се да разбере за какво става въпрос.

— Международната какво?

Без да си дава труд да отговори на въпроса й, Оскар продължи развълнувано:

— И Човекът Х идва с нас — каза той и посочи към момчето. — И една тайфа сладури от цялата страна. Ще бъде невъобразимо!

— Ммм, сигурен ли си? — Фейт нямаше как да не си помисли, че звучи твърде хубаво, за да е истина. — И как се казваше тая организация? Не съм ги чувала, сигурен ли си, че са легитимни?

Усмивката на Оскар се стопи и той я погледна гневно.

— Какво ти пука? — каза нетърпеливо. — Защо винаги трябва да разпитваш и да разчепкваш нещата, като че ли всичко е някаква тъпа научна работа? Това са добри новини! Това е шанс да отидеш, да видиш, да научиш нови неща, да сравниш, да се развиваш. Мислех, че това има значение за теб…

Фейт предусети, че сега ще последва една от дългите му патетични речи. Тя не искаше да спори с него пред Човека Х, който все още ги наблюдаваше безмълвно от вратата. Освен това, макар че познаваше Оскар само от месец, вече знаеше отлично, че най-малко половината от нещата, които казваше, че ще направи, нямаше да направи никога. Какво щеше да навреди, ако го оставеше да се порадва на момента?

— Извинявай, Оскар — продума примирено и се постара да докара ентусиазирана усмивка. — Прав си. Звучи като прекрасна възможност.

— Даже нещо повече — умилостивен, Оскар силно я прегърна и бързо я целуна по челото. — Ще видиш, бейби. Това ще бъде невероятно пътуване…

Фейт продължи да се усмихва, докато го слушаше как вдъхновено бъбри и описва подробностите по пътуването. Може би Оскар имаше правилен подход към живота, помисли си тя. Хубаво беше да можеш да си помечтаеш за нещо, което искаш да направиш, дори когато знаеш, че няма начин да се случи…

„Всички пътници на борда готови за кацане“.

Фейт се стресна и се събуди от внезапния глас по високоговорителя, който гръмна точно над нейната седалка. Все още полузаспала, тя се обърна към прозореца до мястото си и се загледа в облаците. Сигурно бе задрямала за малко, тъй като самолетът едва започваше да се приземява в Сидни.

Тя примига сънено, когато Оскар се наведе над нея и я лъхна на бира.

— Можеш ли да повярваш, че наистина сме тук, бейби? — прошепна той.

— Не — каза тя искрено, впи пръсти в облегалките за ръце и впери поглед пред себе си, докато воят на самолетните двигатели стигна кулминацията си. Стомахът й нервно се сви. — Не мога.

Последните няколко седмици бяха, меко казано, изненадващи. Фейт постоянно се мъчеше да осъзнае какво ставаше.

След няколко минути колесникът на самолета докосна пистата. Когато скоростта намаля, Оскар скочи на крака, без да се съобразява с надписа „Затегнете коланите“, който все още не беше угаснал. Фейт остана на мястото си, вперила поглед в ръцете си, които държаха здраво затегнатия й колан. Тя чуваше как Оскар развълнувано разговаряше с останалите от групата им, които седяха някъде зад нея.

Когато някога си мечтаеше да отиде да види Австралия, винаги си представяше, че ще бъде със сестра си. Сега, разбира се, това беше невъзможно. Но въпреки това пак не можеше да примири представата в главата си с действителността, че е тук с Оскар и цяла групичка… особняци, помисли си тя с чувство на вина, че им дава подобна оценка. Не се смяташе за тесногръда, но останалите четирима души, спонсорирани от Международната асоциация на животните, не бяха точно това, което очакваше.

— Хайде, събуди се, сънливке — Оскар се наведе над нея от пътеката и й се усмихна.

Тя примига, погледна през прозореца и разбра, че е прав. Самолетът влизаше в летището и надписът за коланите беше угаснал. В целия самолет хората бяха станали и си вземаха ръчния багаж. Тя се прозя, протегна се и се изправи, колкото позволяваше тясното място за седалките.

— Хайде, деца — една ниска набита жена с чорлава накъдрена коса и силен глас си пробиваше път с лакти към редицата на Оскар и Фейт. Тя се ухили на Фейт, вдигайки юмрука си за поздрав. — Време е да излезем и да се опълчим срещу капиталистическата тирания над света, сестро.

Фейт се усмихна вяло в отговор, смутена, защото няколко души се обърнаха и ги изгледаха любопитно.

Жената, която се казваше Руни, през цялото време се оплакваше на висок глас от „тиранията на капитализма“. Тя говореше също много за въоръжена революция против споменатата световна тирания, което караше Фейт да се чувства страшно неудобно, особено на летището на Лос Анджелис, когато всички чакаха за полета до Австралия.

Щом пътниците започнаха да слизат, Руни изчезна. Фейт стана от мястото си и си взе ръчния багаж, след което последва Оскар от самолета през дългия тунел към летището.

Руни ги чакаше точно пред изхода на тунела. С нея беше пълен млад — прехвърлил двайсетте — мъж с месеста бебешка физиономия, когото всички наричаха просто Младши.

— Къде са останалите? — попита Руни с висок и нетърпелив тон.

— Споко. Сега ще дойдат.

Фейт забелязваше, че Оскар разговаря с тези хора така, като че ли ги познаваше от години. Удивително беше наистина как всички се бяха сближили толкова бързо. Доколкото й беше известно, той изобщо не ги беше виждал, преди да се съберат на летището в Лос Анджелис, е, да, с изключение на Човека Х, който все още не беше слязъл от самолета.

„Може би Оскар прилича малко на Гейли в това отношение, каза си Фейт меланхолично. И за нея не съществуваха непознати“.

— Та-даам! Ето че пристигнахме! Хайде да започваме купона!

Един слаб, около петдесетгодишен мъж с хваната на дълга кафява опашка коса и голяма сива брада изскочи от края на тунела и разтвори театрално ръце. Викаха му просто Мо — явно никой от тези хора не използваше повече от едно име, поне доколкото на Фейт й бе известно. Бе облечен като предшественик на хипитата, макар че говореше по-скоро като особено циничен гангстер.

Човекът Х се движеше малко по-бавно, като буташе пред себе си чанта на колела, твърде обемиста за ръчен багаж. Както обикновено, той си мълчеше, а щом се присъедини към групата, очите му започнаха да се местят внимателно от лице на лице.

Фейт се насили и се усмихна уморено, докато останалите весело обсъждаха полета и предстоящото приключение. През мъглата на умората си тя започна да се пита дали ще се наложи с Оскар да прекарат цялото време в компанията на новите си „приятели“.

След малко усети, че разговорът се бе съсредоточил върху Арельо. Тя се чувстваше много неудобно всеки път, щом се подхванеше тази тема, а това ставаше доста често. В момента явно се занимаваха да му измислят обидни прозвища, за да го наричат с тях по време на пресконференцията.

— Как ви звучи Изтребител на планетата? — попита Руни, чийто силен глас привлече веднага няколко любопитни погледа.

Младши се засмя кратко, при което двойната му брадичка се затресе. Той отговори нещо на Руни, но, както обикновено, гласът му беше толкова тих и бърз, че Фейт не можа да чуе нищо.

— Добре е, пич — Мо се ухили и плесна длан в неговата.

— Или чакайте, имам по-добро предложение — обади се възбудено Руни. — Обезпаразителят на джунглата.

Оскар се изсмя:

— Харесва ми. А какво ще кажете за Бавноразвиващия се?

Най-накрая човекът Х се обади:

— Предпочитам Убиец — каза той със спокойния си овладян глас. — Ясно и точно.

— Викайте му, както си щете — заяви Мо. — Лично аз му викам…

Фейт изтръпна, като чу поредицата цинични псувни, които възрастният им спътник занарежда по адрес на Арельо и които биха накарали всеки рап изпълнител да се изчерви. Бе поразена от омразата, която спътниците й хранеха към Арельо. Толкова ли лошо беше това, което бе направил?

Може би да, помисли си, като си спомни отново за беззащитните змии, които щяха да изгубят единствения си дом заради него. Но все пак той беше просто човек…

— Добре, стига сме се мотали — каза Руни, силно плесна с ръце и се насочи към изхода. — Хайде да вървим да търсим нашата кола.

Фейт почувства изненада и облекчение, щом видя жената с табела с надпис „Спонсорирани от МАЖ“. Не знаеше точно каква очакваше да бъде представителката на домакините им, но със сигурност не изглеждаше като тази приятна жена на средна възраст с бръчици от смях около очите и късо подстригана руса коса. С този интелигентен поглед и спортните дрехи не по последна мода тя лесно би могла да мине за преподавател в биологическия факултет на нейния университет.

— Здравейте, всички — каза дружелюбно жената и тръгна към тях, за да ги посрещне. Имаше очарователен глас със силен австралийски акцент. — Нека позная — вие сте агитката на еколозите, които търся.

Фейт бе леко смутена. Наистина ли се отличаваха толкова добре в тълпата?

— Ти сигурно си Фейт? — Жената топло й се усмихна. — Аз съм Тами. Добре дошла в Оз, скъпа.

Фейт й отвърна със срамежлива усмивка, изненадана, че жената знае името й.

— Приятно ми е — каза Фейт. — Благодаря, че дойдохте да ни вземете.

Тръгнаха начело с Тами да си вземат багажа от самолета, а после отидоха при микробуса, който трябваше да ги откара в хотела. Фейт и Оскар се озоваха на задната седалка.

Когото микробусът излезе от паркинга, Оскар преметна ръка през рамото й.

— Не е ли страхотно, бейби? — прошепна й той, а дъхът му погъделичка ухото й. — Това ще бъде най-прекрасната седмица в живота ни.

Това също помогна на Фейт да се почувства по-добре. Беше почнала да се чуди дали вече не бе забравил за нейното присъствие.

— Аха — съгласи се тихичко тя, като най-накрая почваше да вярва, че може би е прав.

— Най-сетне лично ще се запознаеш с всичките ония отровни змии — прошепна той мечтателно и я притисна силно до себе си. — Ще осъществиш детската си мечта. И двамата ще можем да променим света. Да го променим истински. Това пътуване ще промени живота ни, ще видиш…

7

— Хей, лейди, да си виждала едно куче някъде тук?

Фейт вдигна поглед от малкия сигнален огън — тлеещ и гаснещ, — който се опитваше да разпали с пръчка. Примижа на силната утринна светлина и видя насреща си момче на девет — десет години. Беше го забелязала още предния ден — единственото дете сред оцелелите от катастрофата. Когато го видя за пръв път, се притесни за него, но скоро за свое облекчение разбра, че за него се грижи един приятен човек, явно баща му.

В този момент бащата не се виждаше наоколо. Фейт се усмихна на момчето:

— Съжалявам, не съм виждала куче. Но ако видя, ще ти кажа. Между другото казвам се Фейт. А ти?

— Уолт. А кучето ми се казва Винсънт — момчето повдигна червения пластмасов нашийник, който стискаше в ръка. — Той беше в самолета, нали разбирате, в отделението за багажа. Но не мога да го намеря. Жълт лабрадор, ей толкова голям… — с ръце й показа горе-долу размерите на лабрадора.

— Съжалявам. Сигурна съм, че скоро ще се появи.

Щом думите изскочиха от устата й, нещо я бодна.

Защо го каза? Винсънт надали щеше да се появи скоро. Или когато и да било. Като дете тя ненавиждаше, когато добронамерените възрастни я лъжеха за важни неща, като живота и смъртта. А после ненавиждаше, когато някой — обикновено Гейли — й излагаше голите студени факти…

Усети, че Уолт отново казва нещо, и се откъсна от собствените си мисли.

— Съжалявам, какво каза?

Уолт вдигна рамене и запремества каишката си от ръка в ръка.

— Казвам, че Винсънт можеше да помогне на онези хора да намерят пилотската кабина. Те тръгнаха да я търсят. Тръгнаха преди малко.

— Кои тръгнаха? Искаш да кажеш, че някой е тръгнал да търси останалата част от самолета? — Фейт хвърли поглед към близките останки от самолета, които изглеждаха някак още по-трагично на фона на веселата утринна светлина.

— Точно това казвам и аз де — този път думите на Уолт прозвучаха малко нетърпеливо. — Чарли отиде, и онази жена Кейт отиде, и докторът, не го знам как се казва, и той.

— Имаш предвид Джак?

Фейт не беше сигурна кои точно бяха Чарли и Кейт. Знаеше имената само на шепа оцелели, но новината, че Джак е тръгнал да търси още останки от самолета, някак я притесни. След онова, което бяха чули предната вечер, не беше ли малко неразумно единственият лекар, който бе с тях, да тръгне да скита из джунглата? Ами ако не се върне? Какво ще правят с мъжа, чийто крак бе останал без половината кожа и месо, или с Клер, която бе в силно напреднала бременност, или с мъжа в безсъзнание и с шрапнел в корема? Или с когото и да било от няколкото крайно нуждаещи се от лекарска помощ и грижи?

— Мда, точно Джак — Уолт видимо губеше интерес към разговора. — Ами добре, аз тогава продължавам да търся Винсънт.

Фейт почти не забеляза как момчето си тръгна. Тя чу шум — ниско гръмотевично ръмжене — на истинска гръмотевица, не като мистериозните трясъци и гърмежи, които ехтяха снощи из джунглата, а гръмотевица, която се задаваше от океана към брега. Погледна натам и видя тежки плътни облаци, които се събираха точно над хоризонта. Морският бриз се усили и блъсна облаците към плажа.

Дъждът се спусна като завеса, сякаш някой рязко бе отвъртял някакъв кран. По целия плаж хората взеха да пищят и да се щурат, търсейки подслон под останките на самолета или някъде другаде.

— Фейт! Насам!

Тя се обърна и примига през едрите капки, които се лееха по лицето й, и най-сетне съзря Джордж, който й махаше изпод един голям надвиснал къс ламарина. Заслони очи с ръце и изтича при него. Тъкмо когато стигна, го чу как пуфти и ругае под нос.

— Какво има — попита тя, останала без дъх.

Джордж бе вперил поглед през плажа към дърветата.

— Само това липсваше — измърмори той.

Сърцето на Фейт прескочи един удар. Тя проследи погледа му и видя, че дърветата отново се люлеят — и се огъват. Тайнствените звуци прогърмяха пак. Фейт помисли за Джак и за другите, които скитаха някъде там, и потрепери от ужас.

— Какво е това място? — прошепна тя, но толкова тихо, че думите й се изгубиха в шума на падащия дъжд.

Не беше сигурна колко време стоя там, гледайки към джунглата, даже след като звуците стихнаха. Но изведнъж дъждът отслабна и после спря също така внезапно, както беше почнал.

За няколко минути и последните облаци се изтъркаляха отвъд хоризонта и оставиха след себе си прохладен слънчев ден. Яркото слънце бързо стопли влажния въздух и локвите по плажа взеха бързо да се изпаряват.

Фейт изстиска водата от блузата си и се огледа по плажа, за да реши с какво да се заеме. Хората се мотаеха наоколо, повечето по двама или по трима. Изключение правеше един гологлав мъж на средна възраст, който седеше на прибоя и гледаше към морето. Виждала го беше още един-два пъти преди това, защото винаги беше сам, малко встрани от групата, точно като нея.

Тя го остави на самотното му съзерцание и пое по брега. Две млади жени вървяха и си говореха. Един човек бързаше с някакъв куфар в ръка. Саид добавяше дърва към един от сигналните огньове, а мъжът с цигарата от снощи — Клер й бе казала, че се казва Сойер — лежеше под една сянка и го наблюдаваше. Самата Клер седеше на слънце на най-равната част от брега, а бременният й корем изглеждаше още по-кръгъл и неудобен. Точно до нея, с изрязани бикини, седеше другата блондинка — същата, която снощи до огъня Буун беше нарекъл Шанън.

След като извърна поглед от двете жени, видя Джордж, Буун и още двама мъже, които не познаваше, да се ровят в колекцията от куфари на Джордж, която сега бяха изтеглили в средата на плажната ивица. Фейт зяпна Джордж, който тъкмо измъкваше едно найлоново яке и го закачваше на някакво близко парче от самолета. След като бе преспала една нощ, се почувства малко виновна, че си беше помислила такива лоши неща за него. Може би бе прекалила заради паяка вчера — не всеки смята паяците за приятели, както я беше учила Гейли. Много хора се бояха до смърт от тях. Може би Джордж заслужаваше да преразгледа мнението си за него дори след това, което бе направил вчера. Защото независимо от всичко все още го чувстваше като най-близкото същество на това странно плашещо място.

Тя отиде при него.

— Хей — каза срамежливо. — Ммм, имате ли нужда от помощ, момчета?

Джордж се изправи и изтри потта от челото си.

— Разбира се, слънчице. С този младеж и още двама души ей там сортираме нещата от багажа, дето го събрахме.

Буун вдигна поглед от кожената чанта, в която ровеше, и кимна.

— Търсим всичко, което може да е от полза — добави той. — Дрехи, обувки, лекарства…

Фейт кимна:

— Добра идея.

Огледа купчината чанти с надеждата да открие собствения си зелен платнен куфар. Обаче той не се виждаше никакъв.

— Ето! — една възрастна жена с червеникавокафява коса, която също помагаше, й подаде чифт бели кецове. — Май имате нужда от тях. Мисля, че тия са горе-долу вашият номер.

Фейт се поколеба за миг, защото се запита дали не са на някого от хората на брега или на някого от мъртъвците в корпуса на самолета. Но жената й се усмихваше и й ги подаваше и очевидно очакваше да ги приеме. Фейт ги взе без желание. Непознатата беше права — наистина имаше нужда от тях. Босите й крака бяха ожулени и изпонарязани и с всяка крачка по заринатия с останки от самолета пясък рискуваше да се нарани още веднъж ужасно.

Седна на пясъка и нахлузи кецовете. Бяха с около половин номер по-големи, но реши, че общо взето, са много удобни.

— Благодаря — каза на жената.

Зададе се Хърли, който се присъедини към тях, като пухтеше и пъшкаше от усилието:

— Хей, момчета! Хей, Фейт, ето те и теб. Търсех те.

— Мен ли? — Фейт изненадано вдигна поглед от връзките на кецовете.

— Да, чух, че си нещо там от прегръщачите на дървета, по тая част, вярно ли е?

Фейт се изненада от въпроса. Тя бе говорила с Хърли няколко пъти, след като се запознаха вчера, но не бяха обсъждали нищо повече от текущите събития.

— Мда, тя е по тая част — каза Джордж и отмина с наръч ризи.

Фейт се изчерви, разбирайки със закъснение кой беше говорил на Хърли за нея. Предишния следобед, след като започнаха да събират багажа, Джордж я попита за докторската й дисертация и Фейт му разказа малко повече за себе си. Освен това той си беше направил снощи онази шега, когато Хърли беше близо до огъня.

— Може да се каже и така — отвърна предпазливо на въпроса на Хърли, щом Джордж отмина. Смешно й бе да научи, че хората си говорят за нея зад гърба й. — Ммм, защо?

— Ами може би знаеш например кои растения в джунглата не са опасни за ядене и разни такива неща, нали? — Хърли вдигна рамене. — Не знам дали си забелязала, но хранителните ни запаси са… как да кажа, на свършване. Мислех си, че някой като теб може да ни помогне да намерим нещо за ядене.

— Да, предполагам. Макар че моята специалност са влечугите и земноводните, а не растенията — видя, че Хърли помръкна, и бързо добави: — Но разбирам малко и от ботаника, да. Със сигурност ще направя всичко, което е по възможностите ми, ако се наложи.

Беше сигурна, че ще ги спасят много преди да се наложи да проучват местната растителност. Може би днес. Но с удоволствие щеше да помогне на Хърли да се почувства по-добре дотогава.

— Супер — каза Хърли и като се усмихна, цялото му лице засия.

— Хей, хора — прекъсна ги непознат глас.

Фейт погледна през рамо и видя, че към тях се приближава бащата на Уолт. Той бързо се представи като Майкъл и попита развълнуван:

— Някой от вас да е виждал сина ми? Казва се Уолт. Висок е горе-долу толкова… — и вдигна ръка, за да покаже колко високо е момчето.

— Съжалявам, братче, не съм го виждал — каза Хърли, а Буун и Джордж се приближиха до тях и също вдигнаха рамене.

— Видях Уолт преди известно време — обади се Фейт. — Преди да завали. Търсеше кучето си.

Майкъл въздъхна:

— Ох, още ли не се е отказал от тая работа? — измърмори. — Е, не е изчезнал отдавна — беше с мен по време на бурята. Значи ми се губи от момента, когато спря дъждът.

Щом Майкъл се отдалечи, Фейт погледна загрижено останалите и каза:

— Надявам се, че Уолт не е отишъл в джунглата, за да си търси кучето. Защото, ако е така…

— Братче — каза Хърли и бавно поклати глава, — даже не си го и помисляй.

Фейт можеше да предположи, че и той мислеше за ония тайнствени звуци.

— Дали не трябва да му помогнем и да го потърсим и ние? Може да проверим в джунглата…

Хърли вдигна колебливо рамене, но Джордж кимна отривисто:

— Фейт е права. Ако малкият Уолт се мотае из джунглата, трябва да помогнем на баща му да открие следите му и да го върнем — той улови изненадания й поглед и се усмихна: — Аз също съм баща — обясни той. — Освен това може да намерим още багаж, щом веднъж влезем там. С един куршум — два заека и така нататък.

И докато червенокосата жена и още двама души останаха да ровят и да сортират багажа, Фейт, Джордж, Буун и Хърли се насочиха към дърветата.

— Майкъл тръгна натам, надолу покрай водата — каза отсечено Джордж. — Така че давайте и ние да тръгнем натам.

Той посочи към високите стройни бамбукови стъбла, които свеждаха върхове над пясъка. Сянката на бамбуковата горичка им подейства освежаващо след палещото слънце на плажа. Фейт следваше мъжете, които поеха по някаква животинска пътека и започнаха да викат Уолт на всеки няколко метра.

Бяха минали десет минути, когато изведнъж на няколко метра от пътеката Фейт видя малък червен куфар, полускрит в листата. Побърза да го изтегли. Когато се изправи с куфара в ръка, с крайчеца на окото си улови движение точно над главата си. Вдигна поглед и ахна толкова силно, че останалите я чуха и се спряха.

