Мишел Зинк

Огненият кръг

1.

Роклите в ръцете ми натежават, когато излизам от стаята си. Няма прозорци, през които да нахлува светлина, и аз внимателно си проправям път надолу по богато украсения с хартиени тапети коридор, покрай светлината от стенните свещници, която трепти по стените. Милторп Менър е собственост на моето семейство вече много поколения, ала не ми е толкова близък като Бърчуд, дома ми в Ню Йорк, където съм родена и където израснах. Но пък тук не витаят призраците от миналото. В този дом не ми се явява образът на братчето ми Хенри такъв, какъвто го знам преди смъртта му. Не се питам дали ще чуя шепота на моята сестра близначка Алис откъм Тъмната стая, докато прави ужасяващи, забранени неща. Няма да я виждам как дебне из коридорите по всяко време на деня и нощта.

Във всеки случай не от плът и кръв.

Да поискам съвет от Соня и Луиса коя рокля да облека за бала с маски довечера, бе идея на леля Върджиния. Знам, че леля ми иска да ми помогне, но това е и изпитание за промененото естество на моето приятелство с двете момичета, в чието присъствие сега доста се притеснявам. Най-вече в присъствието на Соня. Макар че двете с Луиса се бяха върнали от Алтус преди няколко седмици, напрежението от първите дни след завръщането им не бе изчезнало. Всъщност с всеки изминал ден то сякаш се повишаваше. Опитах се да простя на Соня за предателството й в гората по пътя за Алтус. Все още се мъча да й простя. Ала колчем зърна студенината в сините й очи, спомените нахлуват в съзнанието ми.

Спомням си как се събудих, а Соня бе надвесила милото си лице над мен и притискаше с топлите си ръце омразния медальон към нежната кожа от вътрешната страна на китката ми. Спомням си как гласът й, тъй познат от месеците, през които споделяхме всичките си тайни, трескаво шепнеше словата на Душите, желаещи да ме използват като Порта, през която да влезе Самаил.

Спомням си всичко и усещам как сърцето ми става твърдо като камък.

Балът с маски, организиран от Дружеството, е сред най-значимите събития през годината. Двете с Луиса го очакваме от самото им завръщане от Алтус, но докато двете бързо решиха какво да облекат, аз все не мога да избера.

С маската, отдавна изработена и одобрена, нещата бяха лесни. Моментално си представих как ще изглеждам с нея, въпреки че през живота си не съм ходила на маскарад и никога не съм проявявала творческо въображение по отношение на модното облекло. Независимо от всичко маската ми се удаде с лекота, сякаш я бях виждала на някоя витрина. Така че побързах да я поръчам на шивачката, като й я описах най-подробно и наблюдавах как тя я скицира върху тънкия пергамент, докато накрая рисунката й прие вида на маската от моето въображение.

Но докато идеята ми за маска узря бързо и лесно, аз проявих нерешителност и се отказах от възможността да си ушия нова рокля за случая. Вместо това подбрах две от по-старите, окачени в гардероба ми. Както предложи леля Върджиния, ще помоля Соня и Луиса да ми помогнат в избора, но докато преди това бе желан ритуал между приятелки, сега се ужасявам от него. Налага се да погледна Соня в очите.

И ще трябва да лъжа, да лъжа, да лъжа до безкрай.

Изправям се пред вратата на Луисината стая и вдигам ръка да похлопам, ала щом чувам гласовете отвътре, се разколебавам. Разпознавам Сониния глас и я чувам да споменава името ми. Навеждам се напред и дори не крия, че се каня да подслушвам.

— Няма какво повече да направя. Извинявах й се милион пъти. Понесох без оплакване ритуала на Сестрите в Алтус. Но каквото и да сторя, Лия няма да ми прости. Започвам да мисля, че никога няма да го стори — казва Соня.

Шумоленето от плат е последвано от шума от отварянето на гардероба, а после чувам и отговора на Луиса:

— Глупости. Защо не опиташ да прекараш известно време насаме с нея? Покани я на езда в Уитни Гроув.

— Канила съм я неведнъж, но тя винаги намира някакво извинение. Не сме яздили отпреди да пристигнеш от Ню Йорк. Преди Алтус. Преди… всичко.

Не мога да разбера дали Соня е сърдита, или пък тъжна и за миг чувствам вина, когато си спомням колко пъти ме е викала в Уитни Гроув. Отказвах й дори когато отивах сама да се упражнявам с лъка.

— Просто й дай време, това е. — Луиса е делова. — Тежко й е с този медальон, като добавим и бремето от разчитането на последната страница на пророчеството.

Поглеждам към китката си, която се подава изпод слоевете коприна и дантели. Черното кадифе ми се присмива изпод ръкава на роклята ми. Соня е виновна, че трябва да нося медальона си сама. Нейна е грешката, задето трябва да се тревожа, че медальонът би могъл да си проправи път към знака на Йоргуманд, змията, която е налапала собствената си опашка с изписаното „Х“ по средата, върху другата ми китка.

Няма значение колко извинения ще изрече Луиса пред Соня, това са истинските факти.

Неспособността ми да простя носи със себе си богата палитра от емоции като възмущение и отчаяние.

— Е, уморих се да търся по-добрата част на характера й. Ние сме партньорки в пророчеството. Всичките. Не само тя усеща тежестта му.

Негодуванието в Сониния глас подклажда гнева ми. Нима има право да се възмущава? Нима е толкова лесно да й простя?

Луиса въздиша толкова шумно, че я чувам дори в коридора.

— Да се опитаме да се насладим на Маскарада, какво ще кажеш? Хелене пристига след два дни. Тази вечер за последно ще се чувстваме приятелки като преди.

— Не аз съм проблемът — мърмори Соня от някой ъгъл на стаята.

По страните ми избиват червени петна и аз се мъча да запазя самообладание, преди отново да вдигна ръка, за да почукам на голямата дървена врата.

— Аз съм — извиквам, като се опитвам да прикрия треперенето в гласа си.

Вратата се отваря и в рамката й се изправя Луиса, от светлината на лампата и огъня зад нея тъмната й коса искри като бургундско вино.

— Ето те и теб!

Радостта й е пресилена и аз си представям как тя се опитва да отпъди и последната сянка от разговора, който току-що е провела със Соня. За миг ми хрумва, че и Луиса е част от Сониното предателство. Но си спомням колко вярна бе тя, представям си болката, която сигурно усеща, задето е между Соня и мен. Лошото ми настроение изчезва, ала аз с удивление откривам колко ми е трудно да се усмихна.

— Ето ме и мен. Донесох да огледате две рокли.

Луиса насочва поглед към обилната материя в ръцете ми.

— Вече разбирам защо не можеш да избереш. И двете са красиви! Влизай.

Тя отстъпва назад, за да вляза. Щом прекрачвам прага, срещам погледа на Соня.

— Добро утро, Лия.

— Добро утро.

Докато прекосявам стаята към резбованото махагоново легло по средата, аз се мъча да почувствам усмивката, с която я дарявам. Свенливостта на най-близката ми приятелка е нещо ново за мен, тъй като преди двете можехме да разговаряме за всичко и за нищо. Преди двете със Соня бяхме заедно в Лондон, а Луиса бе останала в Ню Йорк с леля Върджиния и Едмънд, нашия кочияш и доверен приятел. Като се сещам колко много дни прекарвахме със Соня в Уитни Гроув, където яздехме, разговаряхме за изпълненото ни с надежди бъдеще и се присмивахме на твърде безукорното поведение на момичетата от лондонското общество, аз се опитвам да си спомня колко я обичам.

— Нося роклите!

Мятам ги върху покривката на леглото и тя се приближава.

— Разкошни са!

Отстъпвам назад и критично оглеждам роклите. Едната е виненочервена — дързък избор за една млада дама, но другата е тъмнозелена и много ще отива на очите ми. Не е възможно да не мисля за Димитри, щом си се представя облечена в една от тях. Сякаш прочела мислите ми, Луиса казва:

— Която и от двете да избереш, Димитри няма да може да откъсне очи от теб, Лия.

Настроението ми леко се повишава, щом си представя очите му — тъмни и изпълнени с копнеж.

— Е, да, предполагам, че точно това е целта.

Соня се навежда да докосне плата и през следващите трийсет минути ние говорим само за рокли и маски, докато накрая аз решавам в полза на тъмночервената коприна. През тези трийсет минути ние се преструваме, че нищо не се е променило и че действието на пророчеството не е застанало помежду ни. Преструваме се, защото, ако изречем на глас онова, което е известно на всички ни — че вече нищо няма да е както преди, — ще стане още по-лошо.

* * *

Седя пред тоалетната масичка в моята стая само по комбинезон и чорапи и се готвя за Маскарада.

Отказът ми да използвам корсети и камериерки след завръщането ми от Алтус преди близо три месеца не мина без скандали в къщата. Нямах намерение да избягна уловките на съвременната мода. Известно време позволявах на камериерката да ми помага в обличането за официални случаи, както бе прието за млада дама с потекло като моето. Стоях, мълчалива и сърдита, докато ме стягаха и увиваха в корсета, докато напъхваха краката ми в натруфените обувки, които ме убиваха тъй силно, че с мъка преодолявах желанието си дати запратя в другия край на стаята.

Но нямаше смисъл. Можех само да мечтая за коприната на Алтус, която усещах като полъх върху кожата си, и за лукса да ходя боса или най-много със сандали.

Най-после, след една особено дълга нощ на общуване със спиритистите Друиди и с екстрасенсите от Дружеството, аз се върнах у дома в Милторп Менър и обявих решението си отсега насетне сама да се обличам, без ничия помощ. Възраженията бяха символични. Всички бяха забелязали промените в мен. Постъпките ми бяха престанали да удивляват персонала и той се примири с факта, че господарката им е ексцентрична.

Протягам ръка да взема пудриерата и се взирам в огледалото, докато нанасям финия прашец по челото, страните и брадичката си. В младата жена, която се взира в мен, с мъка разпознавам момичето, което пристигна за първи път в Лондон. Момичето, което избяга от къщи, от сестра си, от мъжа, когото обичаше.

И все пак аз познавам най-добре тъкмо това ново лице. Смарагдовозелените му очи имат израза на очите на мъртвата ми майка, острите скули изпъкват, сякаш да ми напомнят за жертвите, които бях направила в името на пророчеството.

Нищо чудно, че кръглоликото момиче, което бе дошло в Лондон, е останало в миналото само като спомен.

Матовият отблясък на камъка на леля Абигейл в огледалото привлича погледа ми. Протягам ръка, сключвам пръсти около него и се питам дали топлината, която усещам, не е плод на въображението ми.

Това се бе превърнало в ритуал — всеки ден пробвах температурата на могъщия камък, който леля Абигейл ми беше дала, защото, докато собствената ми сила нараства, аз се убеждавам, че между Душите и мен не остава почти нищо, което да ни дели. Леля Абигейл си даде живота, за да ме закриля, и вдъхна на камъка последните си сили като Стопанка на Алтус. Когато най-после камъкът престане да излъчва топлина, той ще престане и да ме закриля.

А той охладнява с всеки изминал ден.

Извръщам поглед от огледалото. Не си струва да мисля за неща, върху които нямам власт. Започвам да крача из стаята и да разсъждавам за тайната на последната страница от пророчеството. Самата страница, която открих в свещеното скривалище в Шартр, завинаги изчезна в пламъците, превърна се в пепел, за да не може никога да попадне в ръцете на Самаил или на неговите Изгубени души. Но въпреки това изписаните на нея думи са като мантра, която никога не ще забравя. За да ми напомня, че все още съществува възможност да изградя бъдеще, в което пророчеството не ще застрашава моите надежди и мечти.

Спомням си ги почти механично и ги изричам наум, като размишлявам върху смисъла им.

И все пак от хаоса и безумието един ще се въздигне,

ще поведе древните и ще освободи камъка,

забулен в неприкосновеността на Сестринската общност,

държан на безопасно разстояние от звяра и

освобождаващ зависимите от пророчеството,

от неговото минало и неизбежната съдба.

Свещен камък, пуснат от храма,

Слиаб на Каили

Портал към Отвъдните светове.