— Какво има? — попита Джордж разтревожен. Тръгна към нея и отмести едно бамбуково стъбло от пътя си. — Фейт? Добре ли си?

Фейт се въртеше в кръг, като се опитваше да проследи движението на птицата. Но тя беше доста бърза, насочи се към дърветата и изчезна.

— Тази птица — възкликна Фейт, като все още се суетеше наоколо, за да я зърне пак, — мисля, че я видях вчера…

Останалите също дойдоха при тях.

— Ей, братче — обади се Хърли, — да не би да зърна спасителен самолет или нещо подобно? Много си развълнувана.

— Не, нищо подобно — каза Фейт, останала почти без дъх от изумление. — Нещо много по-хубаво! Мисля, че току-що видях Psephotus pulcherrimus — райски папагал!

Тримата мъже си размениха колеблив поглед.

— Ммм, добре — каза Хърли. — И какво му е толкова вълнуващото?

Фейт се изкикоти на озадачената му физиономия, беше изпаднала в игриво, настроение.

— Райските папагали се смятат за изчезнали от 1920 година — обясни тя. — Ако тук има даже и един жив екземпляр, това е страхотна новина!

— Мда — каза бавно Буун. — Щом казваш. Ммм, не се обиждай, но сигурна ли си в това? Вероятно има хиляди видове папагали и много от тях може би приличат много на…

— Сигурна съм — увери го Фейт. — Е, до голяма степен. Имам предвид, че го зърнах съвсем за малко. Но сестра ми събираше стари снимки на изчезнали видове. Години наред държеше в банята си снимка на райски папагал в рамка. Познавам всяко перце по тялото му. Ако мога да го разгледам по-добре, знам, че със сигурност мога да го идентифицирам.

Всеки сантиметър от тялото й трепереше от възбуда. Възможно ли беше тук да има живи райски папагали?

— Мисля, че това определено доказва, че сме на остров, както някой предположи снощи — каза разсеяно, докато оглеждаше още веднъж върховете на дърветата и търсеше да види птицата още веднъж. — Това е единственият начин да живее тук неоткрит толкова дълго. Мисля, че видях накъде отиде, може би трябва да побързам — ако го настигна, може да го зърна още веднъж…

— Чакай — Буун сложи ръка на рамото й тъкмо когато тя се канеше да влезе в горичката. — Не съм сигурен, че идеята е много добра.

Хърли кимна енергично.

— Мда — каза той и потрепери. — Не искаш да налетиш на нещо… нали разбираш.

— Освен това кой се интересува от някаква си тъпа птица? — добави Джордж нетърпеливо. — Точно сега трябва да мислим за много по-важни неща.

Все още зашеметена от невероятната си находка, Фейт го изгледа само втренчено. Нима Джордж не бе чул нищо от това, което бе казала? Независимо от всичките й грижи в момента нищо не можеше да се мери по важност с откритието, което току-що бе направила.

— Ти не разбираш — каза тя нетърпеливо, — всички са убедени, че този вид е изчезнал отдавна, от години. Не знаеш ли какво ще означава, ако наистина открием жив екземпляр тук? — тя търсеше думи, за да му обясни. — Това е шанс да върнем на света нещо изчезнало завинаги, нещо много ценно…

— Слез на земята — завъртя очи Джордж. — Хубавите птички са хубаво нещо. Но хората са по-важни.

— Както и да е — Буун явно губеше търпение. — Сега няма смисъл да спорите за тия неща бе, хора. Най-важното е да оцелеем, докато дойдат да ни спасят, ясно ли е? — той се усмихва извинително на Фейт: — Иначе никой няма да узнае за твоята рядка птица, — така или иначе.

Джордж гневно я гледаше и надали слушаше Буун.

— Да знаеш, че ако разните там прегръщачи на дървета не си губеха времето да спасяват всяка последна птица, гущер или бръмбар, щяха да се решат много истински проблеми по света.

— Слушайте бе, хора — прекъсна го Хърли плахо, — може би трябва да…

Но Фейт не го чу.

— Ти шегуваш ли се? — изкрещя тя, бясна от отношението на Джордж. — Че повечето от проблемите на света имат много общо с „прегръщането на дървета“. Всички сме част от тая планета, да знаеш, и…

Той не я остави да довърши:

— Да, бе, да — той шибна едно бамбуково клонче. — Един голям зелен свят, слушал съм ги тия, колкото щеш, и не им вярвам. Вие не сте ли чували израза „естествен подбор“? А? И защо трябва да губим на всички времето и парите, за да опазваме видове, които не могат да оцелеят сами!? Това е против природните закони, ако питате мен.

Фейт вдигна ръце към главата си, за да намери думи, с които да го опровергае. Беше чувала и преди тези аргументи и винаги я объркваха и вбесяваха. Възможно ли беше Джордж да вярва на това, което току-що бе казал? Можеше ли да допусне, че нещата са точно толкова прости?

„Естествен подбор, мислеше си тя и сълзите напираха да потекат от очите й. Тя се наведе и скри лицето си. Може би той мисли така и за болните хора“…

— Така или иначе, държа да заявя, че съм разочарован — Джордж сякаш не забелязваше колко разстроена беше Фейт. — Не очаквах, че си радикално зелена. Изглеждаш твърде умна за това, слънчице.

— Не съм радикална — запротестира Фейт, но гласът й беше слаб и разбра, че няма никакъв смисъл да спори повече. Джордж всъщност не знаеше нищо за нея и тя си помисли, че той и не иска да знае. — Добре, няма значение. Давайте да търсим Уолт, а?

— Това е вече друго нещо — каза Джордж с по-спокоен тон. — Хайде, оттук. Уолт! Уолт! — и той пое през гората.

Останалите мълчаливо го последваха. Фейт вървеше след тях, раздвоена между еуфорията от откритието си и вината, че толкова бързо отстъпи пред аргументите на Джордж. Толкова ли не знаеше какво се отговаря в такива случаи? Но това беше безполезно. Не умееше да отстоява позицията си в спорове. Когато беше подложена на натиск, чувствата й много бързо взимаха надмощие над разума. Тъкмо по тази причина винаги се срамуваше да влиза в открита конфронтация…

8

— А сега доктор Арельо ще отговори на някои въпроси.

— Аз имам въпрос към копелето!

Фейт трепна, защото позна грубия глас на Мо. Той подскачаше наблизо и размахваше ръце.

— Как може да живее сам със себе си? — извика Мо. — Това ми е въпросът.

Цялата тълпа, която се беше събрала, за да присъства на първата публична пресконференция на доктор Арельо, изви врат, за да види Мо. Фейт почти физически почувства вълната любопитни погледи, насочени към малката им групичка от странни типове. Срамуваше се, че можеше да я видят сред тях, и направи няколко ловки движения, за да се скрие зад Оскар. За нейна радост тя и той бяха временно отделени от останалите, защото двама много едри мъжаги с официални костюми бяха застанали помежду им. Разбира се, сега нямаше никакъв ефект от това, че Оскар сочеше с двата си показалеца към сцената и крещеше: „Арестувайте този човек за престъпления срещу природата!“

Фейт погледна към стъпалата на конгресния център, които служеха за подиум на пресконференцията. От това разстояние доктор Арельо изглеждаше като малка точица, заобиколена от спонсорите на конгреса, охраната и журналистите. Но дори и при това положение Фейт се тревожеше, че той можеше да погледне в тълпата на улицата пред сградата и да я познае. Съжали, че не можеше да върне времето назад и да избегне цялото това пътуване.

— Арельо е гадняр! — извика някой близо до задната част на тълпата.

Чуха се откъслечни възгласи. Руни, която се беше скрила страхливо зад широкия гръб на Младши, надигна юмрук.

— Точно така — кресна тя с цялата сила на дробовете си. — На борба с тиранина!

Фейт се огледа. Явно спътниците й не бяха единствените протестиращи на пресконференцията. Тълпата се развълнува, шумът набъбна, хората реагираха на протестните възгласи, които се чуваха оттук-оттам. Нещо надвисна във въздуха, сякаш изведнъж се скупчиха облаци сред ясното слънчево небе. Атмосферата се наелектризира, като че нещо ей сега щеше да избухне.

— Спрете предателя — нададе вой Руни.

Фейт хвърли поглед към Оскар:

— Сигурен ли си, че тук сме в безопасност? — думите й почти потънаха в шума на тълпата:

Той й се усмихна, макар че очите му трескаво изследваха лицата на хората наоколо:

— Не бой се, бейби. Сигурен съм, че…

Втората част на изречението му бе заглушена от внезапен гръм. С периферното си зрение Фейт видя нещо — май бутилка газирана вода, която профуча над главите на хората по посока на стълбите.

— Хайде стига, достатъчно — извика австралийският полицай и навлезе в тълпата към групичката на Фейт.

Зад него крачеха още няколко негови колеги. Фейт преглътна, като се питаше дали някой от нейната компания не беше хвърлил бутилката. Това със сигурност не би я учудило. Поне знаеше, че не е Оскар, защото през цялото време гледаше в него.

Шумът сред тълпата се усили и Фейт погледна към мястото на Арельо точно когато двама офицери го отвеждаха от подиума. Това я успокои — добре, че го извеждаха, преди ситуацията да излезеше извън контрол.

— Е, добре, момчета — един от полицаите, едър рус мъж с плътен загар, беше стигнал до тях. — Някой може ли да ми каже какво става?

— Пазете се, свинете идват! — изпищя Руни.

Фейт трепна, искаше й се земята да се отвори и да потъне в нея. Как можа да стигне дотук и до това положение. Обзета от ужас, се хвърли назад и видя как двама полицаи свалиха Руни от раменете на Младши и ги сграбчиха и двамата.

— Не ги докосвай — извика Оскар и се втурна напред.

— Чакай — просъска Фейт, хвана го и го дръпна, когато той се хвърли да си проправи път към останалите. — Не прави глупости, разбрахме ли се?

Тя хвърли тревожен поглед към Руни, която се бореше мелодраматично с полицая, който я държеше. Младши и Мо крещяха и се съпротивяваха също, но Човекът Х сякаш се бе стопил в тълпата. Оскар явно бе готов да скочи и да се намеси в мелето, но когато Фейт отново се вкопчи в ръката му, този път още по-силно, вдигна рамене и се остави тя да го изтегли.

— Може би си права, бейби — каза той, — ще се върнем, като се уталожат нещата.

Те се промъкнаха през тълпата и пресякоха улицата към тротоара срещу конгресния център. Там, където тълпата почваше да се разрежда, минаха край един мъж с видеокамера, който снимаше хубавичка репортерка, докато тя се опитваше да интервюира хората.

— Извинете — извика репортерката с американски акцент, щом видя Оскар. — Бих искала да ви задам няколко въпроса.

Фейт се намръщи, бе сигурна, че Оскар ще спре. Най-много от всичко обичаше да държи речи пред телевизионни камери при всяка възможност. Обикновено дори не чакаше да го питат, а веднага започваше да крещи мнението си в най-близката камера. За нейна изненада обаче този път дори не забави ход. Хвана я за ръката, наведе глава и рязко я повлече на другата страна, като отблъсна микрофона, който репортерката му подаваше.

След миг вече завиваха и скоро стигнаха до едно относително тихо място на съседната улица.

— Какво ти става? — попита Фейт, останала без дъх, облягайки се на една улична лампа, за да си почине. — Мислех, че ще искаш да говориш пред репортерката.

Той махна нетърпеливо с ръка, без да обърне внимание на въпроса й.

— По-добре да звънна на Тами — бръкна в джоба на панталона си за мобилния телефон. — Може да дойде да ни вземе и ще й кажем за другите.

Фейт го изчака да приключи разговора. Когато затвори, той се обърна, погледна към ъгъла и по лицето му се разля блажена усмивка. Шумът от тълпата още се долавяше слабо, чуваха се отделни викове и скандиране.

— Добре стана! — възкликна той. — Сега вече сякаш всички са против Арельо!

— Не знам дали можеш да кажеш „всички“ — промърмори Фейт, подразнена както винаги от навика му да преувеличава.

Но внезапно Оскар се обърна и впери поглед в лицето й.

— Какво ти става, хубавице? — попита с доста остър глас. — Не виждаш ли, че трябва да направим всичко възможно да го спрем, преди да е станало твърде късно? Каквото и да става, за нас няма пречки.

Фейт потръпна.

— Не знам — измърмори. — Слушай, не смяташ ли, че трябва да потърсим полицейското управление и да…

— Я не сменяй темата, бейби — Оскар беше почти ядосан. — Зададох ти въпрос. Няма ли да ми отговориш?

— Има ли значение, какво мисля? — отвърна му тя с въпрос и изведнъж осъзна, че се защитава. — Аз съм тук, нали така? Аз определено съм против всичко, което би навредило на природата. Но…

Тя искаше да продължи и да му каже, че едни хубави отношения не бива да завършват с грешно решение. И че доктор Арельо е бил винаги добър с нея, а в живота й нямаше много такива хора.

„Мисли с главата си, сладурче, не със сърцето си“, мекият глас на Гейли прозвуча в главата й.

Фейт пое дълбоко дъх и осъзна, че сестра й е била права. Сега не беше нито времето, нито мястото за дълбокомислена сложна дискусия върху чувствата й към Арельо, особено след като не беше и съвсем наясно какви са. И тя, и Оскар не бяха на себе си от това, което бе станало преди малко. Най-разумно беше да го остави да изпусне парата, преди да водят какъвто и да било сериозен разговор.

— Но какво? — настоя той, явно все още чакайки обясненията й.

— Но нищо — каза тя. — Извинявай, май съм малко уморена. Беше тежък ден и май още ми се вие свят от самолета.

Оскар вдигна рамене.

— Няма време за почивка, когато целият свят е готов за действие — упрекна я, макар че изглеждаше повече объркан, отколкото ядосан.

Тя проследи погледа му и забеляза един познат бял микробус, който паркираше до тротоара. Като видя Тами зад волана, на Фейт й мина през ум, че тя сигурно бе очаквала да се обадят още от мига, в който ги бе оставила пред конгресния център.

Двамата побързаха да се качат в микробуса. Щом Оскар й каза какво е станало, Тами вдигна телефона и бързо даде нареждания на някого да издири останалите в местното полицейско управление и да им плати гаранцията, ако е необходимо. После затвори и се обърна към спътниците си:

— Ами добре — отсече. — Това е. Някакви промени във времето, Оскар?

— Още не — каза кратко Оскар. — Все още е облачно.

Фейт погледна единия, после другия. Почувства се объркана и изолирана. Защо си говореха за времето в такъв момент? И какво искаше да каже Оскар с това „облачно“? На небето нямаше ни един облак. Да не би да използваха някакъв „протестен“ код, който тя не разбираше?

Преди да събере куража да попита, Тами се обърна към нея с топла усмивка:

— Е, Фейт, сега, като имаме малко време, докато чакаме да се съберат и другите, какво ще кажеш да те заведа да надзърнеш в местната биолаборатория на МАЖ? Там правим няколко невероятно интересни изследвания с отровни змии — това е в твоята област, нали?

Фейт малко се изненада, че Тами знае и това.

— Разбира се — бе поласкана от поканата. Откакто беше пристигнала в Австралия, не бе имала никаква възможност да се докосне до змиите, които всъщност я бяха привлекли на този континент. — С най-голямо удоволствие!

— Добре. Значи да вървим.

Щом Тами подкара микробуса и навлезе в градското движение, Фейт се облегна на седалката, доволна от това неочаквано благоприятно развитие на събитията. Дотук в Сидни бе по-скоро потискащо и никак не можеше да се нарече забавно, но отново в някоя лаборатория — точно това щеше да й помогне да се почувства у дома си дори на тази далечна земя.

9

Фейт се бе върнала на плажа само преди няколко минути и чу, че Джордж я вика. Вдигна глава от чантата, в която сортираше женски дрехи, и го видя с един охлузен, но много познат куфар. Тя зяпна от изненада.

— Куфарът ми!

Той се спря ухилен пред нея.

— Едно от момчетата току-що го донесе от джунглата и аз видях името ти на етикета — каза той задъхан. — Помислих, че може да си го искаш обратно.

— Благодаря.

Тя му се усмихна неуверено. През главата й преминаха споменът за неприятната им разправия преди малко в бамбуковата горичка и вчерашният случай с паяка.

— Ей, извинявай, ако съм те разстроил преди малко — каза той с малко овчедушна усмивка, сякаш бе прочел мислите й. — Знаеш, за тия работи там, с прегръщането на дървета. Не исках нищо лошо да кажа с това. Май понякога просто се увличам в приказките. Мисля, че затова бившата ми жена ме наричаше господин Голямата уста.

— О! — Фейт беше трогната от извинението му. — Ммм, няма нищо, всичко е наред.

Това не беше точно така. Щеше да й отнеме известно време, за да забрави някои от нещата, които бе казал. Но това не значеше, че нямаше да му прости, особено сега, когато се опитваше толкова искрено да бъде мил. Може би щеше да е най-добре, ако се споразумееха, че са на различни становища, и просто да не засягат повече този въпрос.

Когато Джордж си тръгна, Фейт се отдалечи от купа с багажа и сложи куфара си на пясъка. Седна пред него, отвори го и видя познатото, макар и обърнато наопаки съдържание. Беше благодарна, че книгите й не бяха пострадали особено — нито при катастрофата, нито от дъжда. Сграбчи чифт сандали изпод книгите си и смени кецовете. Така вече се чувстваше малко повече като себе си.

— Какво правиш? — чу тя един глас точно зад лявото си рамо.

Обърна се и видя Уолт изправен зад нея.

— Хей — възкликна изненадана и доволна, че го вижда. — Откъде изскочи? Баща ти обърна всичко да те намери, да знаеш.

— Знам — Уолт вдигна рамене. — Намери ме. Аз тъкмо търсех Винсънт в гората там, над пролива — той направи неопределен знак към единия край на плажа. — Не знам защо направи чак такъв въпрос от тая работа. Даже не бях влязъл чак толкова навътре в гората. Океанът се виждаше от там, където бях!

Тя потисна една усмивка. Момчето беше обидено, че му нямаха доверие.

— Сигурна съм — каза тя. — Но не можеш да се сърдиш на баща си, че се тревожи за теб. Ние не познаваме добре мястото и може да е опасно така да се отдалечаваш.

— Да — каза Уолт, клекна на пясъка и се вторачи в куфара й. — Я, ти си прибираш багажа още по-разхвърляно и от мен — отбеляза.

— Обикновено не правя така, но този път бързах — каза тя.

— Защо? — полюбопитства Уолт.

Фейт прехапа устни и съжали, че не се съгласи с коментара на Уолт и не приключи с въпроса. За да му отвлече вниманието, взе една книга от куфара си и му я подаде.

— Ей, това може да ти хареса — тя се постара да прозвучи безгрижно. — Разгледай я — отвори книгата и му показа лъскава цветна илюстрация на тънка жълтеникава змия. Виждаш ли я тази? Това е тайпан[4]. Някои го наричат свирепа змия. Живее в Австралия и има най-силната змийска отрова на света.

— Ухаа, не знаех — Уолт явно беше достатъчно впечатлен. Той посочи друга змия на същата страница. — А тази как се казва?

— Това е медноглава змия.

Фейт се изкикоти и се загледа в картинката. Уолт я стрелна с любопитния си поглед:

— На какво се смееш?

— О, извинявай — тя потупа с ръка картинката. — Просто се сетих какво направи сестра ми веднъж на празника на Вси светии — една година тя налепи две шепи пенита върху една шапка и си я сложи с обикновените дрехи. Никой, освен мен не можа да се сети като какво се е маскирала.

Уолт се обърка за момент, но изведнъж погледът му се проясни.

— Разбрах — каза той. — Пенитата се медни — била е медноглава змия!

— Точно така — усмихна се Фейт при този спомен.

— Сестра ти е готина — заяви Уолт.

— Мда.

Прекъснаха ги викове отблизо. Уолт скочи незабавно и изтича да види какво става. Фейт захлопна куфара си, остави го на пясъка и последва момчето.

Когато най-сетне заобиколи едно голямо парче от самолета, единственото нещо, което видя, бяха хора, събрани в кръг, които гледаха нещо на земята. Чуха се приглушени стонове и викове на изненада. После един от зяпачите промени позата си и тя видя двама мъже, които, вкопчени един в друг, се биеха на пясъка в центъра на кръга. За своя изненада тя разпозна в единия от двамата Саид — онзи, който палеше огньовете. Другият беше Сойер — Фейт го бе виждала още няколко пъти да се рови по малко в багажите, когато мислеше, че никой не го гледа, но не беше говорила с него от първата им неловка среща при огъня. Бащата на Уолт — Майкъл, бе влязъл в кръга и безпомощно размахваше ръце, опитвайки се да спре двамата мъже, които си разменяха удари. Останалите зрители на боя се задоволяваха само да наблюдават безучастно, сякаш бяха на боксов мач. Уолт вече бе успял да се пъхне напред и гледаше с ококорени очи двамата мъже.

Самата Фейт също застана и зазяпа ужасена боя. Саид стовари глухо юмрука си и после злобно блъсна Сойер в слънчевия сплит. Сойер се поколеба за миг, а после се изправи и хвърли шепа пясък в очите на другия. Двамата се стовариха тежко на земята, като продължаваха усърдно да се млатят с юмруци. Изведнъж нещо се раздвижи в далечната част на кръга и след миг се появи Джак, следван от госпожица Високи скули и брадатия англичанин от снощи. Джак се хвърли напред почти незабавно.

— Ей, спрете веднага — извика той. — Спрете! Стига!

Той сграбчи Сойер и го откопчи от Саид. Саид беше явно готов да го последва, но Майкъл го хвана, преди да успее.

Двамата мъже продължаваха да си крещят с прегракнали гласове, но Фейт се извърна, отвратена от този спонтанен изблик на насилие. Защо хората не можеха просто да живеят и да оставят и другите да живеят? Тя нямаше представа, защо се биеха двамата мъже, но бе сигурна, че нищо не би ги оправдало. Положението беше тежко за всички. Защо трябваше да го правят още по-тежко?

Фейт реши, че последните двайсет и четири часа е прекарала предостатъчно време в компанията на други хора. Възползва се, че вниманието на всички бе отвлечено в друга посока, и се измъкна. Щеше да й се отрази добре да поседи сама, да се отпусне и да се отдаде на мислите си, без никой да я тревожи.