Сестри на Хаоса,

върнете се в утробата на змията

в навечерието на Нос Галон-Маи.

Там, в огнения кръг,

запален от камъка, съберете

четирите ключа, белязани от Дракона,

Ангела на Хаоса, знака и медальона.

Звяра, прогонен единствено през

Общността на Сестрите до вратата на Бранителката

с обреда на падналите.

Разтвори обятия, господарке на Хаоса,

за да вкараш опустошението на вековете,

или ги затвори и

отхвърли Неговата жажда за вечност.

Има неща, които знаем. Знаем, че съм онази, която е призована да намери Камъка, скрит от Сестрите на Алтус. От моите предци. Знаем, че освобождавайки обвързаните с пророчеството, ще освободя самата себе си, както и ключовете — Соня, Луиса, а сега и Хелене. Че това означава да освободя идните поколения Сестри и цялото човечество от мрачния хаос, който ще настъпи, ако Самаил влезе в нашия свят.

Знаем също, че дори в този миг Алис работи усърдно, за да попречи на освобождението ни.

Ала тъкмо местонахождението на Камъка е тайната, която двамата с Димитри не успяваме да разгадаем, а аз трябва да получа достъп до него, за да извърша обреда в Ейвбъри. Вече приехме, че „забулен в неприкосновеността на Сестринската общност“ означава, че е скрит на място, смятано за значимо от духовна гледна точка. Възможно е и да грешим, но тъй като последната страница на пророчеството се оказа скрита в Шартр — там, където се намира и подземен храм, тачен от Сестрите, — това изглежда най-доброто предположение.

Часовникът над камината удря седем пъти и аз се отправям към гардероба и измъквам тъмночервената рокля отвътре, докато продължавам да мисля за възможните места, които отхвърлихме, и за деветте, които останаха. Навличам роклята през главата си и като се мъча да не си разваля прическата, усещам раздразнение от факта, че не можем изцяло да пренебрегнем дори местата, които вече сме зачеркнали в списъка. Търсили сме място, смятано от предците ни за важно — място, което може да се свърже с историята на нашия народ или с пророчеството. Ала разполагаме единствено с изследванията си, върху които основаваме нашите заключения. И най-незначителният факт от някоя отдавна забравена история би могъл да промени всичко.

А има и още нещо, което препречва пътя ни към разгадаването на последната страница.

„… върнете се в утробата на змията в навечерието на Нос Галон-Маи.“

От предишното значение на Ейвбъри става ясно, че утробата на змията е там, но не успяваме да открием какво е събитието, в чието навечерие ще трябва да затръшнем вратата пред Самаил. Надявах се да прочета за него в някой от многобройните таткови справочници, ала напразно прелистихме всяка книга в къщата и преровихме всички книжарници в Лондон.

Някой чука на вратата и аз се сепвам.

— Да? — викам и търся обувките, които си поръчвам така, че хем да са удобни, хем да минават за модни.

— Едмънд приготви каретата — уведомява ме леля Върджиния през вратата. — Имаш ли нужда от помощ при обличането?

— Не. Слизам след минута.

Тя не настоява и аз се успокоявам. Отпускам се на леглото сред шума от коприна и съзирам обувките си, които се подават изпод матрака. За миг си припомням удобството да ходя боса, преди да мушна краката си в обувките с малките токчета. Би могло да е още по-лошо. А има неща, които дори аз не мога да променя.

2.

В каретата съм на път за Маскарада, когато ми се струва, че я виждам.

Проправяме си път през навалицата по лондонските улици, Соня и Луиса седят срещу мен, стиснали маските си в ръце. Обилие от тъкан изпълва купето, полите на тъмносинята Сонина рокля се търкат и шумолят в Луисиния морав тоалет. Хвърлям поглед към собствените си виненочервени поли и усещам странно безразличие, задето съм избрала да облека тъкмо това. Преди година, без да се помайвам, бих се спряла на зелената. Казвам си, че алената рокля е най-подходяща за маската ми, която бях избрала още преди да огледам роклите си, но знам, че това не е цялата истина.

Червената рокля не само е подходяща за маската, а е нещо много повече. Тя отразява собственото ми усещане за власт, след като се завърнах от Шартр. След като се преборих с една от смъртоносните Самаилови креатури, с един от Пазителите му. Чудя се как бих могла да се насладя на тази власт при несигурността, която чувствам, за да се изправя лице в лице дори е бъдещето.

Ето върху какво размишлявам, загледана покрай завеските навън през прозореца. Над града пада мрак, сипе се от ъглите и настъпва към центъра му. Усетили присъствието му, множеството лондончани забързват крачка към домовете си и работните си места. Сякаш усещат дъха му във вратовете си. Сякаш чувстват как идва да ги отнесе.

Отпъждам мрачните си мисли, щом зървам младата жена под газовия фенер на оживеното кръстовище. Косата й е причесана по начин, който е изключително сложен дори по стандартите на Алис, а лицето й е по-слабо от лицето на сестра ми такава, каквато е останала в спомените ми. Не съм я виждала от дълго време, но всяка сутрин се сблъсквам в огледалото със собственото си отражение, което се променя непрекъснато.

Навеждам се напред, без да съм сигурна дали това, което галопира във вените ми, докато се опитвам да видя жената по-добре, е страх, гняв или обич. Каня се да я повикам по име, когато тя леко се обръща към каретата. Не е с лице към мен. Не съвсем. Но мога да видя профила й. Достатъчно, за да се уверя, че не е Алис.

Тя се обръща, тръгва надолу по улицата и изчезва в дима на уличните фенери. Облягам се назад и не знам дали сърцето ми се свива от облекчение или от разочарование.

— Лия? Добре ли си? — пита Луиса.

Съсредоточавам се в гласа си със съзнанието, че пулсът ми бясно препуска.

— Добре съм, благодаря.

Тя кима, а аз се опитвам да се усмихна, преди да затворя очи и да се помъча да укротя дишането си.

„Игра на въображението — казвам си. — Алис и Душите те издирваха твърде дълго. Привиждат ти се на всеки ъгъл, на всяка улица.“

Иска ми се Димитри да е до мен, да усетя мускулестия му крак до моя, ръката му да гали пръстите ми под гънките на пелерината. Но въпреки желанието си аз си налагам да дишам бавно, да проясня мислите си. Не е много умно да се оставя да разчитам на другите.

Дори на Димитри.

* * *

Докато Едмънд води каретата към църквата „Сейнт Джон“, аз не спирам да се възхищавам на нормалния вид на присъстващите на бала. Членовете на Дружеството, разбира се, са нормални в много отношения, но аз не бях виждала толкова много от нашите хора, събрани на едно място по едно и също време. Очаквах да има някакъв плам, оживление, нещо, което да отбележи същинския брой на хората със свръхестествени способности, присъстващи на бала.

Но не. Сякаш се намирах на най-обикновено събиране на богати и натруфени лондончани.

— Как, по дяволите, Елспет е успяла да наеме църква?

Гласът на Соня е много, много близо до ухото ми и аз разбирам, че всички сме се навели напред, извили вратове към прозореца, като се мъчим да видим по-добре мъжете и жените, които слизат от каретите и тръгват по каменната алея към парадния вход.

— Нямам представа как Елспет успява да свърши и половината от нещата, с които се заема! — Луиса се смее на глас със своя мил, простодушен смях, който напомня за началото на нашето приятелство преди повече от година.

— Трябва да си призная, че мястото, където щеше да се проведе Маскарадът, не ме интересуваше, но сега го намирам за твърде любопитно — обаждам се аз. — Кралицата със сигурност няма да е доволна, ако разбере, че неверници като нас са се събрали в лондонска църква.

Соня издава едно: „Шшшт!“, преди да продължи:

— Байрън ми каза, че много концерти и балове се провеждат в „Сейнт Джон“.

Тя изрича думите с такова спокойствие, че ми трябва време, за да разбера какво казва. Вероятно и Луиса не е разбрала, защото в един миг и двете се обръщаме към Соня.

— Байрън!

Тя порозовява и аз с изненада откривам, че след всичко случило се Соня все още е способна да се изчервява, щом чуе името на мъж.

— Видях го в Дружеството след завръщането ни от Алтус — казва тя и поглежда към Луиса. — Той пръв ми каза за Маскарада.

В каретата нахлува студен въздух, когато Едмънд, пременен в официална ливрея, отваря вратата.

— Уважаеми дами.

Луиса потреперва и се загръща по-плътно с пелерината.

— Ще тръгваме ли? Изглежда, Димитри не е единственият мъж, който с нетърпение очаква появата ни!

Лесно я даряваме с усмивка. Никой освен Луиса не е толкова добър, че да мисли доброто и на Соня, и на мен, макар че нейният любим остана в Алтус.

Споменът за Острова е като топъл повей в душата ми — низ от възхитителни впечатления. Ароматът на портокали, вълните, разбиващи се в скалите под Светилището, допирът на коприна върху голата кожа.

Разтърсвам глава и си пожелавам да съм с единствения човек, покрай когото най-силно усещам близостта до всичко това, отдалечено на неизмеримо разстояние от тук.

* * *

Надяваме маските си в каретата, после излизаме на студа и се отправяме към приличната на пещера зала. Докато се провирам през тълпата, скупчила се пред входа, не мога да се отърва от усещането, че гледам случващото се някъде отстрани. Внезапно очите ми се заслепяват от ярките цветове на околните тоалети, усещам маската си плътно прилепнала до лицето ми. Маските затрудняват разговорите и аз чувствам облекчение, когато някакъв мъж, висок и тънък като релса, сваля своята и зад нея се открива лицето на Байрън. Той се покланя, хваща Соня за ръката и тя свенливо се усмихва по пътя към дансинга. След миг Луиса тръгва с русокос господин, който не може да откъсне поглед от нея. Гледам как приятелките ми блестят под възхитените погледи на кавалерите си, които ги въртят на дансинга, и едва не забравям, че ние сме същите три момичета, които не толкова отдавна се срещнаха за първи път в Ню Йорк.

Мисля си дали да не отида при бара с освежителните напитки, когато забелязвам някакъв мъж да стои насред тълпата на известно разстояние от мен. Знам, трябва да е Димитри, макар да се разбрахме да запазим в тайна един от друг своите маски. Мисля обаче, че плещите са негови, осанката е същата като неговата — сякаш готов да защитава и себе си, и мен, — и това ми дава увереност: наистина е той!

Мъжът се обръща, погледът му пада върху мен, преди да тръгне през тълпата с една-единствена цел. Маската му е изискана — голяма и украсена с ониксови камъни, подредени в блещукащо сребро и тъмночервени пера.

Сякаш през всичкото време е знаел, че ще избера тъмночервената рокля.

Той идва до мен, хваща ме за ръката, ала не се навежда да я целуне. Димитри не се преструва, че следва лондонските правила на поведение. Голямата му ръка обхваща моята малка длан и той ме придърпва към себе си, докато усетя твърдината на тялото му. Взира се дълбоко в очите ми и в следващия миг навежда глава към лицето ми. Целувката му е страстна и продължителна и без да мисля, аз вдигам ръка да докосна тъмните къдрици на тила му. С неохота се откъсваме един от друг, някои от хората в близост до нас повдигат вежди, а после се съсредоточават в собствените си грижи.

Той се навежда към ухото ми и изрича специално избраните за мен думи:

— Пленителна си.

— Ах, господине, колко любезно от ваша страна!

Вдигам брадичка, за да надникна в очите му, и престорено свенливо пърхам с мигли. Но след миг се предавам и се смея.

— Откъде си сигурен, че съм аз?

— И аз мога да ти задам същия въпрос — ухилва ми се той. — Дали пък не се заплесваш по всеки, който носи украсена със скъпоценни камъни и пера маска?

— Никога — ставам сериозна аз. — Имам очи само за теб.

Погледът на Димитри помръква. В израза му разпознавам желание, породено от часовете, които след завръщането ни от Алтус прекарвахме, потънали в обятията си — той в моите, аз в неговите.

— Ела — протяга ръка той. — Да танцуваме. Няма да е същото като на Алтус, но ако затворим очи, може и да се получи.

Той ме дърпа през тълпата, като си проправя път със самото си присъствие. Приближаваме се до дансинга и край нас шеметно прелетява Соня в прегръдките на Байрън. Тя е щастлива, но в момента аз ни най-малко не й завиждам.

— Добър вечер, госпожице Милторп. Чух, че може би се нуждаете от експертна помощ.

Въпреки че гласът, дошъл иззад гърба ми, не е висок, той тутакси приковава вниманието ми. Направлявана от ръката на Димитри, аз спирам и се обръщам към мъжа, застанал сред тълпата гуляйджии. Бялата му коса и бръчките по кожата на ръцете му говорят, че е на възраст. Маската му е в черно и зелено и е обградена с паунови пера, но мастиленосинята му одежда го издава, тъй като тя е любимата му дреха, която носи дори в по-тесен кръг в Дружеството.

— Артър! — Усмихвам се, щом разпознавам пред себе си възстария Друид. — Как ме позна?

— А, госпожице! Чувствителността ми не е каквато беше, но все още съм Друид, от главата до петите. Дори екстравагантният костюм не може да скрие самоличността ви.

— Колко сте мъдър! — Обръщам се към Димитри аз и се опитвам да надвикам тълпата, без да крещя. — Мисля, че познаваш господин Фробишър от Дружеството?

Димитри кима с глава и протяга ръка.

— Срещали сме се няколко пъти. Артър много ми помага, откакто наех стая тук.

Артър стиска ръката на Димитри и в очите му блести възхищение. Говори тихо, като се навежда, за да го чуем.

— За мен е чест да окажа гостоприемство на Братството.

Церемонията по запознанството приключва и аз си спомням думите на Артър.

— Споменахте нещо за експертна помощ?

Той кима, издърпва нещо от джоба си и ми го подава.

— В кулоарите се носи слух, че издирваш информация. Ето адреса на някои мои познати. Може да ти помогнат.

Протягам ръка и усещам напуканата повърхност на сгънатия пергаментов лист, който той поставя в ръката ми.

— Артър, кой ти каза, че имаме нужда от информация? — Очите на Димитри помръкват. — Нашите проучвания трябваше да се пазят в най-строга тайна.

Артър кима, отново се навежда и хваща Димитри за рамото, за да му вдъхне спокойствие и сигурност.

— Не бива да се тревожиш, Братко. В нашите среди слуховете се разпространяват бавно и предпазливо. — Той се изправя и посочва към парчето пергамент в ръката ми. — Разчитайте на тях. Ще ви чакат.

Той се обръща и без да промълви нито дума повече, изчезва в тълпата. Иска ми се веднага да разгъна листчето, да видя кой може да пази отговорите, които търся, ала ще е невъзможно да разчета адреса и името, докато ме блъскат от всички страни. Димитри ме наблюдава как сгъвам листа още два пъти, как отварям нанизаната си на ширит чантичка, която виси на китката ми. Намествам сгънатия лист в копринената подплата и дърпам краищата на ширита, за да я затворя.

Присъствието на листа в чантичката ми слага край на безгрижието, което чувствах само преди секунди. То ми напомня, че имам още много работа. Че нито един Маскарад, нито един бал или тъмноок мъж не могат да ме освободят от задълженията на пророчеството. Че това е работа, която само аз мога да свърша.

Сякаш почувствал напрежението ми, Димитри отново взема ръката ми в своята.

— Утре ще имаш достатъчно време за това. — Той задържа погледа си върху моя. — Ела. Нека танцуваме.

Оставям го да ме води към центъра на огромната зала и той, без да се двоуми, ме дръпва на дансинга. Няма място за притеснения, щом се завъртаме сред ярките цветове на тоалетите, пауновите пера и скъпоценностите по маските, летящи размазани край нас. Здравата ръка на Димитри е обгърнала кръста ми и аз се оставям да ме води, накъдето поиска, облекчена, че някой друг поема отговорността, макар и само за танца.

Музиката преминава в кресчендо, а после се превръща в съвсем различно нещо. Този път аз дърпам Димитри за ръцете и го извеждам извън очертанията на дансинга.

Говоря близо до ухото му:

— Да си вземем нещо за пиене, искаш ли?

Той кима и се усмихва.

— Изцедих ли всичката вода от теб, Стопанке моя?

Повдигам вежди в почуда.

— И така може да се каже.

Той отмята глава назад и се смее. Смехът му ехти и заглушава и музиката, и разговорите в залата.

Проправяме си път към щанда с напитките, когато едно лице привлича погледа ми. Скулесто, женствено, с толкова зелени очи, че съзирам блясъка им от другия край на помещението. Не би трябвало да мога да разпозная някого. Не и от такова разстояние. Не и жена, скрила почти цялото си лице под маска, обсипана с блестящо злато и тъмночервени скъпоценности. И въпреки всичко аз съм повече от сигурна, че я разпознавам, и тръгвам към нея, без да кажа и дума на Димитри.

— Лия? Къде… — Чувам гласа му след себе си, ала краката ми се движат сами и аз виждам единствено жената, застанала по странно познат начин само на няколко метра от мен.

Хващам я за ръката, без да ми хрумне дори, че бих могла и да греша.

Тя не се учудва. Всъщност не си прави труда да сведе поглед към дланта ми, обхванала тънката й ръка над лакътя. Не. Бавно се обръща към мен, сякаш фактът, че съм я открила, изобщо не я изненадва.

Знам го още преди да се е обърнала изцяло към мен. Виждам го в гордите очертания на брадичката й. В предизвикателния блясък в очите й.

— Алис — произнасям името й като дихание.

Това не е въпрос. Виждала съм я в Отвъдните светове, както и в моя собствен свят. Виждала съм нейния призрак по времето, когато силата й нарасна достатъчно, за да й позволи да преминава от един свят в друг. Като дете спях до нея и чувах тихото й дишане през нощта. Дори скрита зад маската, аз съм убедена, че това е Алис.

Усмивката й е мудна и в нея няма изненада. Сестра ми неизменно се наслаждава на онази изтънчена власт, която притежава поради факта, че е информирана преди другите. Но сега има и още нещо. Нещо сдържано, неопределено.

— Добър вечер, Лия. Фантастично е да те видя тук.

В очите й проблясва нещо — мрачно и тайно, — което ме плаши много повече от факта, че тя, заедно със своята огромна сила, сега се намира в Лондон.

Поклащам глава, все още не отърсила се напълно от изненадата да срещна сестра си за първи път, откакто заминах от Ню Йорк.

— Какво правиш тук? Имам предвид… аз… Защо си дошла?

Има и други неща, които трябва да й кажа. За които с крясък ще изисквам отговори от нея. Ала балът и изумлението ми съвместно ме карат да се държа вежливо, макар че писъкът всеки миг може да се изтръгне от гърлото ми и да прониже пространството в залата.

— Дошла съм на пазар. Да се приготвя.

Казва го така, сякаш целта й е очевидна и аз тутакси започвам да се чувствам като паднала в Отвъдното, на място, което прилича на моя свят, ала всъщност е неговият изкривен и сгрешен вариант.

— Да се приготвиш ли? За какво?

Чувствам се като селския идиот. Очевидно Алис си играе с мен, но въпреки всичко нямам сили да се махна. Тя ме е хванала и здраво ме стиска, както е било винаги.

Дори тук. Дори в момента.

Тя се усмихва и за миг ми се струва, че е искрена.

— За сватбата, разбира се.

Преглъщам предчувствието, което засяда като камък в гърлото ми, когато тя се обръща към кавалера до нея. Толкова съм се вторачила в нейната особа, че не съм забелязала маскирания й придружител.

Сега вече го виждам. Виждам го и всичко вътре в мен се преобръща на мига.

Той вдига ръка да свали маската си. Това продължава твърде дълго, лицето и косата му се откриват сантиметър по сантиметър и аз вече не се съмнявам в догадките си.

— Лия? Нима наистина си ти?

Удивлението, изписано на лицето му, е истинско, а погледът му търси моя за отговори, които не мога да му дам.

— Нали си спомняш Джеймс Дъглас? — пита Алис и го хваща за ръката, за да удостовери, че той е нейна собственост. — През пролетта ще се женим.

В същия миг залата лудо се разклаща, лицата на танцуващите гости се разкривяват и се превръщат в нещо странно и страшно.

3.

Аз не съм от жените, които припадат лесно. Изминах много пътища — и ужасяващи, и пълни с опасности. Защитавах живота си, както и живота на обичаните от мен същества. Пожертвах всичко в името на пророчеството и световните съдбини.

Ала това тук ме кара да преклоня глава.

Не забелязах пристигането на Димитри, ала той е тук, докосвам го, когато несъзнателно протягам ръка, за да се уловя за нещо, което да ме задържи на крака.

— О! — възкликва Алис. — Това ли е любимият ти?

Не мога да погледна към Джеймс, но когато се обръщам към Димитри, виждам, че на лицето му е изписано объркване и той се взира ту в Джеймс, ту в мен; не издържам тази гледка. Спирам поглед върху Алис и се боря с неустоимия пристъп на смях, тъй неподходящ за случая. Щом предпочитам повече да гледам към сестра си, вместо към който и да е мъж, значи положението е наистина потресаващо.

— Това е Димитри. Димитри Марков. — Преглъщам срама си и продължавам; дължа им го — и на Димитри, и на Джеймс. — Да, това е моят любим.

Алис протяга ръка към Димитри.

— За мен е удоволствие да се запознаем, господин Марков. Аз съм Алис Милторп, сестрата на Лия.

Димитри изобщо не е учуден от думите й, защото кой друг би имал лице досущ като моето? Ала не поема подадената му ръка. Вместо това се навежда, така че близкостоящите до нас да не чуят какво казва:

— Не мога да разбера какво правите тук, госпожице Милторп, но ви предлагам да стоите далеч от Лия.

В гласа му прозвучава непривична за него рязкост.

— Хей, слушайте — намесва се Джеймс. — Няма нужда да се държите невъзпитано. Бих искал да си продължим по пътя — въпреки странността на положението, — ала не мога да отмина с пренебрежение факта, че обидихте годеницата ми.

Гласът му излиза на пресекулки, той е объркан. И в същия миг аз разбирам защо.

„Той не знае — казвам си. — Алис не му е казала нищо за нас. За пророчеството. Нито за онова, което стои помежду ни.“

Фактът, че Джеймс е сгоден за сестра ми, е достатъчно шокиращ, за да го приема на мига; но той е сгоден за сестра ми, без да знае за опасността, в която сам се е поставил, и това е невероятно.

Обръщам се към Алис, търся с поглед да открия на лицето й зла умисъл, която съм сигурна, че ще видя. Тя е съблазнила Джеймс, довела го е в Лондон и запокитва новината за техния годеж в лицето ми без каквото и да е предупреждение. Направила е всичко, това, за да ме ядоса. Единственият смисъл да се сгоди за човека, когото съм обичала, за когото щях да се омъжа, е да ми отнеме онова, което навремето дълбоко съм ценила. Сякаш вече не ми бе отнела достатъчно.

И все пак, когато тя вдига поглед към Джеймс, аз не виждам и следа от злост. В очите й има само нежност.

Но после си спомням за Хенри. Зървам кротката му усмивка, усещам момчешкия аромат, който излъчваше, и отново виждам онова, на което е способна Алис. Изправям се и хващам Димитри за ръката.

— Бих искала да си тръгнем, моля те.

Той кима и поставя длан върху моята.

Обръщаме се да си вървим и гласът на Джеймс прозвучава зад мен:

— Лия.

Поглеждам назад, за да го погледна в очите, и виждам, че в тях се отразява моето собствено безсилие.

— Радвам се, че си добре.

Единственото, което мога да сторя, е да кимна. После Димитри ме повлича към предната част на залата.

* * *

— Но каква работа има тя тук?

В каретата е тъмно по обратния път към Милторп Менър и Сониният глас се носи в мрачината към мен. Димитри предложи да ни придружи до къщи, но и бездруго ми е достатъчно трудно да посрещам въпросите на Соня и Луиса. Никак не ми се вярва, че ще имам смелост да реагирам и на тези в погледа на Димитри. Не и тази вечер. Благодарна съм на Луиса, когато тя се намесва, преди да съм готова с отговора си.