Заобиколи по края джунглата, като вървеше бързо и тихо, докато загуби от погледа си останките от самолета и хората на брега. После забави крачка, за да се полюбува на морския бриз, който шумолеше през листата от едната й страна, и на прибоя от другата. Тя вървеше и не откъсваше очи от джунглата с надеждата, че ще зърне още веднъж райския папагал.

Сред листата имаше много птици, но никоя не приличаше на тази, която търсеше. Без да забравя, че този път се е отдалечила повече от обикновено от плажа, направи няколко крачки под сенките на дърветата, но изведнъж се закова на място. Сърцето й биеше лудо и тя бе завладяна от неустоимото желание да се върне на слънчевия открит безопасен плаж.

„Нищо чудно, помисли си. Кой би желал да налети на онова, което издаваше снощните чудовищни звуци, каквото и да бе то“.

Но дълбоко в себе си знаеше, че това не бе единствената причина за страха й. Имаше нещо друго, заради което идеята да навлезе в тази дълбоко девствена природа я вълнуваше и плашеше.

Осъзна това и сви вежди. Подобно чувство беше крайно нетипично за нея. Някои от най-щастливите спомени от детството й пазеха усещането, че е жива част от природата — тогава, когато, изгубила пътя, но съвсем спокойна, се скиташе из горите зад родната къща. Усещаше шумата под краката си, небето над главата си, дивия живот, смолата, листата наоколо и знаеше, че всичко е наред.

Не, определено за нея не бе нормално да се бои да остане сама сред природата. Някои неща винаги я плашеха, но не и това…

10

Тами се обърна и й се усмихна с ръце на волана. Фейт усети нервно присвиване в стомаха.

— Почти стигнахме — каза весело австралийката.

Фейт се насили да се усмихне, не й се искаше другата жена да разбере колко нервна бе. Непознатите места и хора винаги я притесняваха, особено когато не знаеше какво да очаква. Взираше се през прозореца на микробуса и се чудеше как ли изглежда лабораторията на МАЖ, Дали нямаше да се окаже някое огромно лъскаво, свръхмодерно място, пълно с елитни биолози, на което да се почувства като последния галфон.

„Не се скапвай“, спомни си тя думите, които сестра й повтаряше хиляди пъти. В крайна сметка тя също беше на път да се превърне в елитен биолог. Не я ли бяха приели в една от най-тежките докторантски програми в страната? Не беше ли учила цяла година при световноизвестния доктор Луис Арельо? Потръпна и си каза, че едва ли е най-подходящо сега да споменава точно това име…

— В настроение ли си да влезеш в лабораторията със змиите? — попита Оскар, като се наведе над нея и стисна рамото й.

— Ами да — тя вяло му се усмихна, без да си прави труд да му обяснява точно как се чувстваше, Оскар не беше от хората, които се притесняваха особено, за каквото и да е, а още по-малко от нови и непознати места.

— Хубаво — той се облегна на седалката, усмихвайки се. — Наистина съм доволен, че ще имаш възможност да се запознаеш с важната работа, която МАЖ извършва за целия свят. Те наистина са прекрасна организация, изцяло отдадени на каузата за опазване на природата и живите твари.

— Така е — каза весело Тами, намали скоростта и рязко сви в някакъв паркинг.

Фейт погледна отново през прозореца. Не знаеше какво точно бе очаквала да види, но със сигурност не приличаше на тази доста запусната тясна алея с няколко празни павилиона и с купчини боклук на паркинга.

— Ммм… Това ли е? — попита, като се стараеше въпросът й да не прозвучи грубо.

— Това е — каза Тами. — Знам, че не изглежда кой знае как, но ние се грижим повече за ефективността, отколкото за ефекта.

Фейт се почувства някак скастрена и просто кимна. Слезе от микробуса и последва Тами и Оскар към един от павилионите. Широките прозорци бяха облепени с кафява амбалажна хартия, но на вратата висеше отпечатана на компютър малка бележка, която обозначаваше мястото като ЛАБОРАТОРИЯ „ПРО ХЕЛТ“: ВЛИЗАНЕ САМО С РАЗРЕШЕНИЕ.

— „Про Хелт“? — прошепна тя на Оскар, докато Тами търсеше подходящия ключ от връзката, която току-що бе измъкнала от джоба си. — Какво означава?

— Не знам — вдигна рамене Оскар и в гласа му прозвуча известно нетърпение. — Сигурно просто така наричат мястото, не знам.

— Заповядайте — пропя Тами, отключи вратата и се отдръпна, за да минат.

Фейт последва Оскар вътре и се огледа. Очевидно до немного отдавна това място е било лаборатория за очни изследвания. Тук-там по стените все още висяха няколко стъклени табла и очни карти.

Тя преодоля нов пристъп на разочарование и си припомни думите на Тами, че външният ефект не е толкова важен. Освен това екологическите организации рядко имаха такова финансиране, че да могат да си позволят оборудване, каквото имат например „Кю Корп“. Просто нещата навсякъде стояха така.

Тя видя няколко стъклени аквариума, подредени върху един плот в задната част на стаята, и се усмихна.

— Ей, има ли змии вътре?

— Даа — усмихна се Тами. — Искаш ли да ги видиш? Имаме екземпляри от най-отровните видове в Австралия.

— Чудесно! — Фейт забрави притесненията си и бързо отиде да надникне в един от аквариумите.

Оскар я последва.

— Симпатично змийче — заяви той. — Какво е?

— Tropidechis carinatus, по-известна като твърдолюспеста змия — тя лесно я идентифицира по характерните й люспи. — Не произвеждат толкова отрова, колкото останалите змии, но за разлика от повечето от тях са особено зли. Обикновено влизат в схватка, хапят и бягат.

— Да — Тами посочи следващия аквариум в редицата. В него имаше много по-голяма змия. — А я вижте това мъниче.

— Ей, това да не е мулга[5]?

Тами кимна и Оскар също надникна във втория аквариум.

— Каква мулга? — попита той. — И тя ли е отровна?

— Тази змия е мулга, известна също като кралска жълто-кафява змия, макар че по цвят е по-близка до черните змии, отколкото до кафявите — обясни му Фейт. — Отровата й не е толкова токсична, колкото на другите, но тя произвежда най-голямо количество отрова от всички змии в Австралия.

— Това значи ли, че е по-опасна от първата змия там? — попита той.

Фейт бе приятно изненадана от въпросите му. У дома той никога не беше проявявал кой знае какъв интерес към подробностите от работата й. Може би, като видя змиите отблизо, любопитството му се беше събудило, а може и просто да искаше да заглади нещата от одевешното им скарване заради Арельо. Както и да е, все пак беше щастлива да му говори за нещата, които най-много я интересуваха.

— Трудно е да се каже — каза тя. — Мулгите също могат да бъдат агресивни, но твърдолюспестите змии нападат по-често хора. Но не знам какви са статистиките на смъртните случаи — тя вдигна рамене. — Със съвременните противоотрови обаче повечето ухапвания не са смъртоносни.

Тя продължи да разглежда и останалите змии — тайпан, източна кафява змия, смъртоносна змия. За Фейт бе голяма тръпка да види всичките змии отблизо, при това събрани на едно място. Така че какво от това, че лабораторията беше малко неугледна в сравнение с лабораториите, които беше виждала в университета? Ето затова се съгласи да пътува дотук. За пръв път, откакто слезе от самолета, бе сто процента доволна, че е в Австралия.

Тами очевидно се радваше на ентусиазма й.

— Оскар каза, че си човек на змиите — обади се тя. — Сега виждам, че е бил прав. Как започна да се интересуваш от тези неща?

Фейт я погледна срамежливо.

— Ами винаги съм обичала всякакви животни, особено влечуги и земноводни — каза тя. — Сестра ми ме научи отрано. Обичаше да разказва на хората как пъхнала в кошчето ми една жаба, когато съм била бебе — усмихна се на спомена. — Сигурно е мислела, че ми трябва домашен любимец.

— А, значи ви е семейна черта — Тами се усмихна. — И сестра ти ли е биолог?

— Не — Фейт почувства познатата тъпа болка в сърцето, която се появяваше винаги щом заговореше за Гейли. — Тя… Ммм… Тя беше преподавател по музика и певица. Но почина преди няколко години. От рак. Заради нея започнах да се занимавам с изследвания в университета. Чух, че се опитват да използват змийска отрова, за да открият лекарство против рака. Разбрах, че това е работа за мен. Просто удивително, че змийската отрова, която всички мислят за ужасна, за смъртоносна, за нещо лошо, може да крие ключа към края на това страдание. След като получа научната си степен, искам да се включа в тези изследвания. Изцяло.

Думите й потънаха в тишината. Не беше свикнала да говори толкова много за себе си, особено пред непознат човек. Но Тами явно много се заинтересува от разказа й.

— О, но това е такова съвпадение! — възкликна австралийката. — Оскар не ти ли е казал?

Фейт погледна Оскар, но лицето му не изразяваше нищо.

— Какво?

— Това е една от главните изследователски теми тук — каза Тами. — МАЖ е водеща организация в тези проучвания — лекарство против рак, змийски отрови, всичко това.

— О, да, вярно — Оскар вдигна рамене и овчата му усмивка изгря отново. — Просто съм забравил.

— Наистина ли? — Фейт смаяно премести поглед от единия към другия. — Ами това е страхотно! Какви опити правите сега? Само с местните видове ли работите, или внасяте отрова и от други страни? Влизали сте в…

Тами се разсмя и вдигна ръце, сякаш за да се предпази от въпросите.

— Чакай, чакай — извика тя. — Аз съм пиар, а не учен и не знам всички технически подробности около проекта, съжалявам. Но ще се постарая да се срещнеш с хората, които провеждат изследванията — може би ще можем да уредим нещо, само веднъж да се справим с кризата с Арельо…

— А, да, разбира се. Добре звучи — Фейт почувства смътна вина при внезапното споменаване на името Арельо. Едно беше да го защитава пред Оскар, който имаше навика да отхвърля всичко и всеки, освен себе си. Но фактът, че някой като Тами също работи срещу Арельо, я накара да се почувства зле, задето бе преосмисляла скъсването си с него.

— Ето ни и нас! — Вратата се отвори внезапно и в стаята се изсипаха няколко души. — Липсвахме ли ви?

Бяха Мо — с наперена усмивка, Човекът Х, Младши и Руни зад него.

— Мо! — извика Оскар и побърза да плесне ръка с неговата. — Как си, братче? Усети ли полицейщината в целия й блясък?

— Така ми се струва — разсмя се Мо. — Човече, лактите летяха така бързо около мен, че даже не разбрах кой ме ступа. Може и това копеленце тука да е било — той посочи към Младши, който се усмихна овчедушно.

Тами също бе оставила аквариумите, за да посрещне новодошлите.

— Имахте ли някакви проблеми с полицията?

— Неее, Човекът Х ни измъкна без проблем — отвърна Руни.

Фейт не можеше да повярва. Тя не бе чувала Човекът Х да каже и десет думи, откакто го познаваше, но той кимна усмихвайки се, когато Тами му благодари за добрата работа.

Тук Младши започна да бърбори бързо и възбудено нещо, което тя не можеше да чуе. Оскар го прекъсна с въпрос и последва всеобщо надприказване, защото всички заразправяха за пресконференцията, за демонстрацията и за всичко останало.

През това време Фейт седеше забравена до аквариумите. Краткият приятен миг бе отлетял и тя отново стоеше изолирана, самотна и ненужна.

11

„Дишай“. Фейт се противеше на обхваналата я паника и се застави да прави крачка след крачка, за да влезе в джунглата. Собственият й страх опъваше нервите й. Реши обаче, че трябва да тръгне и да изследва мястото. Как иначе щеше да успее да зърне райския папагал още веднъж, ако вчера беше видяла именно него?

Сърцето й биеше силно на всяка крачка, но все още не се случваше нищо необичайно. Беше слънчев влажен, напълно обикновен ден в джунглата.

Над главата й крякаха птици, огромни тропически листа мързеливо се полюшваха на лекия бриз, насекомите жужаха навсякъде — нямаше нищо, което да я уплаши…

„Аааааааааааа“!

Тя чу ужасяващия вик някъде откъм близката гора и зяпна от изненада. Мигновено забрави всичките си страхове и се втурна в посоката, от която идваше викът. Който и да викаше там, явно беше много изплашен и отчаян. Мина й мисълта, че може би тича право към нещото, което снощи издаваше страшните звуци, но не можа да спре. Ако можеше, трябваше да помогне.

Изскочи на широко каменисто сечище, обградено с дървета, а от едната страна — и с бамбукова гора. В единия край стоеше Джордж, замръзнал на място до огромните, позеленели от мъха морени. Беше сграбчил някаква смачкана чанта или куфар, който, ако се съдеше по мръсотията по капака, току-що бе измъкнал изпод някоя скала.

— Джордж? — каза Фейт колебливо. — Ти ли извика преди малко?

Той й отговори през стиснати зъби, без да помръдва нито едно мускулче по лицето си.

— Не прави никакви резки движения — изсъска той. — Иначе може да ме ухапе.

Фейт примига, без да разбира какво имаше предвид. Тя огледа дърветата, които ги заобикаляха, и изтръпна от страх при мисълта, че чудовището може би дебне някъде сред тях и чака удобен момент да ги нападне. Но освен тихото шумолене на морския бриз и на листата и непрекъснатото, но почти недоловимо поклащане на бамбуковите стъбла никъде нямаше и следа от движение.

Чак когато погледна отново към Джордж, разбра защо викаше. Не знаеше дали да се хване за главата, или да се разсмее на глас. Прилепено към едната страна на куфара, със стрелкащо се напред-назад езиче, се намираше четирийсет и пет сантиметрово тъничко жълто-зеленикаво змийче. Това беше всичко. Но Джордж беше толкова уплашен, че не можеше да помръдне нито един мускул, за да остави чантата и да избяга.

Фейт направи крачка напред, усмихна се и каза с възможно най-успокояващия тон, на който беше способна:

— Всичко е наред, Джордж. Това е само едно питонче бебе. Научното му название е Morelia viridis.

— П-п-питон ли? — повтори Джордж. — Тези са много опасни, нали?

— Изобщо не — отвърна нежно Фейт. — Повярвай ми, нищо няма да ти направи. Не е отровно и вероятно е поизплашено и от теб.

Изглежда, че това обяснение бе едновременно и правилно, и неправилно. Джордж изведнъж се раздвижи и метна куфара насред сечището. Куфарът падна, ключалката му се счупи и той се отвори, като навсякъде се разпиляха дрехи и тоалетни принадлежности.

— Да ме прощаваш, госпожичке, но за твое сведение изобщо не съм бил уплашен — изстреля той, като гневно се извърна към нея. — И не ми е приятно да слушам такива приказки. Не е нужно да си страхопъзльо, за да внимаваш със змиите.

— Да, знам, аз… аз съжалявам — запъна се Фейт, защото усети, че той сигурно бе приел думите й като тежка обида за своята мъжественост. — Аз само се опитах да…

Но Джордж едва ли я чуваше. Лицето му поаленя от гняв и той насочи показалец към нея.

— И освен това никак не ми харесва надменното ти отношение. И да знаеш, че не всички са на твоето мнение. Хич не се мисли за някаква кралица на джунглата или за Господ знае какво.

Фейт отстъпи крачка назад стресната и малко уплашена от беса, който гореше в очите му.

— Но аз не…

— Знаеш ли, че ми се повръща от такива като теб! — изкрещя той все още с пръст, насочен към нея. — През цялото време се опитваш да ни усложняваш живота тук и за какъв дявол? Според теб целият прогрес трябва да спре, за да останат живи няколко тъпи паяка, които и без това на никого не са му притрябвали!

Той се наведе, вдигна един дебел клон от земята и втренчи в нея побеснелия си поглед. Фейт замръзна, без да знае как да реагира. Ако беше видяла змия, щеше да знае как да се справи, но нямаше никакъв опит с хора в подобно настроение. Вместо да полети към нея, дървото се завъртя и падна някъде до куфара.

— Хайде да те видя сега къде ще се денеш, ти, малко гадно змийче!

Той плесна силно дървото в празната си длан, а после го стовари върху куфара. Куфарът се обърна.

— Хайде давай, ще ти дам аз на теб да разбереш, само посмей пак да си покажеш малката грозна главичка, ще видиш тогава колко важен е палецът на ръката, дето се противопоставя на другите пръсти…

За щастие змийчето отдавна беше изчезнало. Фейт зяпаше Джордж, който се въртеше в кръг с оръжието си в ръка. Най-сетне тя се опомни, обърна се и си тръгна, като го остави да ръмжи свирепо по адрес на отсъстващата змия.

Вървя няколко минути безцелно из гората, временно забравила предишния си страх. Беше потресена от факта, че някои хора могат да преминат от мило към отвратително държане по абсолютно незначителен повод. Особено когато тя само се опитваше да помогне.

„Може би трябваше да го видя, като е идвал“, мислеше си Фейт за горкичкото паяче. А тя не беше и кой знае какъв гений в определянето на човешките характери. Последните събития го доказваха достатъчно добре.

Тръсна глава и направи гримаса при болезнения спомен, който се мярна в главата й. „Дела, не думи“, както казваше Гейли…

12

— Дела сега! Кажете им „НЕ“ сега! — крещеше Оскар, колкото му държаха дробовете.

Застанала до него, Фейт преглътна една въздишка. Дежурството им по демонстрациите пред сградата на „Кю Корп“ в Сидни започваше да става отегчително и леко притеснително. Имаше не повече от две дузини демонстранти, включително тяхната групичка, които маршируваха по тротоара пред внушителната сграда от стомана и стъкло, и двама отегчени полицаи, които стояха наблизо и държаха нещата под око.

— Още колко ще трябва да стоим тук? — прошепна тя на Оскар, когато той млъкна, за да си поеме въздух.

— Толкова, колкото трябва — каза той, като прехвърли протестния си плакат в другата ръка и избърса потта от веждите си. — Докато ни чуят. Не можем да се предадем.

Точно тогава приближи Младши с някакво допотопно радио, което стискаше под волската си мишница.

— Чуйте това — каза той с мекия си тих глас. Фейт за пръв път чу ясно думите му. — Намерих една станция, по която предават речта на предателя.

Фейт дори не попита за кого става дума. Беше чувала и останалите да наричат Арельо с обидни имена толкова пъти, че почти свикна. Почти.

— Не желая да слушам какво говори този продажник — заяви Оскар.

Но останалите вече се бяха събрали около Младши.

— Трябва да познаваш врага си, моето момче — Мо вдигна пръст, за да подчертае думите си. — Ако не чуем какво казва, как можем да се борим с него?

Младши сложи радиото на бордюра, седна до него и увеличи звука. Останалите също седнаха, а Фейт щръкна до ограничителното въже от едната стана на Руни, доволна, че може за няколко минути да спре да обикаля с плакат в ръка. Само Оскар остана прав, със сърдит и раздразнен вид. Но Фейт можеше да познае, че той също слушаше, докато се мотаеше около тях.

„… И със съжаление трябва да кажа, че същинската цел на тази конференция беше засенчена от неотдавнашното ми решение, което засяга проекта за басейна Вибора…“, чу се по радиото ясния, с лек акцент глас на Арельо. Само евтиният усилвател малко пращеше. „Някои ме критикуват за това, че правя компромис с «Кю Корп», и аз мога да разбера аргументите им. Но бих им задал следния въпрос: не е ли по-добре да приемем предложението на отсрещната страна и да запазим позициите си поне наполовина, или да настояваме за стопроцентово разрешение на проблема с вероятност от деветдесет и пет процента да не го постигнем? За мен отговорът е ясен. «Кю Корп» щяха да намерят начин да построят този завод със или без моето участие. Така че аз реших да оставя настрана старите си несъгласия с тази компания и нейния определено отрицателен екологически проект и да направя каквото мога, за да намаля щетите, поне малко. В крайна сметка човек не може да има влияние, ако не иска да се ангажира с нещо“.

Фейт се улови, че леко кима на последните думи на Арельо, защото прецени, че в тях имаше смисъл. Те й напомняха една от любимите поговорки на Гейли: „Да не изхвърляме и бебето заедно с водата“. Тя погледна към останалите, за да разбере дали и те не споделят нейното мнение, но по лицата им не можеше да се прочете нищо.

Арельо продължи: „… И имаме гаранции, че част от джунглата на басейна Вибора ще бъде запазена като защитена зона. И с парите, които «Кю Корп» се ангажира да осигури за поддръжката на тази зона, ще бъдем сигурни, че тя ще бъде реално защитена без опасности от бракониери или от другите обикновени вреди. А това, струва ми се, бихме могли да се съгласим всички, е нещо положително“.

— Продажник — измърмори силно Оскар, щом пуснаха реклами.

— Мда — каза Младши и намали звука. — Звучи като оправдание.

— Някои хора ще наприказват какво ли не, за да си спасят задника — добави Мо и мъдро кимна.

— Копеле — заключи Руни разгорещено.

Оскар стисна с две ръце плаката си.

— Съмнявам се колко хора ще му слушат речите оттук нататък или каквото и да е там — изкоментира злостно той. — След оня резил на пресконференцията вчера се съмнявам дали изобщо ще преживее австралийската си визита.

Той се ухили и се огледа за ефекта от думите си, очевидно доволен от собствения си каламбур.

Фейт бе ужасена. Те не чуха ли какво каза Арельо току-що? Нима обяснението му не ги накара изобщо да променят становището си? Нея със сигурност я накара да се замисли, да се запита дали тя не греши в преценката си…

— Как можеш да говориш така? — промълви тя. — Като че ли искаше да кажеш, че ще си доволен, ако му се случи нещо…

— А ти звучиш като апологет на корпоративни свине — отвърна й Оскар. — Имам предвид само милионите живи същества, които ще бъдат спасени, ако Арельо ритне камбаната още сега. Без неговата подкрепа и добрия публичен имидж, който им създава, бас ловя, че тези боклуци — той замълча и посочи към сградата зад себе си — биха преразгледали проекта си за басейна Вибора.

— И още как — измърмори Руни. — Те мислят само за пари.

Оскар не й обърна внимание. Сега той започваше една от своите речи на високи децибели, почервенял и с блеснали очи от справедливо негодувание.

— Милиони живи същества — каза той на Фейт. — Помисли за това. Птици. Риби. Маймуни. Скъпоценните ти змии. Всичките. „Кю Корп“ могат да си построят тъпия завод, където и да било. Но нито едно от тия същества няма избор, къде да отиде да живее. Или басейнът Вибора, или забрава.

— Знам — каза Фейт, — но…

— Но какво? — настоя Оскар. — Арельо трябва да бъде спрян, това ти казвам. Естествен подбор, бейби. Естествен подбор. Нали в това се кълнете всичките биолози, а? И след начина, по който Арельо се продаде, можеш ли да ме обвиняваш, че според мен не е толкова лоша идея — един виновен живот срещу хиляди невинни.

— Спокойно, братче — промърмори Човекът Х. — Всичко е наред.

Оскар му махна да се разкара.

— Не. Не е наред — заяви той. Посегна и опря пръст право в гърдите на Фейт. — Тя претендира, че е загрижена за животните и за опазването на планетата. И, ако, тя е учен, тя трябва да може да сметне две и две. Тя ли не разбира какво се опитвам да й кажа? Един живот срещу милион животи?

— Ммм — Фейт замълча, за да претегли нещата, а и за да спечели малко време. В определен смисъл това беше вярно. С едно свое решение, независимо колко нюансирано или внимателно претеглено беше, Арельо осъждаше на смърт безброй отделни същества — змии, птици, насекоми, дървесни жаби, бозайници и много други, а на пълно изчезване — може би някои цели видове. Погледнато в строгата студена светлина на логиката, решението, което предлагаше Оскар, изглеждаше просто и почти елегантно. Отстраняваш единия и останалите продължават да съществуват.

— Е — настоя Оскар нетърпеливо.

— Мисля, че разбирам логиката ти — призна тя тихо.

Тогава в главата й проблесна образът на Арельо — двамата седят в неговия кабинет, той й се усмихва, докато обсъждат биологическото разнообразие, гениите мутации или последните резултати на „Мечките“.

Тя моментално осъзна колко налудничаво и ограничено бе черно-бялото му мислене.

— Но това не е единственото решение — добави бързо, макар че лицето на Оскар омекна. — Има по-добри начини да се справим. И компромисът невинаги означава, че човек се е продал. Ти чу какво каза току-що доктор Арельо — той е преценил, че това ще бъде най-доброто решение. И… и аз мисля, че мога да му вярвам.

— Какво? — лицето на Оскар се изопна отново и гласът му прозвуча така, като че ли се задушаваше.

Фейт издаде леко брадичка и продължи, без да спре и да премисли онова, което се канеше да каже.

— Да, аз му вярвам — заяви тя бунтарски. — Знам, че той е добър човек и че му пука за природата. Наистина не знам защо се усъмних първия път в това — вдигна рамене. — Когато се върнем у дома, се надявам да се съгласи отново да ми стане ръководител.

За миг Оскар онемя. Той я зяпаше с празен поглед, плакатът му увисна безпомощно в едната ръка.

— Слушайте, вие, двамата… — подзе колебливо Руни, а Човекът Х и Младши си размениха тревожни погледи и Младши заби поглед в земята.

— Отлично — изстреля Оскар най-сетне. — Явно не си човекът, за когото те смятах. А сега, ако ме извините, аз си тръгвам от тук.

— Оскар, чакай — извика Фейт, разтърсена до дъно от омразата, която се изписа на лицето му.

Но беше твърде късно. Той се завъртя и се понесе нанякъде, като почти събори двама от протестиращите по пътя си. Тя направи няколко крачки след него, после спря, заслепена от сълзи. Чуваше как останалите зад гърба й шушукаха тихичко и обсъждаха сблъсъка им, но не им обърна внимание. Омръзна й да се мъчи да се вписва в компанията им, истината беше, че не се вписваше. Не беше сигурна дори дали имаше нещо общо и с Оскар вече или с когото и да било всъщност…

Имаше нужда да остане сама. Не можеше да си позволи да се срине пред очите на тези почти непознати, които не изпитваха никакво съчувствие. Измърмори нещо като извинение, че отива да намери тоалетна, и зави бързо зад ъгъла на сградата.

Следващите няколко минути прекара в хлипане зад контейнера за боклук. В главата й вилнееше такава буря от емоции, че изобщо не бе в състояние да мисли трезво. Това, в което беше сигурна, бе, че казаното от Арельо по радиото звучеше разумно и реалистично. С други думи, точно обратното на онова, което Оскар й бе казал после. Тя просто не можеше да се залъгва повече.

Но какво означаваше това за връзката им? Нали тъкмо декларираният идеализъм на Оскар ги събра заедно. Той ли щеше да ги раздели? Самата мисъл за това беше като нож в сърцето й. Отношенията й с Оскар понякога си бяха предизвикателство, но макар че бяха заедно съвсем отскоро, тя не можеше да си представи да продължи живота си без него. Когато бе зает изцяло с нея, това й създаваше усещането, че е единственият важен човек на света, нещо, което не беше изпитвала от много, много време.

Накрая, като се наплака, се застави да отиде при останалите с надеждата, че Оскар може да се е върнал. Той беше избухлив, но изблиците му обикновено преминаваха толкова бързо, колкото и избухваха. Трябваше да се разберат колкото се може по-скоро, преди скарването им да се превърнеше в нещо по-голямо, отколкото в действителност беше. Ако държат истински един на друг, ще го преодолеят. Сега, след като се поуспокои, вече беше сигурна. Ще му прости за обидните имена, с които я нарече, той ще се постарае да приеме промяната в отношението й към Арельо и ще продължат отново.

Когато се приближи към компанията, всички стояха опрени на ограничителното въже с гръб към нея. Нямаше следа от Оскар и сърцето й се сви. Останалите си говореха помежду си и когато ги наближи, долови някои от думите им.

— … и ще трябва да променим плана, независимо че ни казват да почваме — казваше Мо с явно изумление в гласа.

— Не съм съгласна — каза Руни, тя говореше по-силно и думите й се чуваха ясно. — Всичко, което ни е нужно, е влизането, нали?

— Тя е права — каза Човекът Х, — ако ние…

Останалите му думи, както и последвалите отговори на Младши и Мо се загубиха в шума на уличния трафик и на другите демонстранти, които тъкмо почваха да скандират нов лозунг. Фейт долови тук-там още само няколко откъслечни фрази: „рискът си струва“, „ако той още иска да участва“, „няма значение, как ще се развият нещата, взето е решение“, а после изведнъж въпроса на Руни — „Добре, но защо не използваме цялата змия?“

Фейт примига, заинтригувана за миг от озадачаващата забележка. Но тя мислеше за много по-важни неща в този момент, за да се тревожи за странните планове на тази идиотска групичка. Изкашля се и пристъпи още една крачка към тях.

— Хей, момчета — каза тихо.

Те се извърнаха към нея и разговорът рязко прекъсна.

— А, Фейт — каза Мо с много загрижен тон. — Добре ли си? Точно се канехме да те потърсим.

— Да — додаде Руни. — Звъннахме на Тами. Тя идва вече да ни вземе.

— Ами Оскар? — попита колебливо Фейт.

Човекът Х вдигна рамене.

— Ще се появи момчето — промърмори. — Няма да пропусне разходката.

Фейт имаше някои съмнения, но Човекът Х излезе прав. Секунди след като познатият бял микробус на Тами паркира до ограничителното въже, Оскар се появи. Дойде в компанията, но не погледна Фейт в очите.

— Тръгваме ли? — попита глухо.

Тами и Руни се спогледаха.

— Ей, вие, двамата — каза Тами с отривистия си делови глас. — Чух, че нашите гълъбчета са се сдърпали. Сега да ви кажа, нямаме време за такива неща. Всички тук сме от единия лагер, запомнихте ли? Така че искам сега да се целунете и да се одобрите — тя стрелна Оскар с многозначителен поглед. — Оскар, сигурна съм, че ако се позамислиш, ще си дадеш сметка, че все още се нуждаеш от Фейт. Ясно?

Това беше странен подход за уреждане на такива неща и Фейт се зачуди дали пък не е някакъв австралийски жаргон, който не бе чувала преди. Но въпреки това явно подейства. Оскар зяпна Тами за момент, после вдигна рамене.

— Права си, Тами — отвърна рязко. После се обърна към Фейт с доста кисела усмивка: — Май малко се разгорещих или нещо такова. Прощаваш ли ми, бейби?

— Да, мисля, че да — изцърка Фейт, твърде смутена, за да каже нещо повече.

— Добре — плесна с ръце Тами. — Всичко е наред, деца. Всички на борда — щом групата пое към микробуса, тя тупна леко Оскар по рамото и го спря.

— Две думи, приятел?

Двамата размениха на тротоара няколко думи, докато Фейт и останалите се настаняваха по местата си. Фейт погледна през отворената врата и се запита какво ли му казваше Тами, която явно водеше разговора. Да не би да го кастреше, че се е държал грубо с нея? И какво й бяха казали останалите по телефона? Във всеки случай беше трогната от начина, по който австралийката беше взела присърце нея и отношенията й с Оскар.

След миг Оскар се метна в микробуса и седна до Фейт, а Тами затвори вратата и се качи зад волана. Този път усмивката му изглеждаше по-искрена. Той незабавно обгърна раменете й с ръка и се наведе, за да пъхне нос до шията й.

— Честна дума, бейби — каза той дрезгаво и толкова близо до лицето й, че тя усети италианския сос, който беше ял преди няколко часа на обяд. — Прости ми това, дето ти го казах. Нали ми прощаваш? Кажи „да“, моля те. Ти си всичко за мен, бейби, честна дума. Не знам защо те нарекох с такива думи. Може би просто съм глупак, не знам.

— Не се тревожи — прошепна му Фейт, трогната от откровения му тон. — Мисля, че и двамата изговорихме един куп глупости. Не е кой знае какво.

— Супер — той й се усмихна и я целуна.

Тя се постара да изхвърли всички лоши мисли от главата си и го целуна на свой ред. Компанията весело задюдюка около тях. Двамата се разсмяха и се отдръпнаха един от друг. Фейт се облегна на седалката с ръка в ръката на Оскар, уморена, малко объркана… но най-вече щастлива.

Скоро излязоха на булеварда, като се включиха в натоварения пиков трафик на Сидни. Фейт реши, че се връщат в хотела, но след няколко минути видя, че спират на един почти празен паркинг. Погледна през прозореца и позна паркинга на лабораторията на МАЖ.

— Какво ще правим тук? — попита тя.

— Изненада — Тами се обърна и й се усмихна. — Реших, че сигурно сте гладни, след като цял следобед сте протестирали, и поръчах вечеря за всички.

Компанията бурно акламира предложението, а Фейт се усмихна. В целия й престой досега в Сидни лабораторията беше мястото, където се бе почувствала най-добре. Очакваше подходящ момент да говори с Оскар насаме, но реши, че това може да почака.

Скоро всички седяха около голяма кръгла маса насред главната зала на лабораторията, тъпчеха се с храна, донесена от някое заведение за бързо хранене, и обсъждаха събитията от деня. Фейт все още се чувстваше малко неудобно, особено когато разговорът се завърташе около Арельо. Но се постара да се абстрахира от това усещане и се съсредоточи върху вечерята си.

По едно време към края на вечерята Руни стана от масата с парченце снакс, което държеше с два пръста.

— Ей, змийче, змийче — изгука тя и тръгна със снакса към задната част на залата при аквариумите.

— Ей — извика Фейт. — Недей. Змиите са месоядни. Те не ядат снакс.

Тами се обърна към тях.

— Нали я чу? — остро каза тя. — Не храни змиите.

Руни завъртя очи и пусна снакса в собствената си уста.

Тами се обърна към Фейт с признателна усмивка:

— Браво, Фейт. Добре, че има тук някой, който да знае толкова много. Всъщност имам по-добра идея. Свободна ли си тази вечер?

Фейт погледна към Оскар.

— Не знам — каза. — Оскар и аз мислехме да видим някои забележителности, ммм нещо такова…

— Дай да го отложим, бейби — прозина се Оскар. — Много съм скапан. Май ще отида само да си проверя имейлите и ще си легна рано.

— Супер! — каза Тами лъчезарно. — Тогава, ако нямаш нищо против, Фейт, би ли ми помогнала да се погрижа за змиите тази вечер? Аз знам само основни неща, а за съжаление момчето, което трябваше да дойде по график, се забави и явно няма да може да свърши тая работа.

— Разбира се, с удоволствие ще ти помогна.

Макар че съвестно изпълняваше задълженията си на протестните демонстрации, тя все пак се чувстваше малко неудобно, че някой плащаше това скъпо пътуване до Австралия. Ето възможност да се реваншира на Тами, поне отчасти. Означаваше и още едно отлагане на разговора й с Оскар, но може би това не беше чак толкова фатално. Той сякаш почти беше забравил за днешния им скандал. Може би и тя трябваше да стори същото.

След малко Оскар и останалите си тръгнаха, като ги оставиха сами в лабораторията. Двете работиха задружно известно време — изчистиха аквариумите, освежиха змиите, които имаха нужда от това, и други такива неща по поддръжката на клетките и съоръженията. Докато работеха, Фейт се хвана, че разказва някои неща за себе си и за отношенията си с Оскар, а така също и за последните си мисли около Арельо.

Тами я слушаше с внимание и съчувствие, като от време на време кимаше.

— Трябва да послушаш сърцето си, Фейт — каза тя, когато Фейт свърши. — Аз не съм фен на Арельо, ти знаеш. Но мисля, че трябва да си оправиш отношенията с него, щом като го искаш, независимо какво мисли Оскар по този въпрос.

— Наистина ли? — каза Фейт и откри с изненада колко я облекчиха изведнъж думите на Тами. Не ставаше въпрос, че трябваше да получи нечие разрешение, но беше приятно да имаш подкрепа именно от човек като Тами.

— Всъщност защо да чакаш, докато се приберете у дома? — продължи Тами. — Сигурна съм, че можеш да го намериш и на конференцията, ако искаш. Можеш да позвъниш утре в хотела му.

— О, не знам — каза Фейт, като се притесни даже от мисълта за подобно нещо. — След като вече го реших, нямам нищо против да почакам, докато се приберем. Не искам да го притеснявам, докато е толкова зает.

— Ммм — Тами сякаш щеше да каже още нещо, но изведнъж промени темата. — Ей, Фейт, сетих се, че искам да те питам нещо. Случайно да знаеш как се дои змия?

Фейт кимна. Тя знаеше, че Тами има предвид извличането на змийската отрова.

— Да, разбира се. Правила съм го много пъти.

— Ами знаеш ли какво, нали ти споменах за момчето, което щеше да работи тук тази вечер, той трябваше да издои три от змиите, за да е готова отровата утре сутринта за изследванията. А пък ако се забавим с програмата…

— Не казвай нищо повече, с удоволствие ще ти помогна — Фейт се усмихна. — Само ми покажи кои трябва да доим.

Тами й посочи двете обикновени кафяви и средно големия тайпан. Тя отиде да помете пода, а Фейт се зае за работа.

Докато улавяше внимателно за главата змията и натискаше зъбите й над парче чист латекс, опънат над стъклена колба, Фейт весело си помисли колко ли хора ще повярват, че това е прекрасен начин да си прекараш вечерта на ваканция в Австралия. Но истината беше, че това бе най-приятното събитие, откакто бе пристигнала. Хубаво беше да се почувства полезна.

13

— Ей, ти там! Нали си Фейт? Може ли за момент?

Фейт вдигна поглед и видя Буун да се задава към нея. Тя направи още една крачка и излезе от джунглата на слънце.

— Ммм, да. Какво искаш?

Буун посочи към плажа:

— Опитваме се да разчистим останките от самолета. Приятелят ти Джордж дали е наоколо? Трябва ни повече мъжка сила.

Тя не си направи труда да му обяснява какви приятели са те с Джордж в момента.

— Аз… не съм го виждала скоро — каза внимателно. Формално това беше вярно. Не го беше виждала от петнайсет-двайсет минути, откакто го остави да се занимава с лов на змии насред сечището.

— А, добре — вдигна рамене Буун и присви очи по посока на една малка групичка край водата. — Защо не помогнеш на Лок да премести по-лекия багаж? А аз отивам да потърся още помощ.

— Лок ли?

— Плешивият мъж. Има белег край окото.

— О! Добре — Фейт веднага разбра за кого става дума. Трябваше да е онзи, по-възрастният мъж, който се взираше в морето, влизаше сам в прибоя и обикновено стоеше малко по-встрани от общата група. Когато се замисли, си спомни, че той наистина имаше доста голям белег вертикално от дясната страна на лицето си, който сякаш разполовяваше окото му. Този белег някак си му отиваше и тя не го възприемаше като срез.

Намери Лок, който се ровеше из металните парчета и разни други боклуци. Когато му се представи, той кимна и мълчаливо се вгледа в нея няколко секунди.

— Бива си го това място, нали? — най-сетне каза.

За миг тя се помисли, че говори за покритата с останките на самолета част от плажа, където стояха. Но после видя, че очите му се реят някъде малко зад нея, към джунглата. Щеше да му кимне учтиво и толкова, но нещо в тихото, но силно присъствие на този мъж я вдъхнови да отговори откровено.

— Мда — каза тя срамежливо. — Искам да кажа, страшничко е след тази катастрофа и всичко, което се случва. Но мястото е прелестно. Толкова истинска красота…

— Наистина — отвърна Лок и се зае отново с работата си. — Никога не съм виждал подобно нещо. Джунглата кипи от живот.

Фейт кимна:

— Видях безброй диви същества там — гущери, паяци, змии… — тя се усмихна срамежливо. — Змиите са моята специалност. Всъщност аз съм биолог — херпетолог.

— Специалист? — Лок явно бе заинтригуван. — Ти можеш да се окажеш много полезен човек, в случай че ни се наложи да поостанем тук за известно време.

— О, не знам — отстъпи бързо Фейт. — Сигурна съм, че скоро ще ни спасят. Освен това може би няма да съм чак толкова полезна, защото съм само академично подготвена. Не знам много полезни неща.

Лок се усмихна, от което белегът на лицето му се набръчка.

— Всяко познание може да е полезно, Фейт. Номерът е да знаеш как да го прилагаш.

Фейт също му се усмихна:

— Това ми звучи като нещо, което казваше сестра ми.

— Сестра ти трябва да е мъдър човек.

— Тя… беше — Фейт преглътна. — Почина. Рак.

Лок спря да рови из останките и боклуците и я погледна внимателно и с разбиране.

— Съжалявам — каза след миг. — Знам колко тежко е да загубиш семейството си.

Няколко минути работиха мълчаливо. Фейт събираше метални парчета от пясъка и изведнъж думите сами изскочиха от устата й:

— Чувал ли си някога за райски папагал?

— Да — погледна я Лок. — Изчезнал е от десетки години. Защо питаш?

— Ммм, прав си — Фейт почти съжали, че бе започнала разговора, но май беше по-добре да го довърши. — Изчезнал е. Поне така се смята… Мисля, че видях един вчера в джунглата. И днес пак. Макар че може би са просто сродни видове — добави колебливо. — Всички сме обезводнени и може просто да съм халюцинирала разни неща.

— Не бързай толкова да се съмняваш в нещата, които виждаме тук — каза Лок мрачно. После й се усмихна. Всичките му черти сякаш се разместиха, щом промени изражението си. — Ти се интересуваш и от птици, така ли? Не само от змии?

— Да — Фейт се успокои, че той не я смята за луда, и се разсмя. — Един от най-ранните ми спомени е как отиваме да гледаме със сестра ми птиците в задния двор. Така или иначе, обичам всички животни…

След това разговорът между тях потръгна много леко. С Лок се говореше смайващо приятно. За разлика от всички „не-биолози“, които познаваше, той явно искрено се интересуваше от това, което тя имаше да му каже.

Говореха си за изчезващите видове, когато след няколко минути от джунглата излезе Джордж и тръгна към тях, като й хвърли малко гузен поглед.

Лок също го видя.

— Ей, здрасти — му извика. — Ако не си зает, Фейт и аз бихме се възползвали от малко помощ, за да преместим тая грамадна ламарина от тук — той тупна едно доста голямо парче метал.

— Готово — отзова се Джордж незабавно и се затича към тях така, че за малко да се изпотрепе по плажа. — Къде искате да я преместим?

Той и Лок хванаха от двете страни парчето. Броиха до три и го вдигнаха, като тръгнаха да го носят към единия край на плажа. Под него се откри пале с багаж, останало скрито досега. Като отмести настрана няколкото морски рака, които си бяха намерили убежище там, Фейт почна да отваря чантите и да проверява съдържанието им.

Междувременно Лок и Джордж отнасяха голямата ламарина. Докато работеше, Фейт ги наблюдаваше с периферното си зрение, най-вече Джордж. Той се държеше така, сякаш нищо особено не се бе случило, но тя не беше сигурна, че и тя можеше да се държи по същия начин. Като си спомнеше изражението му, докато размахваше клона срещу нея, и думите, които й наприказва, все още настръхваше и леко й се повдигаше.

Когато двамата се върнаха, Фейт се прокашля. При друг случай сигурно щеше да си премълчи, да размишлява сама над поведението на Джордж и да се побърква. Но откакто бе попаднала на този остров, се чувстваше някак по-смела. Може би защото, след като човек е оцелял в подобна тежка катастрофа, един неприятен разговор не му се струва кой знае какво.

— Ммм, Джордж — каза тя тихо. — За това, което стана в джунглата преди малко…

— Какво? — каза той остро и я стрелна с предупредителен поглед. — Нищо не е станало. Не е голяма работа. Не си струва да говорим за това.

— Но нещата, които ти каза…

Джордж излая с остър смях:

— Ей, аз съм избухлив човек. Ако съм попрекалил малко, съжалявам. Не съм искал да те разстройвам, слънчице. Наистина. Не им обръщай внимание на повечето от нещата, които казвам. Не съм толкова умен — той се изкикоти на собствената си шега и се обърна към Лок: — Нали я знаеш малката Фейт? Тя е най-учената. Написала е докторска дисертация и така нататък, да не е малко?

Фейт прехапа устни. Разбираше, че Джордж е много гузен за държането си преди малко. Допускаше, че той иска да подобри отношенията си с нея, без да му се налага да се извинява отново. Или може би просто не искаше да признае пред Лок, че е бил изплашен до смърт от едно безобидно змийче.

— Вярно ли? — усмихна се Лок благосклонно. — А ти с какво се занимаваш там, в нашия свят, Джордж?

— С недвижими имоти — изпуфтя Джордж, защото тъкмо местеше един друг голям къс метал. — Вкъщи, в Индиана, купувам стари ферми или друга неизползваема земя и ги вдигам на крака, оборудвам ги с чисто нови машини. Добре се печели от това, не се оплаквам.