— Сигурна съм, че Лия няма никаква представа какво прави Алис тук. Как би могъл някой да знае какво е намислила Алис? Нима някога сме знаели?

— Мисля, че не — казва Соня.

— С всяка своя постъпка Алис преследва определена цел — обаждам се аз. — Просто още не знам каква е тя.

— Не мога да повярвам… — захваща Луиса, но рязко спира.

Поклащам глава в тъмнината, докато се взирам в опушените улици и безликите силуети, движещи се по тях.

— Нито пък аз.

— От Алис всичко може да се очаква, но… да се омъжи за Джеймс? — забелязва Луиса. — Как би могла! Как би могъл и той?

— Аз заминах.

Измърморих го под нос и се запитах дали изобщо искам Соня и Луиса да ме чуят. Дали имам желание някой да чуе истината за това, как напуснах Джеймс.

— Заминах, без да му кажа и дума. Дори не отговарях на писмата му. Той не ми дължи нищо.

— Може и така да е — отвръща Соня. — Но от всички момичета в Ню Йорк как е могъл да избере точно Алис?

Извръщам глава от прозореца. Зад стъклото има само мрак.

— Той не знае.

Тутакси усещам почудата на Луиса — още преди тя да заговори:

— Защо си толкова сигурна?

— Сигурна съм. Той няма представа какво е застанало помежду Алис и мен. Няма представа за живота, който ще трябва да води с Алис, ако тя не промени своя.

Соня се навежда напред и копринените й поли прошумоляват, а уличните фенери осветяват лицето й.

— Трябва да му кажеш, Лия. Трябва да му кажеш, за да го спасиш.

Облива ме вълна на разочарование.

— Ами ако не ми повярва?

Соня се пресяга и ме сграбчва за ръката.

— Трябва да го накараш да ти повярва. Длъжна си.

Поглеждам надолу към нашите преплетени ръце, които изглеждат бледи на фона на синята Сонина рокля и червения цвят на моята. Облягам глава на седалката и затварям очи. Затварям ги и виждам Алис да стои като кралица в смарагдовозелената си рокля, контрастираща напълно с виненочервената коприна, надиплена върху раменете и бедрата ми.

„Разбира се — мисля си аз. — Разбира се.“

Облечена в тъмнозелената си рокля, хванала Джеймс под ръка, Алис е такава, каквато можеше да бъде Лия. Виждам и двете ни, застанали една до друга на Маскарада, и съзнанието ми с трудност определя коя от двете е сестра ми и коя съм аз.

* * *

Застанала пред вратата по нощница и халат, аз усещам как студът от пода прониква в чехлите ми и съм разтърсена от гласовете, които чувам отвътре.

Търпеливо изчаквам къщата да утихне, преди да тръгна към стаята на леля Върджиния, но, изглежда, не съм чакала достатъчно. Ала не искам да се върна в стаята си. Имам нужда от лелиния съвет. Нещо повече, нуждая се от нейното разбиране, защото само леля Върджиния може истински да разбере моя ужас, докато стоях до Алис, а тя обясняваше обвързаността си с Джеймс. Вдигам ръка и чукам колкото е възможно по-тихо на вратата. Гласовете секват и след миг леля Върджиния отваря с почуда, изписана на лицето.

— Лия! Мислех, че си в леглото!

Разпуснала си е косата и тя пада разбъркана чак до кръста й. Изглежда съвсем млада и в съзнанието ми нахлува образът на майка ми от картината, окачена над камината в Бърчуд Менър.

— Влез, скъпа.

Отстъпва назад и придържа вратата, докато аз влизам в стаята и търся с очи собственика на другия глас. Щом го откривам, чувствам се повече от изумена. Не знам кого очаквах да видя, но в никакъв случай не и Едмънд, който се е настанил удобно край огъня в стол с висока облегалка, покрит с плътно виненочервено кадифе.

— Едмънд! Какво правиш тук?

Леля Върджиния тихо се смее.

— Едмънд тъкмо ми разказваше за появата на Алис на Маскарада. Радвам се, че си тук. Несъмнено ти ще можеш да ми разкажеш повече.

Тя хвърля поглед към Едмънд и аз оставам с впечатлението, че не за първи път разговарят в стаята на леля Върджиния в нощната тъма.

Минаваме по-навътре и сядаме на малкото канапе пред камината. Не проговаряме веднага, всеки е вглъбен в собствените си мисли. Леля Върджиния нарушава мълчанието, а гласът й прелива от нежност.

— Съжалявам, Лия. Знам колко много означаваше Джеймс за теб.

— Означава за мен — поправям я аз, вторачена в огъня. — Макар да бях принудена да го освободя — тъй като в живота ми влезе Димитри, — все пак се интересувам какво ще стане с Джеймс.

— Разбира се — казва тя и взема ръката ми в своята. — Не знаеше ли за връзката му с Алис? Не ти ли е споменавал за това в писмата си?

Поклащам глава.

— Спряхме да си пишем доста отдавна, още преди да тръгна за Алтус… Не мога да си обясня как е могъл да се сгоди за Алис. Последния път когато я видяхме, преди да тръгнем за Лондон, едва успях да й кажа две думи.

— Джеймс Дъглас е добър човек. Умен — обажда се Едмънд. — Но е мъж. Алис прилича на теб, Лия. А когато ти замина, Джеймс бе много самотен.

В погледа му няма укор. Той просто поднася фактите.

— Едмънд тъкмо ми казваше, че според теб Джеймс не знае за пророчеството — обяснява леля Върджиния. — Защо мислиш така?

Поглеждам към огъня и си спомням за Джеймс. За милата му усмивка, когато докосваше с уста устните ми. За готовността му да ме защитава от всяко зло. За неговата доброта.

Обръщам се отново към леля Върджиния, сега вече с още по-голяма увереност от преди:

— Джеймс не би участвал в такова нещо. Не и на страната на Алис.

Леля Върджиния кимва.

— Щом той не знае, не можеш ли да му кажеш? Разкажи му всичко и го помоли да стои колкото е възможно по-далеч от Алис за свое собствено добро.

Притеснено прехапвам долната си устна, като се мъча да си представя как бих казала на Джеймс за пророчеството.

— Мислиш, че няма да ти повярва — обажда се Едмънд.

Поглеждам го в очите:

— Ти би ли повярвал?

Той говори бавно и обмисля всяка своя дума:

— Ти не му се довери навремето и по всичко личи, че и досега не намираш покой заради това. Може би е време да опиташ да го направиш, но по друг начин.

Поглеждам надолу към дланите си, към омразния знак на едната ми китка и медальона на другата.

— Може би.

Седим мълчаливо и след миг леля Върджиния отново проговаря:

— Какво ще правим с Алис? Не мислите ли, че е дошла, защото сме на път да съберем и четирите ключа?

— Дори да го знаеше, това е твърде дребно нещо, за да я накара да бие целия този път до Лондон. Фактът, че разполагаме с почти всички ключове, едва ли би разтревожил Алис. Може да минат години, преди да открием последния, да не говорим за Камъка.

— И за Обреда — добавя леля Върджиния, като има предвид ритуалната церемония, която трябва да сложи край на пророчеството в Ейвбъри, обред, за който, изглежда, никой не е чувал. — Утре ще пием чай с Елспет в Дружеството, където ще прегледаме някои стари книги за магьосници. Може би в тях ще открия нещо за Обреда.

— Надявам се — казвам и се изправям, за да си тръгна, защото внезапно се чувствам изтощена и напълно смазана при мисълта за задачите, които ме чакат. — Артър Фробишър ми даде адреса на човек, който може да знае нещо за местонахождението на Камъка. Двамата с Димитри ще видим какво ни чака там и дано заедно с адреса Артър да ни е дал и име. Бих искала да знам предварително с кого ще се срещна.

— Е, и да не знаеш, когато се срещнеш с тези хора, аз ще съм до теб — заявява Едмънд. — Не мога да позволя да се мъкнеш с непознати без закрила, особено сега.

Не му напомням, че победих Пазителя в Шартр. Вместо това му се усмихвам в знак на благодарност, пожелавам им лека нощ и се отправям към вратата.

— Лия? — спира ме гласът на леля Върджиния, преди да изляза в коридора.

— Да?

— Какво ще правиш ти с Алис? Тя несъмнено очаква някакво действие от твоя страна.

Преди да й дам отговор, обмислям възможностите.

— Нека помисля още малко — твърдо изричам накрая аз. — Няма да позволя на Алис да ме тласне към решение, което не съм готова да взема.

Леля Върджиния кима.

— Може би утре и двете ще решим нещо.

— Може би.

Излизам от стаята и затварям вратата, без да изричам на глас мисълта, която ми хрумва. „Трябва. Ние трябва да решим нещо още сега. Каквото и да ни струва.“

4.

На следващата утрин дъхът ми замръзва на студения лондонски въздух и тъкмо се каня да затворя вратата, когато зад себе си чувам гласа на Луиса:

— Накъде в този ранен час?

Тя е застанала на най-долното стъпало на голямото стълбище, на фона на мастиленосинята й рокля нейните пухкави устни изглеждат още по-алени от друг път. Опитвам се да отмина без внимание нотката на укор, скрита в гласа й.

— Трябва да свършим нещо с Димитри — усмихвам й се аз с леко чувство за вина. — Набързо. Ще се върна навреме за чая с теб и Соня и тогава ще поговорим за утрешното посрещане на Хелене.

— Работата ви свързана ли е с пророчеството?

Внезапно възмущението й става очевидно и аз губя самообладание.

— Има ли някакво значение, Луиса? Ако се отнася за теб и Соня, по-късно ще ви го кажа.

Знам колко дълбоко се засяга от думите ми, знам колко много ще ме нарани това още в мига, в който го изричам.

От гърлото й се изтръгва горчив звук, който няма нищо общо с обичайния й безгрижен смях.

— Дали има значение ли? Не мога да повярвам, че го казваш, Лия. Има значение, защото преди споделяхме всичко, свързано с пророчеството. Преди ти признаваше, че пророчеството е бреме за всички ни, и търсеше начин да облекчиш и нас, и себе си.

Думите й пробиват доспехите, с които съм бронирала сърцето си. Колкото и да искам да ги отрека, аз знам, че са самата истина.

— Лия? Какво е станало? — вика Димитри откъм каретата.

Обръщам се към него с благодарност за няколкото секунди, които ми дава, преди да отговоря на Луисините обвинения.

Вдигам ръка, като му правя знак да почака.

Обръщам се към Луиса и й казвам само:

— Извинявай. Опитвам се да простя на Соня и отново да бъдем приятелки като преди. Това не… — Хвърлям поглед надолу към ботите си и се мъча да намеря подходящите думи. — Това не е толкова лесно.

Тя слиза от стълбището и тръгва към мен. Очаквам да се държи мило. Да ме прегърне приятелски както винаги.

Ала търпението й е изчерпано.

— Аз не съм Соня. Не съм те предала. Нямам нужда от прошката ти. — Гласът й е леден като вятъра, който идва от лондонските улици и брули Милторп Менър. — Но ако не внимаваш, ще се наложи ти да ме молиш за прошка.

Тя се обръща и тръгва към салона, като ме оставя сама в мразовитата утрин. Думите й падат като камък в душата ми и въпреки студа страните ми пламват от срам.

Изправям гръб, затварям вратата и тръгвам по пътеката към каретата.

„Тя не разбира — казвам си аз. — Пазя някои неща в тайна за нейно добро. За да е спокойна и защитена.“

Ала още докато си го мисля, знам, че това не е истина.

* * *

Едмънд направлява каретата през града, а двамата с Димитри седим един до друг и мълчим. Минава доста време, преди Димитри да заговори:

— Разбрах за предишната ти връзка с Джеймс Дъглас, когато те наблюдавах седмици наред в Ню Йорк по поръчение на Григъри.

Аз кимам, вперила поглед през прозореца.

— Знам.

— Няма защо да се срамуваш, нито да се смущаваш — казва той.

Обръщам се и го поглеждам с възмущение.

— Не се срамувам, нито съм смутена. Обидно е да мислиш подобни неща. Нима би трябвало да се срамувам, задето съм обичала друг преди теб? Или да съм смутена, че не съм нежното английско цвете, което не познава мъжете?