На Фейт чак сега й дойде на ум, че всъщност не знае с какво се занимава Джордж. След като научи, й стана ясно откъде произтичаше лошото му отношение към нейните убеждения. Работата му беше в пълен разрез с опазването на природата.

— Интересно — Лок замълча, докато вдигаше един голям и тежък куфар от пясъка. — Затова ли беше в Австралия, Джордж, по бизнес?

— Не, по лична работа — Джордж се вторачи намръщено в парчето ламарина, което държеше. За миг изглеждаше така, сякаш нямаше намерение да обяснява повече, после вдигна рамене. — Майната му, може и да ви кажа, като гледам как май сме вързани тука заедно, а? — той въздъхна и изведнъж се загледа като че ли много надалеч. — Ходих дотам, за да опитам да набия малко акъл в главата на дъщеря ми. Само на двайсет и една е и напусна колежа, за да живее в Сидни с гаджето си, прегръщач на дървета и всезнайко — той хвърли поглед към Фейт: — Малко прилича на тебе — същата фигура и цвят на косата.

— О! — Фейт не знаеше какво точно да каже. Колкото повече го слушаше, толкова повече разбираше, как досега нищо не е знаела за него.

— Щеше да е първата в семейството, която завършва колеж — Джордж въздъхна силно още един път. — Можеше да стане образовано момиче с хубава научна степен пред името точно като теб, слънчице — той й се усмихна тъжно, а после се извърна, правейки гримаса. — Както и да е, съжалявам, че ви занимавам с това. Просто ме яде от вътре, че не иска да ме послуша, като й говоря, разбирате ли? Мисли, че ще се оправи по-добре без помощта на милото си старо татенце.

— Никой човек не е остров, затворен в себе си, всеки е парченце от сушата, частица от океана — каза Лок, докато преравяше куфара, който беше отворил. — Това го е казал Джон Дън[6].

Джордж го зяпна така, като че ли току-що му бе израсла още една глава.

— Така ли? — каза той. — Звучи ми като нещата, които говори дъщеря ми. И тя обича да цитира там разни умници.

Тонът му бе саркастичен и Фейт трепна, чудейки се дали Лок няма да се обиди. Но той просто се вторачи в куфара, в който се ровеше.

— А, я вижте какво намерих — каза меко и извади една правоъгълна кутия.

— Да не би да е табла?

— Да, табла е — Лок изглеждаше доволен. Той издуха пясъка от капака и я отвори. Сложи я на земята, наведе се и попипа пластмасовите пулчета, които си стояха плътно подредени по местата. — Май е невредима.

— А, това е чудесно — за миг вниманието на Фейт бе отвлечено от Джордж, който, зареял поглед в далечината, зяпаше над океана. — Хубав начин да си прекарваме времето, докато чакаме да ни спасят. Ще поддържа мозъка ни във форма.

Джордж им хвърли един поглед:

— Точно така — измърмори кисело. — Това ще да е извор на забавление за интелектуалците тука, нали, за тия, дето им пука повече за живота на хлебарките и дървесните жаби, отколкото за хората…

Думите му подействаха на Фейт като електрически ток право в сърцето. Какво искаше да каже в крайна сметка? Може би мислеше все още за дъщеря си… но може би не? Сърцето й заби по-бързо и я обхвана тежкото чувство, че по някакъв начин Джордж беше разбрал за нея, че някак си беше узнал какво бе направила.

„Невъзможно, каза си тя. Никой тук не знае…“ Но вината кипеше у нея, горчива и пареща.

— Сега се връщам — Джордж дигна още едно парче ламарина на рамото си.

Фейт се загледа към плажа, като се опитваше да забрави последните му думи. Очите й бавно се фокусираха върху висок слаб силует, който се приближаваше. Беше жената с високите скули.

— Здрасти. Аз съм Кейт — тя заслони очи с длан и застана пред Фейт и Лок. — Вие явно подреждате багажа, нали? Трябва ми раница. Нещо леко, но здраво.

— Раница ли? — Фейт я зяпна, все още зареяна в собствените си мисли. — Защо?

Кейт леко се смути от въпроса.

— Отиваме на излет. Саид и аз.

Това не прозвуча много убедително за Фейт. Кой ходеше на излет в подобен момент? Но сега и тя не бе в състояние да любопитства и да задава повече въпроси. Ако Кейт и Саид искаха да изпуснат спасителния самолет, за да се разхождат из джунглата, това си беше техен проблем.

— Раници, а? — повтори Лок, като замислено издаде напред брадичката си и се огледа. — Дошли сте на точното място. Тъкмо разтоварих две, които ще ви свършат работа.

Той взе две найлонови раници от купчината с празните чанти.

— Изберете си.

— Ще ги взема и двете — Кейт посегна към раниците. — Саид може също да ползва едната. Благодаря.

— Та къде, казвате, отивате на този пикник?

Кейт му отговори нещо неопределено за някакъв предавател и за улавяне на сигнали, но вниманието на Фейт бе изцяло погълнато от нейните проблеми. Все още беше бясна на Джордж за нещата, които бе казал и направил, но колкото повече мислеше за това, толкова повече се ядосваше на самата себе си. Нали толкова пъти Гейли й бе казвала: „Не можеш да отговаряш за другите, само за себе си“. Тогава защо правеше все едни и същи грешки, независимо от ситуацията? Какво й имаше?

— Ей, добре ли си?

— А? — Фейт примига и осъзна, че Кейт стои пред нея и я гледа загрижено.

— Изглеждаш малко бледа — вдигна рамене жената. — Може би трябва да се скриеш за малко от слънцето?

— Ммм… Може би — Фейт се насили да се усмихне. — Благодаря.

— Моля. Чао.

Кейт се затича с двете раници в ръка. Фейт почти не забеляза това. Мозъкът й се пържеше и тя не знаеше дали някога изобщо щеше да се почувства нормално. Не беше убедена даже дали заслужаваше да се чувства нормално…

— Искаш ли една игра?

Тя почти бе забравила за присъствието на Лок.

— Какво?

Лок вдигна глава, както беше клекнал до кутията с игрите:

— Една игра. Мисля, че свършихме достатъчно работа и заслужаваме малко почивка.

Той явно не забелязваше нервния й срив, макар че според нея беше така ясно изписан на лицето й, както белегът на неговото. Наистина ли не виждаше, или просто беше учтив? Фейт бе твърде смутена, за да можеше да си отговори на тези въпроси, а и те слабо я интересуваха.

— Не съм сигурна — промълви тя. — Мисля, че… че тя е права. Може би трябва да се махна за малко от слънцето. Може би ще отида да потърся пак птицата, която видях.

— Бъди внимателна в джунглата — отвърна Лок. — И, Фейт?

— Да?

— Надявам се да намериш това, което търсиш.

14

„… Така че, Фейт, нали разбираш колко е важно, че едно нещо работи с друго нещо, а третото играе интегралната роля помежду им. И тогава всички малки птички могат да си отлетят вкъщи. Просто така е устроен светът, доктор Арельо й се усмихна широко. Сигурен съм, че разбираш“.

„Не, не разбирам“, Фейт се опитваше да следи обясненията на своя наставник. Но колкото повече се опитваше да разбере защо беше предпочел да подкрепи проекта на „Кю Корп“, толкова по-малко смисъл намираше в обясненията му. Защо не можеше да разбере? Тя искаше да разбере…

Изведнъж през прозореца долетя една птица и кацна на бюрото на Арельо. Беше някакъв непознат на Фейт вид, някакво хубаво малко папагалче. То прошумя с пъстроцветните си крила, изчурулика, а сетне заговори с познат глас: „Всичко е наред, Фейти. Не е нужно да разбираш всичко, важното е да знаеш на кого можеш да се довериш“.

„Гейли?“ Сърцето на Фейт заби лудо, щом позна гласа на сестра си. Тя се вгледа отблизо и нещо в мъничките очи на птицата й напомни за сестра й. „Ти ли си?“

Птицата се разсмя с мелодичен смях, подобен на чуруликане.

„Разбира се, че съм аз, сладурче! Нали знаеш, че никога няма да те оставя? Затова се върнах. Сега можем пак да сме заедно — едно семейство“.

„О, Гейли!“ Фейт едва можеше да говори заради буцата в гърлото й. „Толкова ми липсваше…“

„Фейт, проговори доктор Арельо строго. Сестра ти е права. Трябва да си изясниш на кого можеш да вярваш, иначе всичко е загубено“.

„Не го слушай, бейби!“ Изведнъж в стаята влетя Оскар с разширени от гняв очи. „Той те лъже. Този тип винаги те е лъгал. Колко ли си глупава, за да му вярваш още? Сигурно той те е излъгал, че тази птица говори на теб, нали?“

„Не, Оскар!“ Сега, след като Гейли бе отново тук, всичко си бе дошло на мястото. Фейт знаеше точно как ще съгласува възгледите на Оскар с възгледите на Арельо, така че всички да са доволни. „Моля те, само ме изслушай…“

„Времето за слушане мина“. Оскар се приближи с очи, по-мрачни и присвити от всякога: „Дойде време да се действа“.

За един миг слабите му ръце и крака се прилепиха към тялото… и на мястото на своя любим Фейт видя огромна тигрова змия. Преди да успее да направи каквото и да е, тя се плъзна и впи отровните си зъби в птицата — Гейли. След кратка съпротива малкото създание издаде слаб стон от човката си, после замря. Змията — Оскар обърна лъскавите си очи към нея и Фейт се опита да извика, но гърлото й се бе свило като сгърчена змия и не можа да издаде звук.

— Фейт, ей, събуди се, бейб!

Фейт отвори очи и се втренчи стреснато в Оскар, който седеше на ръба на хотелското им легло и разтърсваше рамото й.

— Ъхъ — продума тя, докато образите от съня й се разсейваха като предутринна мъгла.

— Събуди се — повтори Оскар. — Става късно. Освен това току-що идвам, донесъл съм кафе и една бележка за теб, която беше на рецепцията. Мисля, че трябва веднага да я видиш.

Фейт седна в леглото и потърка сънено очи, като се чудеше дали не продължава да сънува. Кой ли ще остави за нея бележка на рецепцията?

— Да не е от Тами? — попита тя в пристъп на паника, защото помисли, че може да е станало нещо с някоя от змиите.

— Ето, виж сама.

Той й подаде бележката. Тя се прозя и я взе от ръката му.

В мига, в който прочете краткото съобщение, надраскано на хотелски лист за писма, се събуди напълно и окончателно. Почеркът беше стремителен и характерен — и много познат.

„Скъпа Фейт,

Получих съобщението ти. Бих искал да говоря с теб колкото се може по-скоро — твърдо се надявам, че можем да оправим нещата, — ти си един от най-обещаващите студенти, които съм имал удоволствието да познавам.

Ако можеш, моля те, ела в апартамента ми в десет сутринта. Ще имам няколко свободни часа и ще можем да поговорим спокойно, колкото ти пожелаеш. Ще дам името ти на охраната — те ще те пуснат. С нетърпение чакам да те видя.

Искрено твой Л. Арельо“

Фейт просто стреснато зяпаше подписа. Помисли си, че това може би е някаква странна шега. Но не — достатъчно често бе виждала неща, написани от Арельо, и беше убедена, че е неговият почерк. Когато вдигна хартията по-близо до лицето си, тя даже миришеше слабо на неговия афтършейв.

Бележката беше истинска. Но за какво пишеше той? Тя не му беше оставяла никакви съобщения… Забеляза, че Оскар я гледа гузно ухилен, и с подозрение се втренчи в него.

— Какво?

— Какво какво? — отвърна той закачливо.

Тя смръщи вежди, отметна завивките и спусна крака на пода.

— Виж, много е рано за закачки — каза тя. — Просто ми кажи какво знаеш за тази бележка, и защо приличаш на котка, глътнала канарче, става ли?

Той вдигна ръце в знак, че се предава.

— Добре де, добре, хвана ме — каза безгрижно. — Може и аз да съм оставил съобщение за Арельо в хотела му.

— Може?!?

— Добре, аз я оставих — призна той. — Обадих се там и помолих един служител да я запише, така че почеркът да не ме издаде. Исках да си помисли, че наистина е от теб.

Фейт сложи ръка на челото си. Беше още замаяна от съня и не можеше да следи обясненията му.

— Но защо? Какво си казал да му предадат?

Той вдигна рамене и отпусна ръка на коленете й.

— Чувствах се малко виновен, задето те притисках така, макар да знаех, че още някак си му се възхищаваш на коп… на доктор Арельо. Не беше честно от моя страна да те настройвам срещу него и така нататък…

— Наистина ли? — попита тя предпазливо и очакваше да види финалните надписи. Все още имаше чувството, че сънува. Това не беше никак в стила на Оскар, такъв какъвто го познаваше…

— Наистина — увери я той през смях и стисна коляното й. — Няма защо да ме гледаш толкова учудено, бейби. Искам да ти помогна с каквото мога, за да изясниш отношенията си с него. Ако желаеш това — и аз го желая. Просто искам да бъдеш щастлива.

— Значи си му изпратил бележка, в която си му съобщил, че искам да говоря с него… — каза бавно тя, като все още се мъчеше да осъзнае докрай това, което чуваше.

И след като започна да схваща за какво ставаше въпрос, мисълта, какво бе направил Оскар за нея, я накара да се почувства малко неудобно. Тя никога не би изпратила подобна бележка, а и никак не бе убедена, че беше негова работа да го прави, особено, без да я попита. Той бе така импулсивен… Ами ако беше решил да изпрати някоя обидна бележка, нещо, което би съсипало отношенията й с Арельо веднъж завинаги? Но той не беше изпратил подобна бележка, нали? Тревогата й премина в благодарност. Непредсказуем както винаги, Оскар бе пренебрегнал враждебността си към Арельо — само за да я види щастлива. Независимо дали би постъпила по същия начин или не, беше трогната от жеста му. Много отдавна никой не беше правил нещо толкова безкористно за нея. Много отдавна…

„Той може би наистина държи на мен“, помисли си тя и потръпна. Беше хубаво чувство — че вече не е сама на света.

15

Хубаво беше да върви сама в джунглата. Макар че бяха катастрофирали само преди двайсет и четири часа, животът сред толкова много непознати хора вече започваше да й дотежава. И не че хората не й харесваха — впрочем тя бе изненадана колко много от тях истински харесваше: Лок, Клер, Хърли… Просто бе свикнала да прекарва повечето време сама или с един-двама внимателно подбрани приятели. Като дете Фейт се питаше дали нещо не е в ред с нея — не обичаше шумни многолюдни купони и събирания. Но когато порасна, разбра, че просто така е устроена, като змия, която предпочита усамотението. След един ден, прекаран в компанията на други хора, имаше нужда да се махне за известно време.

Особено да се махне от Джордж.

Спомни си приказките му и прехапа устни. Дали не реагира прекалено емоционално? Гейли винаги й казваше, че е чувствителна като канарче в мина за въглища, че вижда критика там, където няма и помен от критика.

Прас!

Фейт се откъсна от мислите си, спря рязко и тревожно се огледа. Шумът идваше някъде от ляво, над главата й, макар че сред гъстата плетеница от лиани не се виждаше никакво движение. Така бе бързала да се откъсне и да се усамоти, че бе забравила за предишния си страх от джунглата. Сега обаче той се завърна с пълна сила. Сърцето й заби малко по-бързо и дланите й се изпотиха. Всъщност колко ли се бе отдалечила от плажа? Тя направи още няколко крачки, затаи дъх и се ослуша. Косъмчетата на тила й настръхнаха от неопределеното усещане, че някой я наблюдава. Опита да си внуши, че е глупаво, беше доста далеч от лагера, нямаше признаци някой от останалите да бе минавал някога оттук. И все пак ускори крачка, а очите й се стрелкаха на всички посоки. Джунглата бе изпълнена с живот и движение както винаги — навсякъде подскачаха от клон на клон кафяви птиченца и весело цвъртяха едно към друго, бризът си играеше с клонките на група нискостъблени палми, а точно пред нея един гущер се стрелна и изчезна от погледа й, като махна с дългата си, подобна на камшиче опашка…

Би трябвало да е спокойно местенце. При обичайни обстоятелства щеше да бъде много щастлива, че е свободна и сама сред природата на такова красиво място. Но колкото и да се стараеше да се убеди, че всичко е наред, нещо на това място не беше, както трябва. Може би наоколо е опасно, може би трябва да си тръгне веднага и…

Внезапна комета от цветове я изтръгна от мислите й. Зяпна, опита се да фокусира движението на тюркоазно и червено, бледозелено и тъмнокафяво. Пристъпи под слънчевата светлина, толкова силна, че за момент почти я заслепи. Премина през нея, примига бързо и се помъчи да проследи движението на птицата, като подскочи по дебелия килим от листа, от едно светло петно към друго. Само ако можеше да я види по-отблизо, поне щеше да знае…

Кракът и настъпи суха клонка, която изпука така, че отекна през джунглата. Птицата отлетя, пляскайки с крила, и се стрелна между стволовете на дърветата, а дългата й опашка се полюшваше нагоре-надолу в такт с вълнообразното движение на полета й.

— Чакай — прошепна Фейт и се втурна да тича.

Спусна се в посоката, в която бе изчезнала птицата — уплашена, че вече я е изпуснала. Но щом заобиколи една камениста площадка, зърна отново тюркоазните пера, които стърчаха най-отгоре върху опашката. Птицата отново изчезна сред сенките.

Спусна се след нея с вперен поглед. Когато мина покрай малка бамбукова горичка, шумът на сухите тесни листенца сякаш бе в пълен унисон с бясното темпо на дишането й. Изскочи от другата страна на горичката и почти хлътна в мрежата от тежки лиани, увиснали от едно вековно дърво. Успя да я заобиколи и спря за миг, като дишаше тежко и претърсваше с поглед мястото за папагала.

В един храст точно пред нея прошумоля нещо. Фейт едва го зърна, преди отново да отлети бързо и ниско над земята. Продължи след него, прескачайки дънери и паднали дървета, камъни и скали и избягвайки клопките на усуканите коренища и шибащите я по лицето клони. Влажният въздух бе тежък и неподвижен, усещаше вкуса на собствената си пот и очите й залютяха. От постоянното редуване на ярко слънце и тъмносини сенки главата й се замая, но и не помисляше да забави темпото. Не искаше да изгуби пак птицата.

Когато вече се чудеше колко дълго още ще може да поддържа това темпо, папагалът рязко смени посоката и зави надясно и надолу през една обляна от слънце хълмиста поляна, осеяна с огромни скали. Фейт се понесе след него, като се стараеше да не падне. И точно когато вече си мислеше, че отново е изгубила плячката си, я видя право пред себе си. Кацнала бе на един прав клон в сянката на високо дърво и леко бе прибрала глава сред перата си.

Най-сетне! Фейт пропълзя, сърцето й още малко щеше да изскочи от гърлото. Трябваше само да бъде много тиха и щеше да получи всички отговори, които желаеше. Само ако можеше да направи сигурна идентификация, щеше да потвърди, че пред себе си има жив екземпляр на Psephotus pulcherrimus (райски папагал), кацнал на клончето пред нея, и този единствен факт би направил всички ужасни неща от последните две денонощия не толкова ужасни. Може би дори щеше да се окаже, че приземяването й в тази джунгла е било някак предопределено…

Тя примижа и пристъпи внимателно към птицата. Яркозелената гръд на папагала сякаш светеше в здрачната сянка на дървото, но заради рязката смяна на светлина и мрак очите на Фейт се бяха замъглили и не различаваха още никакви подробности. Трябваше да мине по-напред…

При следващата крачка едно камъче се отмести под краката й и тя падна тежко на колене пред птицата. По хълма се затъркаляха чакъл и по-едри камъчета. Стресната, птицата излетя, мина над ниските дръвчета покрай поляната и изчезна обратно в джунглата.

— Не — извика Фейт и думите й откънтяха в скалите на поляната. — Върни се…

Тя отново се втурна в посоката, в която се бе изгубила птицата. Докато се промъкваше из гъстия храсталак, претърсваше върховете на дърветата с очи, но напразно. Чак когато падна за трети или четвърти път, спъвайки се в някой корен, и се просна право по очи, разбра, че е време да се откаже. Птицата беше изчезнала. Фейт въздъхна разочаровано, измъкна крака си от поредната клопка, в която беше попаднал, и се огледа… и изведнъж осъзна, че няма абсолютно никаква представа, къде е. Възбудата от преследването се изпари моментално и на нейно място дойде страхът.

Тя се огледа и се опита да преодолее паниката. Не й беше за първи път да се озове сама в дивата природа — всичко, което се искаше в този момент, бе да запази спокойствие и да намери пътя, по който бе минала. Но можеше да разпознае следите си само на няколко метра разстояние, преди да изчезнат в дълбокия килим от листа, който покриваше джунглата. Заобикаляше я гора, цялата от високи странни дървета с гладки стволове и огромни полюшващи се корони. Храстите под тях бяха гъсти и беше невъзможно да разпознае пътя си по пречупените им клонки или други знаци. Вдигна поглед и осъзна, че през гъстия клонак дори не виждаше слънцето и бе невъзможно да проследи хода му, та да се ориентира коя посока да следва, за да излезе на брега.

Известно време се щура безцелно наоколо, като се опитваше да събере мислите си. Влажният въздух сякаш дишаше с нея, като й създаваше влудяващо клаустрофобично усещане. Как можа да се втурне така необмислено из гората? Не беше в стила й да действа така необмислено и импулсивно. Но по някакъв начин стремежът да хване тази птица бе станал най-важното нещо на света — за момент това я бе накарало да забрави всичките си страхове и тревоги, всички проблеми, които се бяха струпали през последните два дни. И ето сега в какво положение се бе озовала — без да хване желаната птица, а и в много по-тежка ситуация. И всичко само заради едно импулсивно решение. Ами сега?

След малко спря на една поляна и се опита да потисне паниката, която се надигаше в нея. Огледа се и си наложи да се успокои, да премисли нещата и да реши как да се измъкне от капана. Внушителни възлести дървета ограждаха поляната, а плътните им листа скриваха всякаква пролука към слънцето и обгръщаха мястото в здрачни сенки. Лиани се полюшваха тук-там като дълги безжизнени пръсти, които сочеха към земята. Земята бе застлана с килим от еднометрова бледозелена трева, която се полюшваше леко, щом бризът преминеше през поляната.