Думите ми го хапят в полумрака. Той не се изненадва от избухването ми и аз се ядосвам, задето ме познава толкова добре.

— Разбира се, че не. Никога не съм очаквал от теб да бъдеш… как го каза? — Ъгълчетата на устните му започват да се извиват нагоре в самодоволна усмивка. — „Нежно английско цвете, което не познава мъжете.“

Нещо в начина, по който произнесе думите, ме кара да се съсредоточа, за да не се разсмея. Ала напразно. Той вижда как усмивката се прокрадва по устните ми въпреки усилията, които полагам, за да остана сериозна. Скоро раменете ми се разтрисат от напъна да потисна смеха си.

— Трябва да призная — казва той през чистосърдечен смях, — че никога не съм те поставял в подобни категории!

Сега и двамата се кискаме истерично и аз понечвам да го плесна по ръката.

— Ами много ти благодаря! Сигурно… — Не мога да спра да се кикотя и едва произнасям думите. — Сигурно го казваш на всички момичета!

Отново ме напушва смях и се хващам за корема, но след няколко секунди веселбата ни отминава.

— Лия. — Димитри се премества по-близо до мен, задъхан от смеха си преди миг; хваща ме за ръката. — Исках само да кажа, че съжалявам за снощи. За онова, което е станало между сестра ти и Джеймс. Сигурно ти е много тежко. А аз не искам нищо да ти тежи.

Улавям погледа му.

— Благодаря ти, но… Така де, отдавна отмина времето, когато мислех, че бъдещето ми е свързано с Джеймс.

Той вдига ръката ми до устните си, разтваря свитите ми пръсти и ме целува по дланта. От усещането стомахът ми се свива и изпраща топли вълни към гръбнака ми.

— Да, но мисля, че не е толкова лесно да загасиш стария огън. За мен би било непосилно да забравя какво съм чувствал към теб. Завинаги. Не бих те укорявал, ако все още усещаш частица от чувствата си към него, макар че е минало толкова време, през което са се случили много неща.

В гласа му усещам колебание, грижливо прикрито като разбиране. Издърпвам ръката си от неговата, хващам с две ръце главата му и го поглеждам в очите.

— Наистина, аз обичах Джеймс. Но тази любов почиваше върху част от мен, която вече я няма. Дори да завърша пророчеството, аз няма да съм същият човек. Никога не мога да бъда онази Лия от миналото. Настъпиха твърде много промени. И Лия, която бродеше по хълмовете на Алтус и те целуваше в горичките, която лежеше с теб под разцъфналите дръвчета… Е, тази Лия не би била щастлива с Джеймс.

С удивление усещам, че говоря самата истина. Удивлявам се, защото се чувствам тъй уверена в думите си, въпреки че все още изпитвам привързаност към Джеймс.

Облекчението в погледа на Димитри е очевидно и аз се навеждам и докосвам с устни устните му. Целувката ни, която би трябвало да е като нежно напомняне за моята вярност и обич, бързо прераства в огнена страст. Полюшването в каретата и сенките вътре в нея ме пренасят извън действителността, някъде далеч, където не съществува нищо друго освен устата му върху моята и тялото му, което се притиска към моето, докато накрая аз почти лягам на задната седалка и времето спира своя бяг, усещам как каляската намалява скоростта си и това бързо ни връща към реалността. Откъсваме се един от друг, бързешком оправяме дрехите и косите си тъкмо навреме, преди Едмънд да спре конете.

Димитри се навежда към мен и ме дарява с последна целувка точно преди Едмънд да отвори вратата. Излизам от каретата и го заговарям в опит да се отърся от усещането, че той отлично знае какво се е случило по време на пътуването ни.

— Къде сме, Едмънд?

Той поглежда с неодобрение прашната улица и грубияните, които се въртят наоколо.

— Не сме на хубаво място. Но това — и кима с глава към сивата каменна постройка пред нас — е адресът, изписан на бележката, дадена ви от господин Фробишър.

Вглеждайки се в сградата, аз мога да се закълна, че е малко килната надясно. Но дори да е така, след всичко, което ми се бе случило, една стара сграда и съмнителна компания трудно биха накарали сърцето ми да се свие от страх.

— Ами добре. Предполагам, че тъкмо тук трябва да дойдем.

Хващам се за Димитри и тръгваме след Едмънд по мръсната улица, изкачваме се по паянтовите стълби към дървена врата, боядисана в изненадващо хладен нюанс на червеното. По нея няма и драскотина, никакъв белег, че някой влиза и излиза, тя е пълна противоположност на запуснатите сгради наоколо.

Въпреки безупречния вид на вратата Едмънд е недоволен.

— Господин Фробишър не биваше да изпраща почтена млада жена на такова място само с едно име, записано на листче — мърмори той и вдига ръка, за да почука на вратата с кокалчетата на пръстите си.

Никой не реагира на почукването му и той отново вдига ръка, когато от вътрешността на къщата долавяме стъпки да се приближават към входа. Шумът сега е по-силен и аз хвърлям неспокоен поглед към Димитри. Вратата внезапно се отваря и пред нас се появява елегантна дама, облечена като за чай. Тя ни оглежда с усмивка, ала не казва и дума.

Само след миг я разпознавам. Усмивката й се отразява в моята.

— Мадам Берие? Наистина ли сте вие?

5.

Тя ми се усмихва вече по-широко.

— Но разбира се. Някого другиго ли очаквахте да видите?

Мадам Берие отстъпва назад и ни пропуска вътре, а очите й проблясват, сякаш тайно върши някаква пакост.

— Влезте. Господата на улицата няма да ви сторят нищо лошо, но все пак е по-добре да сме сами, нали така?

— Да, да, разбира се. — Продължавам да съм объркана от факта, че мадам Берие е дошла от Ню Йорк чак в Лондон и в момента стои пред мен.

Влизаме в къщата, а тя затваря и заключва вратата след нас. Едмънд е изгубил и ума, и дума и не казва нищо, а аз се питам дали си спомня мадам Берие от времето, когато се срещнахме с нея за първи път и когато тя разкри самоличността ми като Ангела на Портата. Мадам Берие се обръща отново към нас и кима с подобаващо уважение към Димитри.

— Кой ли може да е този човек? Хм?

— О, извинете, мадам Берие, това е Димитри Марков. Димитри, представям ти мадам Берие. Тя много ми помогна да определя точната си роля в пророчеството.

Отново се обръщам към мадам Берие.

— А оттогава насам Димитри ми помага непрекъснато.

Тя се усмихва многозначително.

— Сигурна съм в това, скъпа.

Лицето ми пламва при този намек, но нямам време за остроумен отговор, защото мадам Берие се обръща и тръгва по главния коридор към задната част на къщата.

— Елате. Чаят сигурно вече е готов.

Нейният глас, тайнствената смесица от френски акцент и още нещо, което все още не мога да определя, постепенно отслабва, когато тя се отдалечава от нас.

Едмънд, Димитри и аз бързаме да я настигнем и аз се надявам, заради мадам Берие, останалата част от къщата да е по-подредена от коридора. Той е мрачен, стените са облепени с лющещи се тапети и единствената светлина идва от стаите в съседство.

Но няма нужда да се тревожа. Мадам Берие се обръща и влиза в един салон вдясно и на мен ми се струва, че внезапно попадам във вълшебна приказка. Стаята е осветена от няколко лампи, нанизани на гирлянда, както и от огъня в камината. Мебелите са доста поизносени, но очевидно мадам Берие се чувства много удобно тук.

— Господи, чаят ухае прекрасно! — Тя се отправя към малката масичка пред канапето, върху която са подредени чаши и чинийки. — Колко мило, че вече е готов!

Коментарът й ме заварва неподготвена и по смущението, изписано по лицата на Едмънд и Димитри, ми става ясно, че не само аз съм неподготвена. Докато мадам Берие се настанява на дивана, ние се споглеждаме. Тя се кани да налее чая от чайника върху сребърната табла в чашите, сякаш няма нищо странно в това, да благодариш на някого, който не присъства тук.

Ала щом се взирам малко по-внимателно в сенките, изпълнили ъглите около нас, разбирам, че всъщност не само ние сме в стаята. В единия ъгъл до полицата с книги, чиито рафтове са се прегънали под тежестта на многобройните томове и неразпознаваемите предмети с най-разнообразна форма и големина, съзирам леко прегърбен силует. Едмънд и Димитри поглеждат в същата посока и застиват, когато виждат, че в гостната има още някой. Мадам Берие обръща глава към фигурата.

— Остави тези мухлясали книги и ела при нас, моля те! Сигурна съм, че госпожица Милторп е дошла да се срещне именно с теб, въпреки че и аз съм възхитена от нейната компания.

Фигурата кима с глава и се обръща.

— Ах! Извинете грубостта ми.

Мисля, че едва ли е възможно Едмънд и Димитри да се вкаменят още повече, но щом фигурата излиза на светло, усещам почти физически как се напрягат, за да ме защитят от евентуална беда. Прехапвам си езика, за да не заявя, че в Шартр се защитих сама и че няма нужда да искам да ме спасяват всеки път, щом някой непознат влезе в стаята.

Явно фигурата принадлежи на мъж: той се размърдва и бавно тръгва към нас, а щом се приближава до една от масичките, над която виси лампа, лицето му се осветява.

— Ето ви и вас най-сетне! Измина доста време и извървях дълъг път, за да ви видя!

Премигвам на парцали, чувствам се така, сякаш съм пуснала корени в земята — трудно ми е да понеса още една изненада.

— Господин Уигън? — питам с писклив глас и ми се струва, че приличам на пълна глупачка, защото това, разбира се, е господин Уигън.

Смехът му внася ведрост в тишината.

— Наистина съм аз! Прекосих океана със скъпата ми Силвия, направих го!

Той продължава към дивана, настанява се удобно до мадам Берие, която му подава чашка горещ чай.

Димитри и Едмънд стоят сковано и вежливо, а мен изненадата ме е лишила от дар слово. Тръгвам към господин Уигън и мадам Берие и без да кажа и дума, се отпускам на стола срещу тях.

— Опасявам се, че я изненадахме, скъпи. — В гласа й звучи закачливост. — Струва ми се, че в Ню Йорк бяхме доста недискретни.

— Недискретни ли? — повтарям аз. — „Скъпи“?

Преди да отговори, тя отпива от чая си и нещо в направата му я разсейва.

— Алистър, скъпи, какъв е този вкус днес?

По широкото му лице се разлива усмивка.

— От бадемите е, любов моя. Добавил съм и малко шоколад.

Мадам Берие кима одобрително.

— Много е вкусно.

После среща погледа ми и продължава:

— Никога не съм обичала чай. Но Алистър е истински вълшебник в приготвянето му. От известно време сме… заедно. Това бе една от многото причини, поради които хората в онова малко еснафско градче Ню Йорк ме отблъскваха. Както и една от многото причини да търся промяна.

Тя изненадано вдига поглед към Едмънд и Димитри, сякаш е забравила за тяхното присъствие.

— Сядайте де. Според мен е ясно, че не сме на официален прием.

Те сядат като по команда и аз се обръщам към Димитри, като посочвам към дребния мъж, който доволно си сърба чая срещу нас.

— Това е господин Уигън. От Ню Йорк. Той ни помогна да разберем, че Луиса и Соня са два от ключовете.

Хвърлям поглед към господин Уигън.

— А това е Димитри Марков, господин Уигън. Той е… приятел.

Мадам Берие лукаво поглежда към господин Уигън.

— Осмелявам се да забележа, че и те са „приятели“ също като нас, скъпи!

Страните ми пламват от смущение и аз не смея да погледна Едмънд в очите, въпреки че той със сигурност разбира естеството на отношенията ни с Димитри по-добре от всеки друг, тъй като е пропътувал с нас цялото разстояние до Алтус.

— Радвам се да видя и двама ви — казвам с желанието да сменя темата, — но не разбирам защо Артър ни изпрати тук.

Мадам Берие поставя чаша чай пред мен, поднася и на Димитри и на Едмънд. Мълчаливо наблюдавам как им подава млякото и захарта, защото не се съмнявам, че щом се почувства готова, тя ще продължи.

Но не тя, а господин Уигън проговорва пръв:

— Не бих желал да ви подразня, но може да се окаже, че тъкмо аз съм човекът, който ще ви помогне. Сиреч твърдя, че знам неща, които не всеки знае.

Като чувам възмущението в гласа му, аз си давам сметка, че съм наранила неговата гордост. Оставям чая си на масичката и се усмихвам.

— Но, разбира се, вие сте прав, господин Уигън. Всъщност, ако знаех, че сте в Лондон, най-напред щях да се обадя на вас, за да получа интересуващите ме отговори.

Той скромно навежда глава.

— Не че знам всичко. Но специално този въпрос… е, може да се каже, че е в сферата на моите познания.

— Не се и съмнявам — отвръщам аз. — Какво ви разказа Артър? И как попадна на вас?

— Откри ме чрез стар колега — казва господин Уигън, захапва бисквитата си и се обръща към мадам Берие. — Много са вкусни, сладка моя. Много.

Едмънд неспокойно се размърдва на мястото си до мен.

— Господин Уигън? — обаждам се аз.

Той вдига поглед, ала очите му бягат встрани.

— Да?

— За Артър. Какво ви разказа той за нашите търсения?

— О, да. Да! Така е! — Налапва цялата бисквита, предъвква, преглъща я и чак тогава ми отговаря. — Не съм говорил с господин Фробишър. Не и пряко. Виждате ли, той направи проучвания по въпроса, съвсем дискретно. Ала никой не можа да му помогне. Всеки, към когото се обърнеше, предаваше въпроса на някого другиго, докато накрая попадна на мен. Щом чух какъв вид информация се търси, тутакси разбрах, че зад въпроса със сигурност стоите вие и всичките ви дела в Ню Йорк.

Мадам Берие се навежда към него.

— Искаш да кажеш, скъпи мой, че веднага го разбрахме, нали?

Господин Уигън енергично кима с глава.

— Съвършено вярно, прекрасно мое цвете. Съвършено вярно.

— Значи можете да ни предоставите нужната ни информация?

Изненадвам се, като чувам гласа на Димитри. Почти бях забравила, че и той е в стаята, дотолкова бях съсредоточена в размяната на реплики между господин Уигън и мадам Берие.

Господин Уигън клати глава.

— О, не, опасявам се, че не мога.

— Не разбирам. — Опитвам се да си припомня разговора си с Артър, в който той ми каза, че е открил човек, който би могъл да отговори на въпроса ми. — Артър ме увери, че вие можете да ни помогнете.

Мадам Берие кима.

— Разбира се, че можем.

— Тогава не… не разбирам.

Чувствам се безпомощна и изгубена, сякаш съм попаднала в непозната страна, където всички говорят на чужд за мен език и ме гледат така, сякаш би трябвало да разбирам безпогрешно думите им.

Господин Уигън се навежда напред. Заговаря с конспиративен тон, сякаш се страхува да не го чуят.

— Не казах, че не мога да ви помогна. Намекнах само, че все още и аз не знам отговора.

Мадам Берие става и приглажда полата си.

— В миналото търсихме отговори другаде и това ни помогна, нали така?

Вдигам поглед към нея и се питам какво ли възнамерява да направи.

— Така мисля.

— Елате тогава. Предполагам, че сте с карета?

6.

Къщата е внушителна и не по-малка от Бърчуд Менър.

— Какъв красив дом! — възкликва мадам Берие и вдига поглед към каменната фасада, потънала в тъмнозелен бръшлян.

Бяхме излезли извън града, следвайки инструкциите, които Едмънд получи от господин Уигън — той така си и остана потаен относно нашето пътуване. Безпомощността на Димитри поради отказа му да ни разкрие името на човека, с когото ще се срещнем, е очевидна и той мълчаливо се отправя към каменните стъпала, отвеждащи до входа.

— Така — забелязва господин Уигън. — Приятелят ви, изглежда, е разтревожен.

Вдигам очи към него и тръгвам след Димитри.

— Всички сме разтревожени, господин Уигън. Заложено е твърде много, а и нещата, които сме пожертвали досега, са твърде големи.

Той кима бавно.

— Ах, с прискърбие научих за брат ви. Загубата на толкова млад човек винаги ме натъжава.

Усещам как до мен Едмънд се стяга при споменаването на Хенри. Скланям глава към господин Уигън.

— Благодаря ви. Беше ни много трудно.

Дори в момента с усилие изговарям думите.

Мадам Берие ме докосва по ръката, докато двете се изкачваме по стъпалата след Димитри.

— Брат ти не си е отишъл, скъпа моя. Само се е преобразил и те очаква в едно по-добро място.

Отново кимам и с мъка отпъждам скръбта, която е на път да обземе душата ми при спомена за Хенри. Той е на по-добро място. И то ще стане още по-добро, щом той прекрачи границата към Крайния свят с родителите ни. Боя се, че нещата не са толкова прости. Не става въпрос нито за неговата съдба, нито за моята смърт.

Не.

Най-големият ми страх е, че Душите ще ме хванат в Равнината. Че ще ме затворят в леденото си Небитие и аз никога не ще видя брат си отново. Че смъртта ще ми бъде отказана и вместо това ще бъда заставена вовеки веков да гледам небесата на Отвъдните светове, уловена в клопката на Душите.

Но, разбира се, не казвам нищо. Нима има някакво значение? Напротив, усмихвам се пред погледа на мадам Берие.

— Благодаря.

Само така мога да отговоря на нейното съчувствие.

Изкачваме и последното стъпало и Димитри се обръща към господин Уигън:

— Бих искал да почукам, ала тъй като нямам представа при кого сме дошли, мисля, че ще е по-добре да предоставя тази чест на вас.

Изглежда, само аз долавям сарказма в гласа му.

Господин Уигън пристъпва напред.

— Имаш право, момчето ми. Имаш право.

Господин Уигън вдига ръката си към рендосаната врата, хваща огромното медно чукче, дърпа го надолу до пластината и ние чуваме ехото на звън по коридорите на къщата от другата страна на вратата.

Сепнати от неочакваното отсъствие на характерния за чукането шум, ние се оглеждаме, като поглъщаме с поглед сънената градина и оголените есенни дървета. Казвам си, че сигурно е красива през лятото, но сега е пуста и малко страшна.

Вратата издава съвсем тихо поскърцване на дъски и аз осъзнавам, че зад нея има някой. Мисля си, че единствено аз съм го разбрала, но това трае само докато господин Уигън заговаря срещу дървената врата, при това на доста висок глас.

— Виктор? Аз съм, Алистър. Алистър Уигън. Прекосих морета и океани и сега съм пред вратата ти, стари ми приятелю. Отваряй веднага.

Чудя се на тона, с който той говори, сякаш иска да прилъже своенравно дете. Ала и това не помага. Вратата остава залостена.

— Това съм аз, Виктор, и още двамина.

Той оглежда групата ни и продължава:

— И още неколцина, които биха искали да се запознаят с теб, тъй като е изключително важно.

Дървената врата изскърцва още веднъж, ала остава все тъй затворена.

Едмънд и Димитри се споглеждат и сякаш мълчешком си казват нещо.

Господин Уигън въздъхва и се обръща към мен:

— Виждате ли, той малко се притеснява. Не обича да излиза навън, нито дори да отваря вратата — после се навежда по-близо до ухото ми. — Страхува се.

— Не се страхувам!

Аз подскачам, изненадана от звука на гласа зад вратата.

— Просто не те очаквах.

Мадам Берие свива устни и поглежда към господин Уигън.

— Алистър, скъпи мой, може би аз трябва да опитам. Жената може да твори чудеса.

Докато господин Уигън мисли върху предложението й, гласът се обажда от другата страна на вратата:

— Жена ли? Искаш да кажеш, че с теб има и жена, така ли, Алистър? Истинска дама? — В гласа му се чете недоверие, сякаш господин Уигън е казал, че е довел рядко срещано животно.

Господин Уигън се навежда към вратата.

— Дори още по-хубаво — съобщава той. — Жените са две.

— Вижте какво — захваща Едмънд. — Не е прилично да използвате дамите като…

Ала тъй и не довършва, защото вратата широко се отваря и внезапно ние се вторачваме в примигващите очи на дребничък, крехък мъж.

— Ако ми бяхте казали, че в компанията ви има и жени, нямаше да съм толкова груб.

— Ако беше пооткрехнал вратата, задачата ми щеше да е малко по-лесна — недоволства господин Уигън.

Човекът, когото нарекоха Виктор, отминава забележката му без внимание, леко се покланя на мадам Берие, после на мен.

— Приемете извиненията ми, уважаеми дами. Бихте ли се присъединили към мен за чая, моля? Щом Алистър ви е довел до вратата ми, значи се касае за наистина неотложен въпрос.

* * *

— Моля да ми простите. Повечето от слугите ми ги няма, но аз все още мога да стъкмя един чай.

Наблюдавам как Виктор налива чая. Той е слаб, има руса коса и необичайно нежни маниери. Подава на всеки от нас по една изящна порцеланова чашка за чай, а докато обслужва мъжете, ние оглеждаме богатата му подредена библиотека.

Той посочва към подноса.

— Ако обичате, вземайте, подкрепете се. Спомням си за пътуването от Лондон до тук — дълго, уморително и ако трябва да бъда напълно честен, доста скучно!

Прямотата му ми харесва и аз се смея. Това ме успокоява и осъзнавам, че не мога да си спомня откога не съм се смяла в чужда компания, освен с Димитри. Пресягам се към подноса и си вземам малка бисквитка.

— Благодаря ви за чая — усмихвам му се аз и си мисля колко отдавна не съм харесвала човек така, спонтанно.

Той маха с ръка.

— За мен е удоволствие, млада госпожо. Това е най-малкото, което мога да сторя след ужасното си поведение на вратата. Извинете ме.

Преглъщам сладкиша, който предъвквах.

— Не обичате ли компаниите?

Виктор въздиша и тъжно се усмихва.

— Напротив, обичам ги, дори много.

— Тогава защо не отворихте вратата? — Гласът на Димитри е удивително благ.

— Е, доста е сложно. Виждате ли, имам неприятности с… Не мога… — Той си поема дълбоко дъх и захваща отначало. — Трудно е…

— Изглежда, се боите.

Забележката на Едмънд е простодушна и в нея няма злонамереност.

Виктор кима:

— Изглежда, е така.

— Боите се, но от какво, ако не е тайна? — Не искам да нахалствам, но пък никога досега не съм виждала човек, който се страхува да излезе от дома си.

Той свива рамене.

— От болести, престъпници, пътнотранспортни произшествия, подплашени коне. Май от всичко.

— Но как се снабдявате с нужните ви неща? — пита мадам Берие и оглежда пищната обстановка в стаята.

Той обръща длани към небето, сякаш всичко, което му е необходимо, пада от тавана на библиотеката.

— Прислугата се грижи да не оставам без храна и дърва за камината. Шивачът идва у дома и се грижи за облеклото ми. Мисля, че разполагам с всичко необходимо.

Ала тонът му не е на човек, комуто нищо не липсва.

Мадам Берие връща чашката си върху чинийката.

— Освен с компания — любезно допълва тя.

Той й се усмихва с благодарност.

— Освен с компания.

Мадам Берие хваща господин Уигън за ръката.

— В такъв случай често ще ви посещаваме — ако, разбира се, не ни приемате като натрапници.

Виктор кима, а в очите му сияе истинско удоволствие.

— Няма такова нещо. — После се навежда към нея: — Но се надявам, че ще проявите търпение няколко минути, докато отворя вратата.

Тя се смее, отметнала глава назад, и аз виждам каква е била на младини. Красива и буйна. Мисля си, че и тогава бихме се сближили.

— Разбира се — казва тя.

— Така. — Виктор поставя чашката си върху чинийката. — Посещението ви ми донесе огромна радост, а и вие бяхте изключително любезни да простите особеното ми поведение. Какво мога да направя аз за вас?

— Младите се мъчат да разгадаят гатанка — започва господин Уигън. — Това има значение, а тъй като самият аз не знам нито една подробност по тези въпроси, не бих могъл да открия каквото и да е в книгите си.

— Каква е тя по-точно? Карта? Дата? Малко известна реликва? Разполагам с много време.