Но дали бе бриз това, от което тревата се полюшваше така? Дланите на Фейт се изпотиха мигом, щом видя, че тревата се полюшва само на едно определено място. Тънките връхчета на тревите потрепваха и се накланяха точно така, като че ли през тях се промушваше голяма невидима змия и се плъзгаше право към нея.

Фейт отстъпи крачка назад и нервно се огледа. Тревите започнаха да се люшкат на още едно място на поляната. После на още едно. После на още едно.

Тя диво се завъртя в кръг. Ужасът я стисна за гърлото и тя едвам си поемаше въздух. Движението беше навсякъде. Тя беше заобиколена! Около поляната, джунглата загадъчно мълчеше и Фейт долавяше тихото „шшш“, „шшш“ — звук от люспести кореми, влачещи се бавно по тревата.

Но дори и в най-големия си страх малка част от разума й все пак се възпротиви: Змии, това са само змии. Вгледа се в кръга на движенията и се помъчи да се убеди, че е глупаво да се паникьосва. Нали обича змиите. Посветила е живота си на тях.

Но това не променяше положението — сега, за пръв път в живота си, изпитваше пълен ужас от тях…

Някъде точно над главата й изкрещя птица и я стресна. Фейт вдигна очи. Не видя птица, но точно над главата й висеше една дебела колкото пръст лиана.

Погледна пак към земята. Невидимите змии бяха на няколко крачки от нея и се приближаваха бързо от всички посоки. След миг щяха да стигнат до нея.

Скочи нагоре, улови лианата и здраво се хвана, после вдигна краката си и излезе от тревата. Не посмя да погледне надолу, докато се набираше, а мускулите на ръцете и раменете й изтръпнаха от болка. Увиснала на една ръка и поемайки въздух на пресекулки, се изтегли нагоре. След като най-сетне успя да увие краката си около лианата, качването стана много по-лесно. Не спря, докато не стигна сигурното убежище върху един възлест клон, на около шест метра над земята. Когато се изкачи върху него, продължи да се плъзга към дървото, докато не стигна до ствола и не се облегна на грубата кора. Опитваше се да си поеме дъх. Имаше чувството, че гърдите й ще се пръснат.

Когато погледна надолу, тревата на поляната бе неподвижна.

16

Фейт седеше неподвижно на ръба на леглото и гледаше бележката от Арельо. В главата й се блъскаха неоформени докрай въпроси и не знаеше какво да мисли, какво да каже и какво да предприеме.

— Е — каза Оскар с нотка на нетърпение в гласа. — Ще се срещнеш ли с него или не?

— Ммм, не знам. Предполагам, че ще бъде по-добре това да стане, когато се върнем у дома и той не е толкова зает…

— Не ставай смешна — каза бързо Оскар, дръпна бележката от ръката й и я развя под носа й. — Той иска да те види — дори ти е отделил специално време. Ще бъде направо грубо, ако не отидеш…

— О, може би си прав — не беше преценявала ситуацията от такава гледна точка. — Даже не знам как мога да му известя, че няма да отида… О! Дори не зная как да стигна до хотел! Как да…

— Спокойно — прекъсна я той, преди тя да се паникьоса. — Аз му се обадих, нали помниш? Знам точно къде е отседнал и как се стига дотам. Ще те заведа. Но побързай и се облечи, защото нямаме много време.

Фейт хвърли поглед на часовника върху нощното шкафче и разбра, че е прав. Беше се поуспала. Наближаваше девет.

Тя скочи от леглото и затършува по чекмеджетата, в които държеше дрехите си. Добре, че си бе взела най-хубавата пола от туид и бледозелената блуза, която изглеждаше почти като естествена коприна.

— Сега се връщам — тя забърза към банята.

Водата от хотелския душ се стопли веднага, за разлика от вехтата батерия в общежитието й или от жалкото душче в апартамента на Оскар. Тя остави водата да се стича, докато отмие и последните сънени следи от съзнанието й. Но дори и след това нещата не изглеждаха напълно истински. Бележката, уговорената среща с Арельо… но сега тя нямаше много време да обмисля тия неща.

Щом излезе от душа, чу тих говор от другата стая. За миг си помисли, че Оскар е пуснал телевизора, но после го чу да се смее и разбра, че говори по телефона.

Разсеяно реши, че сигурно се е обадил на Тами или на някого от компанията, бързо се избърса и грабна четката за зъби от купчината с неговите тоалетни принадлежности. Беше го подценила — никога не би предположила, че ще предприеме такова нещо в сегашната ситуация. През пяната от пастата се усмихна на отражението си в огледалото и си помисли, че точно както преди месец ги бе събрал заедно, така и сега Арельо отново беше причината да станат по-близки. Това почти я накара да повярва в пръста на съдбата…

В началото гласът на Оскар беше тих. Но щом като си изми зъбите и спря водата, тя долови думите му, които ставаха все по-ясни и по-бързи. Винаги говореше така, когато беше развълнуван, и тя нежно се заслуша. Неопределено се зачуди за какво ли говореше.

„Мрън-мрън… Казах ти, че ще подейства. Действа! — каза той остро. — Действа на пълни обороти“.

Щом заговори по-тихо, тя се пресегна към дрехите, които бе сгънала върху тоалетната чиния. Даде си сметка, че с тази пола бе облечена и първия път, когато се запозна с доктор Арельо преди повече от година. Тази мисъл й причини нервен спазъм в стомаха точно както и тогава. Възможно ли беше всичко да се оправи? Като си спомни последния им разговор, й се стори, че това е почти невъзможно. Но тази бележка правеше нещата не само възможни, но и…

— Да! — гласът на Оскар прозвуча ясно от другата стая и прекъсна мислите й. — Казах ти, че съм твърдо решен, и ще го направя. Не се тревожи. Мога да го направя — имай ми доверие. Всъщност даже нямам търпение.

Той звучеше почти гневно и тя загрижено погледна към вратата. Гласът му отново беше затихнал до шепот и дори когато се приближи до вратата, пак не можа да чуе какво казва.

После погледна ръчния си часовник на полицата. Като видя колко е часът, забрави за приказките на Оскар и набързо довърши тоалета си. Беше толкова нервна, че почти й прилоша. Мисълта, че Арельо иска да я види, обаче я крепеше. Ако успееше да оправи отношенията си с него, това щеше да бъде най-хубавото нещо в цялото пътуване.

В главата й прозвуча едно от изреченията, които бе казал по радиото: „Човек не може да упражнява влияние, ако не иска да се ангажира“. Можеше да се тълкува и като извинение за нечия продажност, и като признание за силата и могъществото на компромиса. Може би дори и Оскар някой ден щеше да разбере това.

— Фейт? — На вратата на банята се почука. — Дали вече не си готова, бейби? Трябва да тръгваме.

— Идвам.

Тя бързо прокара гребена през влажната си коса, погледна се за последно в огледалото и бързо излезе от банята.

Оскар стоеше в тясното коридорче пред банята и потропваше с крак по пода. Носеше шапка с голяма периферия, която тя виждаше за първи път, и държеше синьото й шушляково яке преметнато през ръката си.

— Това може би няма да ми трябва — каза Фейт и кимна към якето. — Ако и днес е топло като вчера. Ти откъде намери тази шапка?

— По-добре го сложи — каза Оскар, като не отговори на въпроса й. — В хотела на Арельо ще има климатик, а косата ти е още мокра.

Трогната от загрижеността му, си наметна якето въпреки лепкавата жега в хотелската им стая. Все още не можеше да се начуди колко внимателен беше с нея. Тя го последва в коридора, като не можеше да откъсне очи от него, учудена от новия израз на решителност в изпъкналата му челюст и от начина, по който настойчиво натискаше копчето на асансьора.

— Какво? — попита остро той, като усети втренчения й поглед.

— Нищо — каза срамежливо тя. — Просто съм малко впечатлена от теб, от това, че си пратил бележка и всичко останало… Нали разбираш, понеже знам колко мразиш Арельо.

Той повдигна рамене и се усмихна с половин уста.

— Аз съм пълен с изненади — засмя се, прегърна я и бързо я притисна. — Сериозно, бейби, за мен твоето щастие е по-важно от всичко друго — той нетърпеливо пристъпваше от крак на крак и наблюдаваше индикатора. — Колко време се движи асансьорът в тая тъпа шестетажна сграда?

Фейт наведе глава, за да скрие усмивката си. Беше очевидно, че е напрегнат. Сигурно не му беше лесно — да направи нещо добро за заклетия си враг Арельо. Тя си обеща да му се отплати някога за този жест.

— Ей, най-сетне — изстреля Оскар, щом пристигна асансьорът и вратите му се разтвориха. — Хайде, бейб, трябва да побързаме…

След петнайсет минути крачеха в тихото елегантно фоайе на скъп хотел. Дори в най-хубавите си дрехи Фейт се почувства малко не на място сред модно облечените мъже и жени, застанали пред рецепцията или седнали да разглеждат красиви списания в кожените фотьойли. Придърпа по-стегнато якето около себе си и нервно се огледа.

— Готова ли си да се качваме? — попита Оскар.

Тя видя, че той току-що си беше сложил чифт огледални тъмни очила.

— Защо ги слагаш тук вътре?

Той се ухили и смъкна периферията на шапката си още по-ниско.

— Извинявай, бейб. Тук съм, за да ти помогна, и толкова. Не бих искал някой от приятелите ми да ме види, че си другарувам с Арельо — той се разсмя високо и няколко души любопитно се обърнаха.

— Много смешно — усмихна се нервно Фейт. — Но виж какво, аз вече ще се оправя от тук. Няма нужда да идваш с мен догоре… Може да ме почакаш някъде в кафето, ако искаш…

— А, не — отвърна веднага Оскар. — Искам да съм с теб. Така, за морална подкрепа. Мисля, че ти дължа поне това заради предишните си глупости. Моля те?

Фейт се поколеба. Не беше сигурна, че това бе най-добрата идея. Ами ако Оскар не се сдържи и каже нещо обидно на Арельо по време на срещата?

Оскар видя колебанието й и улови двете й ръце, като я фиксира с поглед над очилата си.

— Сериозно, хубавице. Искам да ти докажа, че ще сторя всичко за теб. Защото си всичко за мен и ти го знаеш.

Все още се разтапяше леко, когато той я наричаше „хубавице“. Освен това може би не бе готова, така или иначе, да се срещне сама с Арельо.

Тя стисна ръцете му и кимна с благодарност.

— Благодаря. Почти стана десет. Май най-добре да се качваме.

17

Когато скочи на земята, Фейт усети колко я боляха ръцете. Макар че по поляната нямаше и следа от змии, тя се запрехвърля по клоните на дървото, докато най-сетне излезе извън границите на поляната, и чак тогава се реши да слезе.

Щом изтри изподраните си разранени длани в дрехите си, взе да се чувства глупаво. Погледна към тревистата полянка, която изглеждаше съвършено спокойна под сянката на дърветата. Даже и онова там да са били наистина змии, не можеше да разбере от какво се бе паникьосала така.

Или можеше. Тези змии не се разхождаха просто така по поляната. Беше сигурна в това, както бе сигурна как й е името. Бяха я обградили. А змиите не обграждат някого просто така…

— Аааааааааа!

Викът бе далечен, но мигом се разбираше какво е — вик на ужас.

— Джордж — прошепна Фейт, докато викът откънтяваше из гората.

Тя се обърна в посоката, от която идваше викът. За миг се изкуши да не му обърне внимание. Сигурно някой бе по-близо от нея и щеше да му се притече този път на помощ. Освен това може би се е уплашил от някой безобиден бръмбар, който просто си е минавал из джунглата и му е пресякъл пътя…

— Помощ! Помощ! Някой да ми помогне… Моля!

Тя не можеше да го направи. Не можеше да се престори, че не чува вика за помощ. Дори и след всичко, което Джордж бе казал и направил. Не можеше да го подмине просто така — да не помогне на друго човешко същество. Същото това нейно меко сърце я бе принудило някога, в тийнейджърските й години, да спре и да спаси едно ранено синигерче, точно когато закъсняваше за интервю. Това почти бе й струвало работата, но тя все още не съжаляваше. Особено когато тя и Гейли пуснаха на свобода излекуваната птичка от покрива на блока и го гледаха как се отдалечава в небето весело и свободно…

Тя се втурна през джунглата, като се ориентираше по виковете на Джордж. Мина й през ума, че като следва гласа му, намира пътя и към лагера. Това я зарадва, макар че нямаше време да мисли много, а гледаше да следи виковете, които спорадично се чуваха.

След малко станаха по-силни и по-ясни и разбра, че е на своя територия — позна странно усукания клон на едно особено дърво, което помнеше от по-ранна разходка, а и специфичните скали ей там… Миг по-късно вече можеше да се закълне, че надушва соления лъх на морето.

Скоро забрави за облекчението си, защото чу още един вик:

— Помощ! Моля ви! Не мога да издържа дълго така!

Тя затича и се озова на ръба на открита камениста местност. От земята стърчаха грамадни скали, които в отдалечения край се спускаха стъпаловидно в насечен склон с редица палми по края, надвесили се сякаш над ръба, за да надничат долу в ниското.

Джордж балансираше на лявата си ръка и на двете си колена на тясна издатина близо до дъното на склона. Издатината бе на около метър над земята и по големина и форма напомняше дъска за сърф. От всичките й страни имаше гъсти бодливи храсти. Дясната му ръка стискаше малка изпомачкана торбичка, която явно бе измъкнал изпод камънака и корените точно където стърчеше сега — виждаха се и други парчета и останки от багажа, от самолета. В този момент той гледаше надолу към скалата срещу него и скърцаше със зъби, но дали от страх или от болка, не можеше да се каже.

Първо изобщо не можа да разбере какво става. Да не би дрехите му или той самият да бяха оплетени в бодливите храсти? Или беше паднал от ръба на склона и си беше ударил гърба? Ами ако беше парализиран? Трябваше да отиде до плажа, да намери Джак…

След миг си каза, че с нищо не помага така на Джордж — като гледа паникьосано и само гадае…

— Хей — извика тя с леко треперещ глас. — Какво правиш там?

Той моментално се обърна към нея.

— Фейт! — извика, явно доволен, че я вижда. — Слава Богу. Кажи ми, че и това е още един безобиден питон, моля ти се?

Чак тогава тя видя змията. Беше навита върху скалата само на две крачки от Джордж. Главата й се люлееше заплашително напред-назад, а очите й не се откъсваха от неговите.

Сърцето й пропусна един удар. Не искаше да прибързва със заключението и затова пристъпи няколко крачки напред. На десетина метра встрани вече можеше да види късото, но дебело тяло на змията, широката триъгълна глава, люспите на бели и кафяви линии и тънката жълтеникава опашка. Тя зяпна за миг, като се опитваше да си внуши, че е сбъркала.

— Е — попита тревожно Джордж. Погледът се отмести от Фейт отново към змията. Двамата — змията и човекът, явно се мъчеха да се сразят с погледи. — Може ли да се движа?

— Не — изстреля Фейт.

Змията я чу и се размърда леко, езикът й се стрелна напред-назад и опашката й взе да се мести, докато определи откъде идваше новият глас. Фейт се постара да запази тона си спокоен и тих, за да не безпокои повече змията.

— Джордж, трябва да стоиш много спокойно и да не мърдаш. Това е Acanthophis.

— Какво? — Наред с паниката в тона му се усещаше нотка на раздразнение. — Говори на английски, а? Отровна ли е?

— Да — тя преглътна с усилие. Змията издаде заплашително съскане. — Много. По-известна е като смъртоносна змия.

18

Вратите на асансьора изсъскаха и се отвориха. Фейт видя с изненада няколко грамадни мъжаги в униформи, застанали след няколко врати по-надолу по коридора.

— Какво става? — пошепна нервно на Оскар.

Той погледна към коридора:

— Телохранители. Арельо тези дни не е любимец на масите, както ти е известно.

Фейт гледаше все още от вратата на асансьора, внезапно разколебана дали да предприеме каквото и да било. Защо не се довери на първия си инстинктивен подтик да почака, докато се прибере у дома, и там да се погрижи за тези неща? Тук нещата бяха много по-сложни.

— Мисля, че идеята не е добра — промърмори тя.

— Хайде да тръгваме — изсумтя нетърпеливо Оскар.

Фейт продължаваше да стои неподвижно и той я бутна силно напред. Тя залитна, но запази равновесие и стъпи в коридора, точно когато вратите на асансьора вече се затваряха зад гърба й. Оскар скочи след нея за части от секундата.

Тя го погледна ядосано:

— Защо ме блъсна? Знаеш ли, колкото повече мисля за това, толкова повече се убеждавам, че трябва да седнем и да си поговорим много сериозно, и то скоро. Имам чувството, че напоследък вземаш все повече решения вместо мен. Включително цялото това пътуване, като се замисля. И не съм съвсем сигурна, че ми харесва. Мислех, че отношенията ни са малко по-различни.

Той й се усмихна ехидно, но не беше ясно дали очите му, които се мятаха насам-натам, участваха в тази усмивка.

— Съжалявам, бейби. Каквото пожелаеш. Ще поговорим по-късно за това, ако искаш. Ако още смяташ, че е важно, де.

Тя присви очи да го погледне, защото не разбра добре какво точно искаше да каже с последното си изречение. Преди да успее да го попита, телохранителите ги видяха.

— Вие там — извика един от тях с гръмовития си глас. — Какво обичате?

Фейт преглътна, стъписана от огромния ръст на мъжа и от деловия му подход. Усети, че е зяпнала табелката с името му на гърдите, която гласеше „Тим Дж., Ню Саут Уелс Секюрити Сървис“.

— Ммм… Аз съм Фейт Харингтън — измяука тя. — Аз съм… Това е… Ммм…

— Тя идва да се срещне с Арельо — завърши Оскар вместо нея, сграбчи я за рамото и я повлече напред.

Охраната го погледна с известно подозрение.

— Харингтън? — каза той. — Да, Арельо каза, че я очаква. А вие кой сте?

— Аз съм с нея — Оскар кимна към Фейт. — Гадже съм й.

— Така е — добави Фейт бързо. — Аз го поканих с мен. Надявам се, че няма проблем — разбираше, че охраната просто си вършеше работата, но не й се щеше да си представи какво можеше да стане, ако подозрителните въпроси подразнеха Оскар. Не беше сигурна, че ще се справи с някоя от гневните му и груби експлозии точно в този момент.

Двама от гардовете се спогледаха. После първият, Тим Дж., вдигна рамене и каза:

— Предполагам, че няма проблем. Но трябва да те обискираме, приятел. Нали разбираш.

Фейт трепна, предугаждайки какъв вой щеше да нададе Оскар. Той мразеше да се подчинява на представители на властта и на заповедите им. У дома, в Щатите, като видеше ченгета, обичаше да прави номера умишлено, за да ги дразни, и винаги си плащаше наема в последния ден и в последния възможен час, защото хазяинът му веднъж бе направил забележка, че си е платил в последния момент.

Но за нейна изненада той веднага пристъпи и разтвори ръце.

— Претърсвай, приятел — каза сърдечно. — Нямам какво да крия.

Фейт изненадано го зяпна, а телохранителят умело провери Оскар от глава до пети.

— Добре, чист си, приятелю — каза той. — Влизай — той кимна към вратата зад себе си.

— Благодаря, приятел — каза Оскар, пристъпи напред и рязко почука на вратата.

Фейт осъзна, че се поти. Смъкна якето си и го стисна здраво пред себе си. Щеше й се да има още няколко минути да се съвземе. Всичко досега се развиваше с такава скорост, че главата й бе още замаяна от съня. Спомни си, че е изпила само едно кафе сутринта. Не, определено не беше сигурна, че е готова да се срещне с Арельо.

— Искаш ли да го държа вместо теб, бейби? — попита Оскар и дръпна якето от ръцете й, преди тя да отговори.

— Благодаря — тя притеснено притисна ръцете си една в друга. — Наистина не знам защо съм толкова нервна…

Оскар я улови за едната ръка и я стисна толкова силно, че ноктите му се впиха в кожата й.

— Недей. Ще се справиш чудесно. Всичко ще мине чудесно.

Точно в този миг вратата се отвори и пред нея се показа усмихнатият брадат Арельо.

— Фейт, скъпа! — извика и очите му светнаха от радост. — Ти дойде — толкова съм щастлив, че те виждам!

Изведнъж, просто ей така, нещата й се видяха много по-лесни. Защо наистина толкова се притесняваше? Щом видя грижовния му поглед и откритото му лице, тя незабавно се почувства по-добре. По-комфортно. Знаеше, че все пак няма да е лесно да каже нещата, които трябваше да каже, или да приеме всичко от новите му убеждения, но сега поне беше сигурна, че си струва да се върне при Арельо. Той бе единствената бащинска фигура от толкова дълго време в живота й и не си бе дала сметка, колко много й е липсвал. Сега беше доволна, че Оскар бе толкова припрян — в буквален и в преносен смисъл. Иначе никога нямаше да събере кураж и да дойде сама…

— Здрасти — каза тя тихо. — Аз… Аз дойдох да кажа, че съжалявам…

Арельо погледна тревожно към бодигардовете си, а после — любопитно към Оскар, след което отново насочи вниманието си към Фейт.

— Аз също, Фейт — каза той нежно. — Аз също. Но дай да влезем да поговорим — той се наведе зад нея и каза на охраната: — Приятели, наистина трябва да поговоря вътре с милата Фейт. Моля ви, не позволявайте на никого да ни пречи до следващата ми уговорена среща — обърна се и се усмихна на Фейт. — Ще имаме два часа да си изясним нещата, нали? Надявам се, че ще ни стигнат.

Фейт също се усмихна и се остави да ги въведат с Оскар в апартамента. Изчака той да затвори вратата след тях, после го последва по дълъг тесен коридор. В края имаше дебела дървена врата и зад нея се откри широка и просторна приемна. Едната й стена представляваше плътно стъкло и зад нея се разкриваше зашеметяваща гледка към Сидни от птичи поглед, от височината на дванайсет етажа. През полуотворената съседна врата се виждаше малка, но удобна спалня. Обзавеждането бе модно и луксозно, от всеки ъгъл им кимаха палми в огромни бетонни саксии.

— Хубаво е тук — каза любезно Фейт, щом Арельо спря на средата на стаята.

— Да, обикновено не наемам толкова луксозни хотели — каза Арельо, като поглади глава и се огледа, — но „Кю Корп“ настояха да спонсорират пътуването ми и ето ме в този хотел.