Той се смее, протяга ръка и ни посочва видимо безкрайните рафтове с книги, обточили стените.

— Прекарвам дълги часове тук, чета книга след книга. Имам добри познания по много въпроси, но най-много по алтернативна история.

В стаята прозвучава гласът на Едмънд.

— „Алтернативна история“ ли?

Димитри се обръща към него:

— Струва ми се, че Виктор има предвид противоречивите обяснения на историческите събития, свързани с религията… Събития от такова естество.

Виктор кима.

— Точно така.

— В такъв случай тъкмо вие сте човекът, който ще ни помогне.

Оглеждам малобройната ни група и се чудя как съдбата е събрала на едно място такава странна смесица от хора, при такива невероятни обстоятелства.

— Опитваме се да разгадаем значението на два израза: „Нос Галон-Маи“ и „Слиаб на Каили“ — поклащам глава аз. — Дори не съм сигурна дали ги произнасям правилно. Виждала съм ги само в писмен вид. Но мисля, че сигурно са географски имена.

Виктор авторитетно кима.

— „Нос Галон-Маи“ е старото наименование на Белтан, в това поне съм сигурен.

Поглеждам към Димитри и се усмихвам. За да затворим Портата, трябва да се съберем при Ейвбъри в навечерието на първи май заедно с Алис, ключовете и Камъка. Напълно логично, като се има предвид, че всички ключове са родени в полунощ на Самхейн — празник, чието значение е обратно на значението на Белтан.

Пророчеството започва със Самхейн. И ще завърши с Белтан.

Фактът, че трябва много скоро да открием един от отговорите на пророчеството, ме кара да горя от надежди, ала миг по-късно, щом Виктор заговаря, очакванията да получа бърз отговор на висящия въпрос се отлагат:

— Другият израз — „Слиаб на Каили“, така ли беше? Нищо не ми говори. — Виктор го произнася още няколко пъти, сякаш ако го каже бавно, ще успее да го разбере. — Казахте, че сте го видели в писмена форма?

Кимам.

— Бихте ли ми го написали? — моли ме той.

— Разбира се. Имате ли лист и писалка?

Виктор става.

— Елате.

Изправям се, за да тръгна с него, но не мога да не се подразня от факта, че Едмънд и Димитри също стават.

Устните на Виктор се изкривяват в усмивка.

— Боже, боже! Колко сте важна за тях! Никога ли не ви оставят сама?

Подбелвам очи.

— Само в специални случаи.

Виктор ме хваща за ръка и двамата заобикаляме масичката за чай.

— Господа — обръща се той към Димитри и Едмънд, — уверявам ви, че няма да отведа госпожица Милторп на края на света само за да й дам обикновени пособия за писане. Имам писалка в чекмеджето на писалището до прозореца, но ако толкова държите, можете и вие да дойдете.

И двамата поглеждат към бюрото, което се намира на не повече от два-три метра от масичката. Надявам се най-после да се почувстват поне толкова неудобно, колкото и аз. Сядат на местата си, а аз отивам с Виктор до писалището. Той дръпва шнура на една лампа и струя мека светлина се разлива от леко оцветения стъклен абажур. После отваря плиткото чекмедже на бюрото и аз зървам идеалния ред, който цари вътре, подредените в спретната редица пера, няколкото мастилници и пачката листове за писане. Той взема лист, поставя го върху бюрото и ми подава едно от перата за писане.

— Постарайте се да следвате точно правописа. Понякога си спомням думите така, както съм ги видял написани първия път — вдига рамене той. — И ако липсва буква или две, не мога да направя връзката.

Кимам. Никога не ще забравя и думичка от пророчеството. Превърнало се е в част от самата мен.

Виктор вдига капачето на мастилницата и я поставя на писалището. Потапям перото в синьото мастило, навеждам се над бюрото и изписвам думите, които бях видяла на последната страница на „Книга на хаоса“. Думите, които разкриват скривалището на Камъка.

Слиаб на Каили.

Изправям гръб и подавам перодръжката на Виктор.

— Заповядайте.

Той протяга ръка покрай мен, вдига листа от бюрото и се навежда, за да го поднесе по-близо до светлината. Устните му се движат, когато произнася странните думи.

— Нямаше ли още нещо? Нещо около думите, което да ми помогне да ги разбера? — пита той.

Хапя устни, за да си спомня.

— Пишеше: „пуснат от храма, Слиаб на Каили, Портал към Отвъдните светове“.

Изричам само думите, необходими за намирането на отговора, който търсим. Станало ми е навик да пазя пророчеството от очите и ушите на другите хора. А също така да пазя другите хора от въздействието на пророчеството.

Виктор свъсва вежди, устните му продължават да се движат в мълчалива молитва към думите, които никой не разбира. Внезапно връща листа отново на бюрото и отива до един рафт с книги, който се извисява над главите ни и стига до самия таван. Забелязвам целеустремеността върху лицето му, усещам как в душата ми покълва надежда и го следвам, без да ме е молил за това.

Той хваща дървената стълба и я плъзга до съседния рафт. Поглеждам нагоре да видя докъде ще стигне и забелязвам, че е свързана с релса, която обикаля цялата стая и осигурява достъп на стълбата до всеки рафт в библиотеката. Аз, разбира се, и преди съм виждала такива приспособления, но не и в частна библиотека. Шашната съм.

— Знаете ли какво означава това? — ехти гласът на Димитри от отсрещния край на помещението, но аз никак не се учудвам, че Виктор не му отговаря.

Разпознавам целенасочената съсредоточеност в изражението на лицето му.

Внезапно той застопорява стълбата и започва да се катери по нея. Питам се дали множеството страхове, които изпитва, няма да му попречат да стигне до търсената от него книга, ала той не проявява вълнение, когато с лекота преодолява стъпенките една по една.

Когато приближава върха на стълбата, той най-после спира и протяга ръка към най-близкия рафт и пръстите му милват всяко томче по пътя си. Накрая те преустановяват странния си танц и докосват една книга, която не виждам да се различава с нещо от останалите. Ала той сякаш я разпознава сред другите, притиска я до гърдите си с ръка, докато слиза по стълбата. Стъпва на пода и дъхът сякаш не му достига.

— Така! — Той стои малко по-изправен от преди. — Да видим. Ако правилно си спомням, отговорът ще е тук.

7.

Но не е. Чакаме, докато Виктор прелиства книгата, отначало бързешком, а после по-бавно и търпеливо, сякаш отбелязва всяка дума, ала все не успява да открие онова, което търси. След като повтаря търсенето и в други книги, някъде отдалеч в къщата се чува звън на часовник и ние с недоволство решаваме да си тръгнем към Лондон, без ни най-малко да сме се приближили до отговора на въпроса си.

Лицето на Виктор е сбръчкано от притеснение, когато се сбогуваме с него. Очевидно, що се отнася до изследователската работа, той не е свикнал да претърпява неуспех, така че обещава да продължи да търси и веднага щом попадне на въпросния израз, да ни се обади.

На връщане мълчим, слънцето виси ниско над земята зад облаците, покрили околността. Дори господин Уигън не е вече тъй въодушевен и когато го оставяме заедно с мадам Берие пред неугледната тухлена сграда, където само преди няколко часа бяхме пристигнали с Димитри, чувствам облекчение.

— Съжалявам, Лия — казва Димитри, щом каретата започва да подскача по улиците на Лондон към Милторп Менър. — Знам, че хранеше надежда да получиш отговор чрез познатите на Артър, още повече когато разбра, че това са господин Уигън и мадам Берие.

Въздъхвам.

— Ще ми мине. — Думите ми не звучат убедително и аз поглеждам Димитри в очите. — Всичко ще мине, нали?

Ненавиждам се, задето давам гласност на опасенията си, че няма да се оправим. Че никога не ще намерим отговорите, които търсим. Че накрая Душите и Алис ще властват над света в пълна тъмнина.

— Лия! — Димитри ме хваща за ръката и отговорът се чете в очите му, но той все пак го изговаря на глас. — Змийският камък на лейди Абигейл е у теб. Той ще те предпазва от злини по време на търсенето, а ние ще продължаваме да търсим, докато си отговорим на всички въпроси около пророчеството. Имаш думата ми.

Успявам да се усмихна успокояващо с усещането, че всичко е лъжа. Не му казвам, че с всеки изминал ден змийският камък става все по-студен. Не му казвам, че Соня, Луиса и моя милост може да не сме в състояние да поддържаме връзката си достатъчно дълго, за да се противопоставяме на пророчеството заедно, да не говорим за Хелене, която пристига утре и която внася допълнителна несигурност в характера на нашата компания.

Не споделям и най-голямото си опасение, а то е, че с отминаването на дните намалява и собствената ми решимост. Че се превръщам във все по-голям враг на самата себе си — в такъв, какъвто Алис едва ли би могла да ми бъде.

* * *

Димитри се връща в апартамента си в Дружеството за през нощта и през останалата част от пътя аз се притеснявам за реакцията, която ще имат Луиса и Соня поради часа, в който се прибирам. Мракът погълна и последния остатък от дневната светлина. Обещанието ми да се върна за чая и да прекараме заедно последния следобед преди пристигането на Хелене на другата сутрин си остана само на думи.

Но няма смисъл да се тревожа. Луиса и Соня са се оттеглили всяка в стаята си и в къщата цари тишина, нарушавана единствено от тиктакането на големия стенен часовник на входа и тихите стъпки на прислугата в кухнята.

Чувствам отсъствието на приятелките си като някакво обвинение и се настанявам на дивана до камината. Не съм готова да се оттегля в стаята си и да спя. Не намирам покой в съня. Мислите ми се връщат към безкрайните изисквания, поставени в пророчеството, и аз ги прелиствам едно по едно наум — последния ключ, местонахождението на Камъка, зова на Обреда, необходим за завършването на пророчеството, в случай че намеря отговорите на всички въпроси. Въпросите се носят с потока на моето подсъзнание. Не ми е неприятно и аз оставям мислите си да ме теглят накъдето си искат с убеждението, че понякога отговорите изникват, когато най-малко очакваме.

Тихо почукване на входната врата ме връща в действителността, аз ставам от канапето, взирам се в коридора и се чудя дали не ми се е причуло. Изглежда, никой друг не го е усетил. Тъкмо се каня да се върна в салона, когато отново го чувам. Този път съм сигурна, че някой чука.

Звукът идва от парадния вход.

Поглеждам наляво и надясно в коридора и тутакси ми става ясно, че никой друг не го чува. Прислугата продължава да се движи из къщата, ала никой не се отправя към входа. Тръгвам по коридора и си давам сметка, че се радвам. Някак си съм сигурна, че посетителят е дошъл тъкмо при мен.

В огромната бронзова дръжка на вратата виждам деформираното си отражение. Не си разрешавам никакво колебание и отварям вратата. Дори не се изненадвам да видя сестра си на прага.

Почти не усещам студа, който нахлува в къщата миг преди Алис да заговори.

— Добър вечер, Лия. Аз… — Алис се двоуми. — Извинявай за късния час. Надявах се да си будна, за да поговорим на четири очи.

Търся с поглед очите й и не виждам враждебност в тях. При това аз съм много по-уязвима в Равнината, дори в съня си, отколкото изправена в антрето, с цяла армия слуги — и Едмънд — зад гърба си.

Отварям вратата широко и отстъпвам назад.

— Влез.

Тя предпазливо прекрачва прага и когато затварям след нея, поглежда нагоре към тавана.

— Май не си спомням тази къща много добре — промълвява тя. — Мисля, че сме били тук с мама и татко, когато бяхме малки, но мястото ми е напълно непознато.

Аз кимам бавно.

— И аз се чувствах така в началото. Било е доста отдавна.

Тя сваля ръкавиците си.

— Да, предполагам.

— Къде си отседнала в Лондон?

Съжалявам за въпроса си още щом го задавам. Той е от въпросите, които най-често се задават от хора, запознали се по време на някое посещение.

Тя сякаш не обръща внимание на питането ми.

— Имаме стаи в „Савой“. Разбира се, знаех, че тук няма да съм добре дошла.

Стоим и не помръдваме, гледаме се една друга и аз започвам да се чувствам нелепо. Между нас се простира цял един свят, но Алис все пак си остава моя сестра.