Фейт хвърли кратък тревожен поглед към Оскар — бе сигурна, че нямаше да подмине тези думи. Но той явно не слушаше изобщо, защото въртеше якето й в ръцете си, тръскаше го и накрая го постла на един елегантен черен кожен фотьойл. После свали шапката и слънчевите си очила и ги сложи на седалката на същия фотьойл.

— И като говорим за дявола, както повечето от нас се изразявахме по адрес на „Кю Корп“ — Арельо се изсмя кратко, — искам да те уверя, Фейт, че ще направя каквото е по силите ми, да ти обясня защо направих това, което направих. Знам, че то много те разтревожи, и разбирам защо.

— Просто ме изненада, струва ми се — каза свенливо Фейт. — Аз… аз вероятно реагирах твърде емоционално. Може би не мога лесно да приемам внезапни промени.

Арельо кимна и се усмихна:

— За всичко ще поговорим. Искам да разбереш малко по-добре мотивите ми. Мисля, че когато чуеш всичко, ще разбереш, че съм избрал по-добрата възможност. Даже и да не си съгласна, мисля, че пак ще има смисъл, нали? Аз просто толкова се радвам, че си тук, много ми тежеше това, което стана между нас.

— Добре. Благодаря — Фейт му се усмихна с чувството, че някаква голяма тежест се смъква от гърба й бавно, но сигурно и сърцето й олеква като птичка. Най-накрая светът й отново си беше същият…

Изведнъж се досети, че не е представила Оскар, и се обърна усмихната към него. Той бе застанал малко зад нея с ръце в дълбоките джобове на панталоните си в цвят каки.

— Съжалявам, доктор Арельо, забравих, че не познавате приятеля ми Оскар Уолф. Оскар, ела да се запознаеш с доктор Арельо.

— Добре дошъл, синко — каза Арельо, пристъпи към него и му подаде ръка. — Всеки приятел на Фейт е и мой приятел.

— За мен е удоволствие да се запозная с вас, сър — Оскар извади дясната си ръка от джоба, стисна ръката на възрастния мъж и сърдечно я разтърси. — Донесох ви малък подарък…

Оскар все още държеше Арельо, докато изваждаше лявата си ръка от джоба. В нея проблесна нещо цилиндрично.

„Спринцовка ли е това? — запита се Фейт. — Какво прави…“

Преди да успее да довърши мисълта си, Оскар дръпна Арельо към себе си и заби спринцовката в гърдите му.

19

Фейт усещаше как сърцето блъскаше в гърдите й, докато гледаше змията и се чудеше какво да прави.

— Не мърдай — извика тя на Джордж, като го видя, че прехвърля тежестта си от крак на крак.

Той изпъшка:

— Не знам дали мога. Не съм сигурен още колко мога да издържа.

Фейт прехапа устни и се помоли мудният й мозък да се задейства по-бързо. Смъртоносната змия не се боеше толкова от хората, както други видове, така че беше малко вероятно да реши да нападне сама, щом досега не беше го направила. Освен това за този вид се знаеше, че е по-малко вероятно да нападнат, ако не са били докоснати. Може би това бе позволило на Джордж да крещи толкова дълго, да се мести и да прави всичко друго досега. Тя не би се обзаложила обаче, че това щеше да продължи още дълго така. Ако Джордж бе обезпокоил змията в леговището й, можеше да е достатъчно раздразнена, за да го нападне, щом направеше някое рязко движение.

— Не се движи — викна му тя пак.

— Вече го каза — беше останал без дъх и бе много напрегнат. — И какво да правя? Не мога да стоя вечно в тази поза.

Фейт го погледна внимателно и разбра, че е прав. Тясната издатина на скалата, където стоеше, бе малко по-широка от тялото му, неравната повърхност на камъка бе осеяна с локви от сутрешната буря, което правеше задачата му още по-трудна. Стената на склона се намираше само на няколко сантиметра от гърба му, а от всички страни стърчаха острите тръни на бодливите храсти. Змията беше на две крачки от него. Обикновено червендалестото му лице сега бе бяло като платно от изтощение и страх.

„Ако не бях дошла, когато те чух“… — помисли си Фейт, без да довърши изречението. От пристигането й до сега, като не се броеше идентифицирането на змията, нямаше кой знае каква полза.

— Добре, задръж само още няколко секунди — извика му тя възможно най-ободряващо с надеждата, че коленете му ще издържат и ще запази равновесие още малко. — Ще те измъкна от там.

— Побързай — каза той през зъби, гледайки втренчено змията, която леко се поклащаше и стрелкаше езиче напред-назад.

Фейт откъсна очи от двамата и хвърли отчаян поглед наоколо. Вече бе обмислила и отхвърлила идеята да хвърли нещо към змията и да отвлече вниманието й. Дори и да смяташе, че може да постигне целта си, което надали беше възможно, се боеше, че щеше само да влоши нещата. Една стресната змия може да нападне всеки, който й се изпречи пред очите. А пък ако човек я удари, но не я убие или обезвреди, това само допълнително ще я вбеси.

За щастие вече й бе хрумнал друг план, който може би бе по-добър.

— Само стой там — каза разсеяно и се насочи към гората, като претърсваше земята наоколо.

— Какво правиш? — Тонът на Джордж се вдигна до паническа височина, щом Фейт почна да изчезва от погледа му. — Не ме изоставяй!

— Тук съм — извика му Фейт — Не съм си тръгнала. Просто търся… аха! — и изведнъж видя каквото търсеше.

Изтича и го вдигна. Беше паднало клонче, дълго около метър и дебело около два сантиметра. Но най-важното — в края завършваше разклонено като вилица с формата на буквата W, а еднаквите й зъби бяха дълги по двайсетина милиметра.

Когато я видя отново, Джордж изписка тревожно:

— Какво е това? Ще ти трябва нещо по-голямо, ако искаш да убиеш това животно.

— Нямам намерение да я убивам — отвърна спокойно Фейт. Движеше се колкото можеше по-плавно към площадката на Джордж. Не искаше змията да я чуе, че идва, и да се паникьоса. — Ще я притисна с тази вилица. Ако успея да я притисна точно зад главата, тя няма да може да я движи и да те ухапе, а ти ще можеш спокойно да я прескочиш.

— Какво? — в тона на Джордж прозвуча недоверие. — Стига бе, момиче. Просто намери един по-голям камък и го размажи това животно, за бога!

— Не, не е необходимо. Това ще ни свърши работа.

Джордж я изгледа бясно.

— Не е необходимо ли? На тебе май ти пука повече за проклетата гад, отколкото за моя живот, така ли? Ти луда ли си?

Фейт пое дълбоко въздух и се постара да не обръща внимание на грубия му тон.

— Не е вярно. Това е най-добрият начин. По-сигурно е и никой няма да умре.

Джордж се изсмя горчиво.

— О, боже, това е изумително. Вие, еколозите, винаги най-добре знаете… — той премести тежестта на другия си крак и леко повдигна рамене, при което на земята се търкулнаха две-три камъчета. — Имам по-добър план, слънчице. Вдигни някакъв шум, удари тая смотана пръчка, дето си я взела, в някое дърво, че да отвлечеш вниманието на змията. После аз скачам и я изритвам, преди да ме е ухапала.

— Не! — каза изплашено Фейт. — Не бива да го правиш! Ако я изплашим прекалено много, тя ще нападне със сигурност един от двама ни, ако не и двама ни.

— Не, ако я изпреваря — измърмори Джордж и стисна дръжката на торбичката още по-здраво.

Независимо от смелото му изказване в тона му се четеше твърде малко желание да осъществи „плана си“. Фейт въздъхна, толкова отчаяна бе от глупостите му, че вече й се щеше да се откаже. Може би беше по-добре да изтича до плажа за подкрепление. Джордж може би щеше да послуша някой като Джак — мъж, лидер, някого, когото уважаваше…

В този момент кракът му се подхлъзна няколко сантиметра и още шепа камъчета се изсипаха от ръба на площадката. Джордж запази равновесие, но смъртоносната змия видимо се напрегна и повдигна глава. Джордж замръзна и се вторачи в змията с ужасен поглед.

Фейт преглътна. Нямаше време да тича за помощ. Джордж бе твърде уплашен и твърде импулсивен по природа. Ако тръгнеше сега, много вероятно беше той да направи някоя глупост само за да сложи край на непоносимата си неподвижност. Цяло чудо беше, че още не го бе направил. Трябваше да бъде силна, да издържи и да се опита да му помогне, пък да става каквото ще. Ами ако се паникьоса и направи нещо глупаво? Ами, просто ще трябва да реагира в движение.

— Добре, слушай ме сега — започна тя с делови тон, като се помъчи да имитира именно неговия бизнес маниер на говорене. — Ще го направим по моя начин. Трябва да стоиш колкото можеш по-неподвижно, докато не ти кажа да се мръднеш, ясно ли е? Не мърдай и не се опитвай да скочиш и да смачкаш главата на змията с този куфар или с каквото и да било. Ако ухапе някого от нас… — тя направи лека гримаса, защото съответната статистика изникна в паметта й. — Да кажем само, че без противоотрова шансът ни не е много голям.

— Както кажеш — измърмори той, сякаш омагьосан от погледа на змията.

Тя се поколеба една-две секунди. Дали той щеше да издържи? Да издържи спокоен и неподвижен, докато му дадеше знак, или щеше да се паникьоса и да обрече себе си, а може би и нея на отвратителна и болезнена смърт от змийско ухапване. Явно той й нямаше доверие. А тя, можеше ли тя да му има доверие?

Имаше само един начин да се разбере. Тя хвана W-образното клонче и започна да пълзи…

20

Арельо отстъпи назад и се хвана за гърдите. Лицето му изразяваше изненада, объркване и болка. Устата му се отвори, но не издаде никакъв звук, само едно малко балонче слюнка увисна за миг на долната му устна. Спринцовката увисна и падна на земята.

Фейт зяпна от ужас, когато краката му се прегънаха и той се срина на пода, а главата му силно се удари в ръба на елегантната ниска масичка.

— Оскар? Какво напра… — извика тя.

С три бързи крачки Оскар стигна до нея. Хвана я и запуши с ръка устата й.

— Нито звук — изсъска й в ухото. — Имаме страшен късмет с тоя шантав апартамент — телохранителите отвън нищо няма да чуят. Не и ако не направиш някоя глупост. Например да викаш.

Фейт поклати глава. Очите й бяха разширени. А и не беше от тия, дето викат. Когато бе наистина уплашена, гласът й падаше и най-многото, което можеше да издаде, беше плахо скимтене.

Оскар отдръпна леко ръката си.

— Никакви викове. Обещаваш ли?

Фейт кимна и той я пусна. Тя незабавно коленичи до Арельо. Той лежеше с обърнати очи, с отпуснато тяло и дишаше на пресекулки. Май беше в безсъзнание.

— Какво направи? — възкликна Фейт, която още не можеше да разбере какво се бе случило. — Оскар, какво…?

— Още ли не си разбрала? — тонът му беше самодоволен и почти весел. — Мислех, че сте достатъчно интелигентна, госпожице „докторска степен“.

Фейт погледна спринцовката, която лежеше до рамото на Арельо. Малка капка кръв се процеждаше от нея и попиваше в бледия мъх на хотелския килим.

— Какво имаше в това?

— Змийска отрова — ухили се гордо Оскар. — Много тематично, не мислиш ли? — той вдигна рамене. — Е, имаше и някакво много бързодействащо успокоително, не исках да почне да се бори с мен или да вдигне много шум, докато подейства отровата, нали разбираш?

Фейт примига. Не виждаше никакъв смисъл.

— Но откъде си взел… Защо…? — усети, че направо ще си глътне езика от шока, и реши да се стегне. Нямаше време за паника. — Няма значение. Трябва да му помогнем! От каква змия беше отровата? Трябва да намерим противоотрова и…

— Не — той сложи ръка на рамото й и здраво я стисна, преди тя да успее да стигне до вратата. — Чакай. Не можеш да излезеш навън. Познай какво ще стане с теб, ако влязат хора и видят това — той посочи Арельо, който продължаваше да отваря и да затваря уста като риба на сухо.

— Какво искаш да кажеш? — извика Фейт и почувства, че губи почва под краката си. Това беше прекалено. Нищо в живота й не беше я подготвило за тази ситуация. За миг й се стори, че участва в някакъв филм или нещо подобно — съвсем налудничаво усещане. — Оскар, аз продължавам да не разбирам какво става тук?

Оскар въздъхна нетърпеливо и сега прозвуча много повече като самия себе си.

— Влез в час, бейби. Не може наистина да си толкова задръстена, нали? Наистина ли мислиш, че МАЖ ще плати тези толкова скъпи самолетни билети само за да развеем няколко плаката? Изключено. Това беше същинската цел на посещението ни — той пак посочи към Арельо. — МАЖ иска да изпрати своето послание до всеки, който може да реши да прави сделки с Големия Лош Бизнес. Планираме го от момента, в който Арельо направи официалното си съобщение.

Фейт запуши уши, защото не искаше да слуша повече. Нищо, което чуваше, нямаше смисъл, нито дума. Тя не беше от хората, които можеха да се замесват в подобни неща — дори не четеше във вестниците за тях. Ами Оскар… Тя се втренчи в него и се запита дали изобщо го познава.

Наложи си да диша — вдишвай, издишвай, — за да се справи с паниката. Тялото на Арельо се сгърчваше пред очите й. Той простена дълбоко.

Оскар се наведе, взе инжекцията и я вдигна срещу светлината. Фейт видя, че вътре има още течност.

— Опа, май не съм му инжектирал всичко — Оскар вдигна рамене и погледна към Арельо. — Но явно е влязло повече от достатъчно — той сложи капачката върху иглата и прибра спринцовката в панталоните си.

Докато Арельо се бореше за глътка въздух, Фейт се бореше да запази разсъдъка си. Знаеше, че времето изтича секунда по секунда — и всяка можеше да бъде фатално важна за живота на Арельо. Но все пак не бе в състояние да предприеме нищо, освен да стои на колене и да гледа с ужас как той умираше.

Оскар продължаваше да говори.

— Добре, да видим сега как ще излезем от тук — той сграбчи якето й и го напъха в ръцете й. — Просто върви след мен и не прави никакви глупости. Ония наемни тъпаци отвън знаят, че аз не съм внесъл спринцовката, те ме провериха много внимателно, нали си спомняш? Така че, когато го открият, ще се знае, че си била ти — той изсумтя, взе слънчевите си очила и си ги сложи. — Просто не го забравяй, докато минаваме покрай тях, бейб.

— Но аз не съм… — тя запротестира и изведнъж си спомни как Оскар бъркаше в якето й, след като влязоха в апартамента. — Сложил си я в джоба ми, нали? — обвини го тя, като усети как истината я пробожда чак в стомаха. — Ти ме накара да си сложа якето, защото си мислел, че вероятно няма да ме обискират.

— Бинго — ухили се Оскар и нахлупи шапката на главата си, така че периферията закри по-голямата част от челото му. — Вече почваш да схващаш — сграбчи я за рамото и я изправи. — Хайде да се махаме от тук, докато всичко е спокойно. Когато го открият, трябва да сме много далеч.

Разумът й се противеше на всичко, което ставаше. Сякаш бе замръзнал в мига, в който Оскар бе дръпнал Арельо за ръката, и отказваше да възприеме това, което се случваше оттук нататък. Само ако можеше действителността да се развива по този начин, да се върне назад с някакво космическо копче… Тя стоеше на място, без да откъсва поглед от Арельо. Оскар сигурно му бе инжектирал голямо количество отрова. Може би беше вече твърде късно да му се помогне.

— Хайде! — Този път тонът на Оскар бе много нетърпелив. — Какво чакаш? В случай че не си разбрала още, ти си вече човек, издирван от полицията.

Това я извади малко от унеса й.

— Аз? — извика тя. — Та аз не съм направила нищо лошо!

— Е, може и така да е — изсмя се Оскар. — Но кой ще ти повярва? Както знае всеки извън тази стая, ти си извършителят. Ти си тая, която си е уредила срещата с Арельо, ти си тая, която е пренесла отровата, по дяволите, ти си тая, която даже е изцедила отровата от змиите, не си ли спомняш?

Фейт затвори очи и си спомни как снощи изцеждаше отрова от змиите в лабораторията. Тя си мислеше, че го прави в името на научни изследвания за лекарства… А всъщност…

Оскар не беше свършил.

— Освен това кой ще те измъкне от затвора и ще ти намери добър адвокат? — прониза я той с поглед над очилата си. — Никой. Аз съм всичко, което имаш, бейб.

Думите му й се видяха по-жестоки от всичко, което бе направил досега. Оскар знаеше, че тя няма живи близки, нямаше на кого да разчита в тежки моменти, освен на себе си. Арельо бе единственият, който й бе станал по-близък в последните няколко години, и самият Оскар, разбира се, или поне тя си беше мислила така. Освен тях нямаше никого друг. Повече никого.

Фейт почувства, че целият й свят се разпада около нея, и не можа да се противопостави, когато Оскар я сграбчи за ръката и я повлече към вратата. Извървя безучастно дългия коридор до вратата и спря чак пред външната врата.

— Запомни, просто стой мирна — изсъска Оскар в ухото й.

После отвори вратата. Гардовете, които се бяха опрели на стените, незабавно скочиха и погледнаха към тях.

— Има ли нещо, приятел? — попита единият от тях. — Излизате по-рано, отколкото предполагахме.

Смехът на Оскар прозвуча съвсем естествено.

— Спокойно, момчета — намигна им той закачливо. — Няма да кажа на шефа ви, че се излежавате — той кимна към Фейт. — Не, на малката дама тук явно й прилоша — височинна фобия, големи прозорци, явно не й понася.

— Съжалявам, госпожице — каза телохранителят и й се усмихна.

— Няма значение, шефът ви ни помоли да ви кажем, че иска да подремне до следващата си среща — гласът на Оскар звучеше все така безгрижно и спокойно. — Така че помоли никой да не го безпокои, докато не стане време за нея.

— Няма проблем — телохранителят вдигна послушно рамене. — Нали той е шефът.

— Точно така! — Оскар тупна приятелски по рамото гарда. — Хайде до скоро, момчета!

Той здраво прегърна Фейт през рамото и зави с нея по коридора към асансьора. Вратите се отвориха само секунди след като натисна копчето, и той леко я бутна в кабината.

Тя се обърна към вратата, движеше краката си бавно, като възрастна жена, и вратите се затвориха пред празния й поглед.

21

Джордж гледаше смъртоносната змия.

Очите му бяха кръгли от страх. След един последен тревожен поглед към него Фейт прикова вниманието си в змията. Внимателно прецени разстоянието между себе си и ръба на площадката и после направи няколко бавни крачки напред. Все още се страхуваше, че Джордж може да направи някое импулсивно и глупаво движение, но се постара да не мисли за това. Трябваше да се съсредоточи, каквото и да ставаше.

— Спокойно — промърмори тя, без да знае на кого точно говореше: на себе си, на змията или на Джордж. Може би по малко и на тримата. — Спокойно сега…

Направи една крачка, после още една и се приближи на около метър от предния ръб на площадката. Благодарение на естествения си наклон този преден ръб бе значително по-нисък, отколкото предполагаше в началото. Най-високото му място й стигаше някъде до кръста. Тя стисна клона с две ръце, вдигна го на височината на рамото си и направи още една крачка напред.

Сега вече беше в обсега на змията. Змията обаче продължаваше да гледа Джордж и или не се интересуваше от нея, или не отчиташе изобщо приближаването й.

Фейт спря с приготвения клон. Чудеше са дали можеше да го направи. Въпреки респекта си от змиите не се боеше много от тази — беше се справяла и с много по-опасни. Това, от което устата й пресъхваше и тялото й трепереше, бе мисълта, какво щеше да стане, ако не успееше. Възможностите се прожектираха в съзнанието й в пълен техниколор[7]. Можеше да не уцели, клонът можеше да се счупи или да се плъзне по камъка…

Щеше да е доста лош вариант също, ако змията се обърнеше към нея — имаше опит и знаеше точно какво можеше да очаква, ако това се случеше. Но ако нападнеше Джордж и, да речем, забиеше зъбите си в лицето или шията му, не беше сигурна дали щеше да може да понесе тая вина. Върху съвестта й щеше да лежи втора смърт заради неправилно решение… За една безкрайна секунда й се стори по-добре просто да остане така, замръзнала във времето, и нищо да не прави, вместо да рискува с последствията.

Точно тогава над главата й мина с мелодично чуруликане една шарена птичка от рода на папагалчетата и я извади от вцепенението.

Фейт примига с благодарност към птичката, щом се изгуби от погледа й, и се съсредоточи върху задачата си. Все още не беше сигурна дали Джордж нямаше да направи някоя глупост. Но това нямаше значение. Далеч по-важно беше да има доверие в себе си. В крайна сметка това бе единственото нещо, което, зависеше от нея. Предишната Фейт може и да не го вярваше. Сегашната обаче знаеше, че е така.

Без да си позволи да се паникьоса втори път, се наклони и натисна с всичка сила клона в скалата. Змията се отплесна — един път, втори път, трети път — мяташе тялото си с такава сила, че за един ужасен миг Фейт не беше сигурна дали се бе провалила, или бе успяла.

После се успокои за момент, преди да се извърти отново, и така можа да види, че е успяла — голямата триъгълна глава на змията беше здраво приклещена до скалата, плътно обхваната между двата зъба на вилицата и камъка. Фейт притискаше здраво, колкото й стигаха силите. Не искаше ръцете й да трепнат и клонът да се хлъзне, но в същото време не смееше да прекалява с натиска, за да не го счупи. Беше въпрос на мярка — между твърде силно и твърде слабо.

— Сега — извика тя нетърпеливо към Джордж, който стоеше замръзнал на мястото си. — Давай! Прескочи я и се махай.

Но Джордж продължаваше да стои. Какво чакаше? Тя откъсна поглед от змията и го погледна толкова, колкото да види, че очите му са приковани във виещите се серпантини и че лицето му е бяло като чаршаф.

— О, не! — прошепна тя.

Рискованото й движение и бясното мятане на змията явно бяха пресушили и малкото останала му смелост. Ясно беше, че е твърде уплашен, за да мръдне — даже и за да се спаси. Сега какво да прави?

— Джордж — каза Фейт внимателно. — Ей, Джордж! Дръпни се от тук, разбираш ли?

Той не отговори и не се помръдна. Тя преглътна с усилие, като внимаваше да не натиска много клона. Дебелото тяло на змията се мяташе от само себе си ту на едната, ту на другата страна, като удряше звучно ръцете и тялото й, но Фейт почти не усещаше болка. Отново я скова нерешителност, защото се чудеше как да постъпи в тази напълно непредвидена ситуация.

Но този път не си позволи да си глътне езика. Погледна под себе си и набеляза един овален камък до десния си крак. Беше голям колкото продълговат грейпфрут и тежък — предостатъчно, за да смачка главата на смъртоносната змия. Нямаше да е трудно да се наведе и да го вземе, докато държеше с една ръка клона. Даже щеше да е по-лесно да убие змията, така, докато я държеше пленена и безпомощна.

При тази мисъл усети стомашен спазъм. Защо пък змията трябваше да умре, понеже Джордж бе страхливец? Както държеше клона, ръцете й трепнаха, когато си спомни как той уби хубавото паяче, без да се замисли и за миг. После безбройните животинки, които бе лишил от дом заради бизнеса си — птици, влечуги, зайци, сърни, паяци, насекоми, риба и какво ли не още. Ами те? Дали бе отделил и една секунда да ги съжали или да се почувства виновен заради тях?

Знаеше какво щеше да й каже да направи Оскар…

— Аз не съм Оскар — измърмори свирепо тя и тръсна глава, за да прогони спомена за него. На нея й пукаше за змията, вярно. Но и за Джордж й пукаше. Даже след всичко, което се бе случило. Той пак си оставаше човешко същество.

Тя погледна надолу, докосна с крак камъка и го приближи. Ако й потрябваше, беше подръка — и знаеше, че щеше да го използва, ако се наложеше. Достатъчно сила имаше, за да направи каквото трябваше, за да спаси живота на Джордж.

Но имаше и достатъчно сили да не предава идеалите си само защото бе станало по-трудно. Все още вярваше в компромиса, така че първо искаше да види дали няма и друг начин…

22

— Виж, казах ти. Никакви компромиси, никакви отстъпки — говореше самодоволно Оскар, докато затваряше вратата на хотелската им стая зад гърба си. — На всяка цена — естествен подбор, бейби.

Фейт не можеше да повярва, че Оскар стои срещу нея и й говори така, все едно чисто и просто спореха какво да си поръчат за вечеря или за кого да гласуват. Като че ли не беше убил току-що човек…

Тя слабо си спомняше как бе излязла от апартамента на Арельо, как бе минала през фоайето на хотела, как бе се возила в таксито до хотела. Но сега, след като се прибраха в хотелската стая, съзнанието й започна да се пробужда от дълбокия унес, поне малко от малко. Смазана от огромната тежест на случилото се, тя стигна до леглото си с омекнали крака. Внимателно приклекна на ръба на матрака. Чувстваше, че сърцето й бие бясно и че сълзите й всеки момент ще рукнат като дъжд. Болеше я главата, болеше я стомахът, болеше я сърцето, прииска й се за миг да се завърне обратно в безчувствения ступор отпреди малко.

— Това не може да е истина — отчаяно повтаряше тя. — Оскар, моля те, кажи ми какво става всъщност, а? Защото аз просто не схващам.

Беше го зяпнала с надежда, срещу всякаква логика, той да й каже нещо, което да й помогне. Че той може да предложи някакво обяснение, някаква информация, която да помогне, та мозъкът й да види някакъв смисъл в абсурда, който й се случваше. Това все още можеше да оправи нещата.

— Вече ти казах — Оскар измъкна спринцовката от джоба си и внимателно я остави на шкафа. — Стана точно така, както беше планирано. Планирахме този момент още преди ти и аз да се срещнем — беше нещо като… съдба — той изрита обувките си и се метна на леглото.

Мозъкът на Фейт буксуваше като замръзнал акумулатор при минусови температури. Но все пак започваше да прави някакви връзки, които май е трябвало да направи по-рано.

— Чакай, значи ти си познавал тези хора отпреди пътуването? Мо, Руни, Младши…

— Естествено — той хвърли шапката и очилата на леглото и я погледна. — Главно онлайн, разбира се. Но всички сме членове на МАЖ отпреди. Е, само най-доверените хора от групата бяха посветени в плана.

— И когато с теб се запознахме — тя се мъчеше с всички сили да разбере, — ти си търсил просто някого, който да познава Арельо? Някой, който да ти осигури достъп до него?

— Но сега ти си много повече от това, бейби — Оскар й отправи нещо, което може би наричаше окуражаваща усмивка. — Ти не просто беше идеална за целта, но и се оказа много сладко гадженце — той скочи на леглото до нея и то подскочи няколко пъти. После лепна звучна целувка на бузата й. — И затова променихме мъничко плана, за да не свършиш в затвора.

Тя го отблъсна и цялото й тяло потрепери.

— Чакай — каза тя. — Вие всичките сте искали да стоварите вината върху мен?

— Разбира се. Най-достоверно е, нали. Но след като се сближих с теб, аз наистина те опознах. Ти имаш потенциал — всъщност щяхме и да те посветим в плана, ако бе показала готовност за това — вдигна рамене той. — Ясно беше, че не си готова, затова преминахме към план Б. Както и да е, сигурен съм, че скоро ще обмислиш нещата и ще видиш, че сме постъпили правилно. Тогава всичко ще си дойде на мястото.

Тя отново потрепери, ужасена колко съвършено погрешна представа е имал той за нея през цялото време. Не беше ли я разбрал поне мъничко? Тя не бе от хората, които много вярваха в сродството на душите, но й се струваше, че двамата имат мъничко допирни точки. Сега излизаше, че и той, и тя са взели желаното за действително. Сякаш бяха живели в паралелни, но все пак различни проекции на действителността през цялото време.

— Както и да е, станалото — станало, нали? — Оскар вече губеше интерес към разговора. — От МАЖ имат готовност да ни осигурят нови паспорти тук, в Оз, така че можем да изчезнем — може би в Малайзия или някъде другаде — и да не ни хванат. Ти се оказа перфектна и за останалата част от плана — той леко я докосна по носа. — На никого няма да липсваш и никой няма да се притеснява за теб много-много, ако не се прибереш след училище, нали така?

Макар че беше почти сигурна, че този път той не целеше да бъде жесток, Фейт усети пробождане в сърцето при тия думи. В нея се надигна гняв, горещ и болезнен. Никога не бе обичала сблъсъците, но в един миг душата й закопня за сблъсък. Прииска й се да скочи върху Оскар, да го стисне за гърлото и да му крещи, докато осъзнаеше точно какво й бе причинил…

Тези чувства я изплашиха и тя хвърли неволен поглед през прозореца, сякаш се надяваше на някакъв вид бягство. В този миг един гълъб кацна грациозно на перваза и леко отвлече вниманието й. Загледа се в гладките меки сиви пера, докато той се разхождаше с птичата си походка пред прозореца.

„Мисли с ума си, не със сърцето си“.

Думите на сестра й изскочиха в паметта й нечакани, както се беше случвало и друг път в трудни моменти. Колко пъти Гейли й беше повтаряла тези думи, и то обикновено когато беше твърде късно за съвети.

Но този път не беше късно — не съвсем. Сърцето й се разтуптя, щом си даде сметка, че сега трябва да приложи думите на Гейли на практика, тук и сега. Независимо от зашеметяващата смесица от предателство, ужас, мъка и унижение, която я караше да избухне в яростен пристъп и да размаже физиономията на Оскар, трябваше да запази спокойствие, ако искаше да се измъкне от положението. Оскар току-що й показа колко безжалостен можеше да бъде. Очевидно не бе безопасен човек. Ако решеше, че тя може да го провали или по някакъв начин да навреди на изрядния му план, не се знаеше какво можеше да й се случи. Трябваше да пипа с него много внимателно, сякаш си имаше работа с раздразнена гърмяща змия, навита и готова да нападне.

Усети, че той внимателно я наблюдава, и сложи ръка на челото си.

— Аз… аз трябва да асимилирам всичко това — каза със слаб глас, като се престори на объркана. Не беше много трудно да го изиграе, тъй като все още се чувстваше замаяна и не беше много сигурна дали всичко, което ставаше, е истина. — Всичко е толкова внезапно, че имам нужда от малко време, за да свикна с това…

— Колкото време искаш, бейби — лицето на Оскар светна, той се наведе и стисна коляното й. — Аз съм тук с теб. Ще видиш, ще се справим заедно с тази история и ще си живеем чудесно.

— Благодаря — тя се насили да се усмихне, като внимателно контролираше гласа си, за да не звучи по-различно от обикновено. С крайчеца на окото си започна да следи много внимателно спринцовката със змийска отрова върху шкафчето, което се намираше само на метър разстояние. — Ммм, отивам да си измия лицето — каза тя. — Става ли?

— Върви, върви — Оскар скочи и леко се поклони. Всичките му движения бяха резки и превъзбудени.

Фейт стана с надеждата, че гумените й крака няма да се подгънат под нея. Задушаваше се от страх. Тръгна към банята. Когато минаваше покрай шкафа, спря за частичка от секундата до спринцовката, а после продължи, без да я докосне. Вместо това пое към банята.

Чувстваше се малко по-сигурна зад стената и извън полезрението на Оскар. Остави вратата отворена, за да избегне каквито и да било подозрения, и пусна водата в умивалника, за да наплиска лицето си. Хладката вода подейства добре на пламналото й лице и леко проясни главата й. Освен това й спечели време да обмисли какво да предприеме.

Гласът на Оскар долетя от съседната стая:

— Няма да съжаляваш, ако си с мен, бейби. Сега сме свързани и така трябва да бъде. Сега сме отбор. Завинаги.

„Няма такова нещо като завинаги“.

Това бяха думи, които бе казала Гейли съвсем към края. Фейт вдигна глава и се загледа в огледалото. Големите й светлокафяви очи, толкова подобни на очите на сестра й, я гледаха, но не й казваха какво да прави.

Когато тя излезе от банята, Оскар беше с гръб към нея — седеше на ръба на леглото и ровеше в куфара си, който бе на пода в краката му. Тя още веднъж се спря пред спринцовката. Трябваше само да я вземе. Можеше да я забие във врата или в рамото на Оскар и той изобщо нямаше да усети какво става. Ако успокоителното и отровата си свършеха работата, тя щеше да успее да изчезне далеч преди някой да го намери.

Но още веднъж се отказа от спринцовката. Не можеше. Дори и при тези обстоятелства, дори на него.

Вместо това грабна металната кофичка за лед от другото шкафче. Бързо, за да не изгуби кураж, скочи и я стовари с всичка сила в тила на Оскар.

— Ей, аз — избърбори той изненадан. После се срути като марионетка с отрязани конци, плъзна се от леглото и падна върху отворения си куфар.

Фейт остана така за момент, вкаменена, вторачена в него, с кофата за лед в ръка. Гърдите му се повдигаха и се спускаха, което доказваше, че е жив. Тя почти очакваше той да скочи, да се нахвърли върху нея и всичко да приключи.

Но Оскар не се помръдна. Стъписана от собственото си дело, тя изтърва кофичката за лед на леглото и закри уста с двете си ръце, като се молеше да не повърне или да не припадне. После усети, че времето изтича, и се хвърли към телефона, като прескочи лежащия по очи Оскар, за да стигне до него. Набра с треперещи пръсти местната полиция.

— Д-д-добър ден — каза с пресипнал глас, който и самата тя не можа да познае. — Трябва да съобщя за престъпление. Конференцията за околната среда — някой трябва незабавно да провери доктор Арельо — не позволявайте на охраната да ви спре. Много е важно да му се окаже медицинска помощ колкото се може по-скоро — беше му инжектирана змийска отрова, определено от отровен вид, но не знам точно какъв. Така че ще ви трябва проба за идентификация или универсална противоотрова… — не беше сигурна дали не бе твърде късно, но трябваше да опита.

— Разбирам — служителят прозвуча леко изненадан и може би се усъмни. — Къде се намира жертвата?

В един панически миг Фейт не можа да се сети за името на хотела на Арельо. После изведнъж изскочи в паметта й и го каза.

— Добре — каза спокойно служителят. — А вие откъде се обаждате, госпожице?

И Фейт, вечното добро момиче, което цял живот си бе оправяло леглото, бе писало домашните си, бе уважавало по-възрастните, и този път послушно си отвори устата да отговори. Но новата Фейт, тази личност, родена току-що в новата игра, чиито правила не знаеше, но трябваше да играе, дойде на себе си и се спря тъкмо навреме.

— Ммм… аз съм… някъде другаде — заекна тя. — Трябва да затварям. Довиждане.

Затвори телефона с паническото усещане, че я следят подозрителни очи. Обърна се и забеляза, че гълъбът я гледа с кръглите си черни очички. Тя също го погледна и той отлетя, пляскайки с криле.

Фейт също „полетя“: дръпна чекмеджетата на гардероба и започна да хвърля нещата си в ръчната си чанта с най-голямата бързина, на която беше способна. Сега, след като направи всичко, което можеше, за да спаси Арельо, й оставаше само да бяга далеч от това място. Колкото е възможно по-далеч. Част от нея знаеше, че няма да се свърши само с това, но за останалото щеше да мисли по-късно.

Някак успя да излезе, да си хване такси и да стигне на летището. Едва забелязваше тълпите пътници, които се движеха покрай нея, докато намери гишето на „Океаник Еърлайнс“.

— Трябва да заменя този билет — каза тя на служителката. — За по-ранен полет.

Жената взе билета й.

— Разбирам — каза тя приветливо. — Искате да се върнете по-рано в Щатите.

— Моля ви — стараеше се да говори с възможно най-спокоен тон. — Трябва да се прибера вкъщи сега… днес. Много е важно. Може ли да се прехвърля за друг полет?

— Ще видя какво мога да направя.

Служителката сведе глава към компютъра и пръстите й пъргаво заиграха по клавиатурата. След миг вдигна глава и се усмихна:

— Всъщност май току-що някой се е отказал да пътува с полет 815, на който пътниците ще започнат да се качват след петнайсет минути. Явно днес е щастливият ви ден.

23

Фейт си пое дълбоко дъх.

— Скачай, идиот! — викна тя с всичка сила.

Бе извикала толкова силно, че птичките от близките дървета се разхвърчаха и листата се раздвижиха. Дори и тя малко се уплаши. Не й беше присъщо да вдига такъв шум.

Но това даде резултат.

— Ъ? — изпъшка Джордж и излезе от немия си ступор.

Втурна се напред и замалко да стъпи върху клона, който Фейт продължаваше да държи. Точно навреме се наклони на другата страна, подхлъзна се и падна от площадката на земята. Ризата му се закачи на един от бодливите храсти, а той падна тежко на гърба си.

— Уф — остана да лежи стреснато няколко секунди, после се изправи тромаво на крака и побягна през малкото каменисто плато, като в бързината се спъваше в коренища и камъни.

Фейт го следеше през рамо, все още, без да помръдва клона. Искаше да е сигурна, че той е вън от опасност, преди да предприемеше нещо друго. Най-накрая той спря на другия край на платото и от там се обърна да погледне.

— Убий това проклето животно — извика с пресипнал глас.

Фейт го погледна, после фокусира камъка в краката си и го изрита надалеч в сянката на някакви тръни. После си пое дълбоко дъх, пусна клона и скочи възможно най-бързо.

Змията ядосано изсъска, нави се в атакуваща позиция, но като видя, че наблизо няма кого да нападне, почти веднага се обърна, бързо се шмугна между камъните и се изгуби в някаква цепнатина.

Фейт изпусна въздишка, без да подозира, че е задържала толкова въздух в себе си. Точно тогава чу викове от джунглата зад гърба на Джордж. Обърна се и видя сред дърветата малка групичка от оцелелите й спътници. Най-напред вървеше Лок, следван от Майкъл, Клер и още двама, чиито имена не знаеше.

— Какво стана? — извика Клер.

Майкъл изтича към Джордж.

— Чухме ви да викате чак от плажа… Някой да не е пострадал?

Фейт смръщи вежди, очаквайки сега Джордж да каже „Тази пусна една опасна змия да избяга — тя е луда…“, но когато го погледна, Джордж й се усмихваше.

— Ще ви кажа какво стана — поде той с нормалния си гръмогласен тон, — това момиче ми спаси живота, това стана!

После всички заговориха в един глас, всички искаха да им разкажат. Само Лок мълчеше, като потъркваше брадичка и местеше поглед ту към Джордж, ту към Фейт. Джордж говореше бързо и за минута разказа на останалите цялата случка.

— Браво, Фейт. — Майкъл я потупа по гърба. — Много смело.

Клер кимна и леко потрепери.

— Определено смело — каза тя. — Веднъж налетях на една смъртоносна змия, докато вървях из храстите, те могат да ти изкарат акъла от страх!

Най-накрая Джордж вдигна ръка в знак, че иска да каже нещо. Той се обърна към Фейт:

— Бях в много лошо положение и не знам как щях да се оправя, ако не ми се беше притекла на помощ. А след някои неща, които се случиха по-рано… ами, не бих те обвинил, ако ме беше отминала.

Фейт се изчерви. Клер тихо се изкиска, а двамата непознати се спогледаха.

— Както и да е, аз не съм по големите думи, така че просто ще кажа: Благодаря ти, Фейт. Ти си смел и благороден човек. И добър приятел. Няма да забравя това — очите му бяха много искрени, когато й подаде ръка.

— Аз… ъ… ти… — тя бе толкова изненадана и трогната, че не знаеше какво да отговори. Хвана ръката му и я стисна.

И точно когато я дръпна, зърна яркоцветните пера над главата си. За момент помисли, че е малкото папагалче, което прелетя преди малко, но когато вдигна очи, разбра, че е по-голяма птица, която се изгуби сред дърветата. Сърцето й подскочи.

— Извинете ме — каза на Джордж и на останалите. — Сега ще се върна.

И се понесе след птицата, докато тя летеше ниско, почти до земята. Преведе я през няколко петна от светлина и сянка, през няколко каменисти плата и покрай един малък буен поток. За миг толкова се отдалечи, че Фейт бе сигурна, че ще я изгуби пак, и тази мисъл почти разби сърцето й. Но тогава съвсем неочаквано я видя на една покрита с мъх малка поляна. Стърчеше на един камък и си чистеше перата.

Останала без дъх, Фейт се закова на място и я зяпна.

Слънцето осветяваше поляната и най-сетне успя да я види ясно. Птицата вдигна глава и скочи от камъка на няколко крачки на земята. После изчурулика и пак скочи на камъка.

Фейт стоеше и я гледаше. После чу шум от криле над главата си и вдигна очи. Точно над себе си видя почти същите птици — бяха десетина-дванайсет. Те също кацнаха на полянката. Фейт зяпна, когато заваляха към земята като разноцветни скъпоценни камъни.

Скоро не можеше вече да намери своята птица сред останалите. Папагалите подскачаха по земята, местеха се и се разминаваха. После сякаш по команда хвръкнаха едновременно във въздуха, плавно и елегантно, като частици на един цял организъм. Плясъкът на крилете им изпълваше въздуха, докато се издигаха нависоко, волни и пълни с живот.

Фейт усмихната ги изпрати с поглед. Някак досега все си бе представяла един-единствен папагал, който живее тук в джунглата съвсем сам. Радваше се, че не е така, макар че отдавна трябваше да го знае. Природата не допуска никое създание да живее съвсем само.

Когато и последната птица от ятото изчезна над върховете на дърветата, чу нечии стъпки. Погледна през рамо и видя Лок.

— Къде са останалите? — попита тя.

Той кимна към плажа:

— Заведоха Джордж обратно в лагера. Решиха, че Джак трябва да го погледне все пак, за да е сигурно, че му няма нищо.

— О! — Фейт погледна отново към небето, търсейки безкрайната синя опашка на ятото птици, за да ги зърне още веднъж.

Но те си бяха отишли и независимо от разочарованието си тя не спираше да се усмихва. Лок проследи погледа й и попита:

— Намери ли това, което търсеше?

Тя се поколеба:

— Не — каза накрая. — Всъщност не. Птицата, ммм, се оказа не точно това, което си мислех. Трябваше да знам, че не можеш да върнеш времето назад — да имаш нещо, което си изгубил завинаги. Малко глупаво се чувствам, че изгубих толкова време да я гоня.

Лок поклати глава:

— Няма защо да се чувстваш глупаво, Фейт. На подобно място човек може да започне да вижда онова, което му се иска да види.

Тя се обърна и го погледна. Той й се усмихваше, но очите му гледаха като че ли много надалеч.

— Свърши ли тук? — попита той след малко. — Ще те придружа до плажа, ако искаш.

— Да — усмихна се тя и хвърли последен поглед към небето. — Готова съм. Да вървим.

1

Morelia viridis, или зелен питон. Обикновено се среща в Папуа — Нова Гвинея — Бел.ред.

2

Херпетолог — специалист по влечуги. Посочените видове влечуги населяват предимно Австралия и околните острови. Смъртоносната змия, за която по-нататък става отново дума, е от рода на пепелянките и е в топ 10 на най-отровните змии на света — Бел.ред.

3

Семейство Salticidae представя рода на скачащите паяци — Бел.ред.

4

Тайпан, или свирепа змия (Oxyuramis microlepidotus) — разпространен в Централна Австралия. Едно ухапване има силата да убие около 100 възрастни при хората или около 250 000 мишки — Бел.ред.

5

Кралска жълто-кафява змия, или мулга (Pseudechis australis). Разпространение: Австралия. Местообитание: гористи места близо до пустини — Бел.ред.

6

Джон Дън (1572 — 1631) — английски поет. Целият цитат гласи: Никой човек не е остров, затворен в себе си; всеки е парченце от сушата, частица от океана; и една буца пръст да отвлече морето, Европа се смалява, тъй както ако нос е бил отнесен или домът на твой приятел, или пък твоят собствен; смъртта на всеки земен жител ме отслабва, защото съм частица от човечеството; така че никога не питай за кого бие камбаната; тя бие за теб — Бел.ред.

7

Техниколор (Technicolor) — технология, прилагана в кинопродукциите, която се отнася до високо качество на цветовете. Най-ранните цветни филми от 20-те години на XX в. са били създавани или чрез ръчно оцветяване, а впоследствие — чрез системата техниколор — Бел.ред.

Content

Кати Хапка
Застрашеният вид

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

1