— Да отидем в салона.

Обръщам се и тръгвам по коридора, без да чакам да се уверя, че ще ме последва, ала усещам погледа й с гърба си и съм убедена, че върви след мен.

Щом влизаме в затоплената от огъня в камината стая, аз се настанявам на един стол и оставям Алис да седне на дивана, където седях само преди няколко минути. Тя оглежда стаята и се питам дали не я сравнява със салона в Бърчуд.

— Как си, Алис?

Самата аз се изненадвам от кротостта на думите си. В тях се съдържа само въпрос, липсват обвиненията, които назряват в дъното на душата ми.

— Защо си дошла?

Тя си поема дълбоко въздух и преди да отговори, се вглежда в ръцете си.

— Ти си моя сестра, Лия. Моята сестра близначка. Често мечтаех да прекарам последните седмици с теб.

Мисълта за нейния годеж отприщва гнева, спотаен вътре в мен.

— Ако бях на твое място, нямаше да очаквам да ми помогнеш за сватбеното празненство. Особено като се има предвид, че си сгодена за бившия ми любим.

Тонът ми е твърд и непоколебим и не се изненадвам, че в него има горчивина.

— Сърдита си — забелязва тя.

От гърлото ми се изплъзва лек смях.

— Нима си мислеше, че ще организирам тържества? За да ти пожелая щастие?

Тя вдига поглед и пресреща моя.

— Надявах се, че ще намериш сили в себе си да споделиш щастието ми, Лия, каквото и да има между нас.

Думите й ме карат да скоча на крака и аз се отправям към камината, като се опитвам да укротя внезапното треперене на ръцете си.

— Твоето щастие ли? Мислила си, че ще споделя щастието ти? — не успявам да намеря думи, тъй невероятно ми се струва нейното предположение.

— Така мислех.

Гласът й е по-твърд, отколкото беше само преди минута.

— Ти го напусна, Лия. Ти го напусна. Какво очакваше? Че ще чака с притаен дъх да се върнеш?

Обръщам се с лице към нея, а гневът ми е по-пламенен от огъня в камината зад гърба ми.

— Ти не ми остави никого, при когото да се завърна, Алис. Нищо, заради което да си струва да остана.

Тя става и от очите й се изстрелват искри.

— Не се впрягай, Лия. Вината не е само моя. И двете направихме избора си. Би могла да попиташ Хенри за списъка и да го дадеш на мен, за да го опазиш. Би могла да помогнеш на Душите, каквото впрочем е задължението ти като Порта. Ти също направи своя избор. — Тонът й става все по-студен. — И ти не си толкова невинна.

В гнева си правя три големи крачки и отивам до другия край на килима, като спирам точно пред нея. Цялата се треса от ярост.

— Как смееш! Как смееш изобщо да говориш за Хенри! Нямаш право, Алис. Нямаш право дори да споменаваш името му.

Тя започва да издърпва ръкавиците си и диша тъй бързо, че виждам как пазвата й се надига и спада.

— Явно няма смисъл. Надявах се, че когато обсъждаме личните си въпроси, ще съумеем да оставим пророчеството настрана. Че ще намериш място в сърцето си за мен и ще ме благословиш.

— Да те благословя ли? Искаш да те благословя? — В смеха ми се прокрадват истерични нотки. — О, Алис, уверявам те, че моята благословия няма за нищо да ти потрябва.

Тя накланя глава на една страна.

— И защо така, Лия?

Истерията ми внезапно секва. Поглеждам я в очите и заговарям със спокоен глас:

— Защото няма да има никаква сватба. Не и с Джеймс.

Тя се усмихва.

— Ето тук грешиш, Лия. Сватба ще има. И аз ще стана съпруга на Джеймс Дъглас.

— Нима? — питам аз. — А сигурна ли си, че той ще те направи своя съпруга, когато научи каква е ролята ти в пророчеството?

Алис замръзва на мястото си.

— Откъде знаеш, че вече не е наясно?

Усмихвам й се.

— Защото, Алис, Джеймс Дъглас е добър човек. Мъж, който никога няма да се ожени за жена с черно сърце като твоето, стига само да разбере.

Тя се сепва, кръвта се дръпва от лицето й само миг преди да се успокои и да започне да се преструва пред мен.

— Той няма да ти повярва.

— Сигурна ли си? Наистина ли? Убедена ли си, че Джеймс няма да ме погледне в очите и да разбере истината?

Кожата на шията й се набръчква, когато тя тежко преглъща, стресната от моята заплаха.

— Джеймс ме обича. Вярно е, че дълги месеци виждах сянката ти в очите му, ала това вече е минало и забравено. — Тя предизвикателно вдига брадичка. — Дори да му кажеш, дори да ти повярва, Джеймс ще остане при мен така, както навремето остана при теб. Ако имаш куража да му кажеш.

Думите й пробождат като с кама сърцето ми. Тя е права. Аз имам своята вина за случилото се и немалка част от нея е свързана с факта, че използвах Джеймс като пионка в пророчеството. Ако му се бях доверила, ако бях споделила всичко с него, той най-вероятно щеше да остане при мен и сега нямаше да е сгоден за сестра ми.

Но пък тогава нямаше да имам Димитри. А това също е нещо, което не мога да си представя.

— Ще видим, Алис.

Тя приглажда с ръка полата си.

— Така е, ще видим.

Алис се отправя към входа, двете излизаме от стаята и аз тръгвам по коридора. Тя хваща с ръка бравата и се обръща към мен.

— Не беше никак лесно, да знаеш.

— Кое не беше лесно?

Питам я, въпреки че не ме интересува. Наистина. Просто искам тя да си отиде.

Струва ми се, че за миг зървам на лицето й болка, преди булото на омразата да го покрие отново.

— Виждах обожанието в очите на всеки, който говореше за теб. Знаех, че татко, Джеймс, дори собствената ни майка предпочитат теб пред мен. Нима е толкова трудно да повярваш, че вероятно Джеймс се е примирил с факта, че си го изоставила? Че може би ме обича истински? Че може би за един-единствен път ти не си обект на обожание и не стоиш над всички останали?

Поклащам глава.

— Нямам представа за какво говориш, Алис. Още от самото ни раждане аз съм винаги в твоята сянка. Любовта на Джеймс към мен бе едно от малкото неща, които бяха само мои.

Усещам потреса в собствения си глас. Винаги избираха Алис.

Красива. Енергична. Жизнена.

В усмивката й липсва примиренческата топлина, която забелязах в салона.

— Толкова си несговорчива, Лия. Не желаеш да видиш нещата такива, каквито са в действителност, щом не са по вкуса ти. Не мога да разбера защо винаги се надявам нещо да се промени. Но нищо не се променя.

— Не. И никога няма да се промени, Алис. Не и що се отнася до пророчеството и ролята ми в него. Не и що се отнася до съдбата на хората, които обичам.

Боя се от усмивката, която се появява на устните й. Спомням си я от многото наши срещи в Равнината, тя издава нейната преданост към Душите, застрашаващи човечеството.

— Удивлява ме фактът, че все още си тъй самодоволна, Лия. Че все още не виждаш истината.

Кръстосвам ръце на гърдите си.

— Каква е тази истина, Алис?

Тя накланя глава, сякаш е напълно очевидно.

— Че всъщност не си по-различна от мен. Че с всеки изминал ден все повече заприличваш на мен.

Тя дърпа вратата, промъква се навън и я затваря след себе си.

Стоя известно време на мястото си, взирам се във входа и си мисля за сестра си, за Джеймс, за пророчеството. За това, колко се преплетоха съдбите ни.

Когато най-после тръгвам към стълбите, мъча се да се съсредоточа върху Джеймс и онова, което ще му кажа. Опитвам се да се съсредоточа върху неговата съдба и върху това, колко е важно да го спася от Алис. Но продължавам да чувам последните думи на сестра ми. Те кънтят в ушите ми и накрая аз не съм сигурна дали са нейни, или са мои собствени.

* * *

Не мога да спя. Сънищата ми са изпълнени е мрачни фигури и шепот, който сякаш извира от собствената ми глава.

Дори докато се нося на вълните на дрямката, в съзнанието си изреждам вероятните места, където може да е Камъкът. Там е Виктор, яхнал стълбата си, окачена на релсата, минава от книга на книга, а Димитри стои под него с лист хартия в ръка. Миг преди да се събудя, аз усещам как отговорът се изплъзва и изчезва измежду пръстите ми.

Минута по-късно сядам в леглото и ми се струва, че го знам.

8.

— Пак ми обясни какво ще правим?

Димитри търка умореното си лице с длани и се бори с прозявката, а каретата се люшка през полето в бледата синева на ранното утро.

Навеждам се към него и развълнувано го хващам за ръката.

— Нима не виждаш? През цялото време сме имали погрешно отношение.

Прехапвам устни и обмислям думите си.

— Това е. Според мен сме търсили в грешна посока. Но мисля, че не можем да сме сигурни, преди да сме разговаряли с Виктор.

Димитри въздъхва.

— Да, ти го спомена, но на мен не ми е ясно към кое точно сме имали погрешно отношение. Все още не си стигнала до същността.

— Попитахме Виктор и господин Уигън за значението на думите от последната страница на пророчеството.

Той кима.

— Да, тъкмо тях искахме да разгадаем. Но дори те не ни дават отговор на въпроса защо сме се запътили към дома на Виктор в този непривичен за посещения час.

Протягам ръка и питам:

— Носиш ли списъка?

— Разбира се. Нали ме помоли да го взема?

Той бърка в джоба си, измъква сгънат лист хартия и го поставя в ръката ми.

Отварям го и започвам да чета наименованията на възможните места — много от тях сме зачеркнали, останали са само девет.

— На последната страница местонахождението на Камъка като че ли е написано на чужд език. — Гласът ми е по-скоро шепот на фона на трополенето, издавано от колелата на каретата върху каменистата земя, дори се чудя как Едмънд все още не ни е обърнал. — Да го търсим само с помощта на това обяснение — обяснение, което не разбираме, — е все едно да търсим игла в купа сено.

— Очевидно, любов моя, това е причината, поради която още не сме намерили местонахождението на Камъка.

Димитри се старае да скрие нетърпението, което се чете в тона му, ала аз го усещам.

— Така е, но тъкмо затова казвам, че сме имали погрешно отношение. — Откъсвам очи от листа и срещам погледа на Димитри. — Не сме използвали нещата, с които вече разполагаме.

— И кои са те?

Размахвам листа в ръката си.

— Ето това. Останаха само девет възможности.

Той свъсва вежди.

— Да.

— Ако предоставим на Виктор списъка с деветте вероятни местонахождения, може би той ще проучи само тях, докато търси връзката им със „Слиаб на Каили“. — Млъквам с усещането, че идеята ми не е чак толкова разумна, колкото ми се стори в тишината на стаята два часа по-рано. — И това не е гаранция, но все пак е по-добро от нищо, не си ли съгласен?

Димитри мълчи и миг по-късно се навежда към мен и ме целува по устата.

— Сега разполагаме с много повече от преди. И е толкова просто, че чак е зашеметяващо.

Опитвам се да споделя неговото въодушевление, мъча се отново да се обнадеждя така, както при събуждането ми с мисълта да отнеса списъка на Виктор. Ала вече не съм толкова сигурна. Нишката, за която се държи надеждата ни да получим отговорите на нашите въпроси, е твърде тънка, въпросите ни си остават, но има нещо, в което съм сигурна.

До Белтан има само два месеца.

Нямаме време.

* * *

— Уф! Толкова са много! Няма да можем да се оправим с всички!

Облягам се назад в тапицирания стол с облегалки за главата с пълното съзнание, че една дама не бива да прави така, ала не ми пука.

Подир доста уговорки Виктор най-после отвори вратата — цели двайсет минути, след като започнахме да чукаме. Той изслуша обясненията ни пред подноса с чай и препечени филийки и още щом му показахме списъка, започна да издърпва книга след книга от рафтовете в библиотеката.

— Шшт! — отвръща Виктор в отговор на моето отчаяние. — Говорете само за себе си, млада госпожо. След като ми е зададена посока, в която да работя, няма да престана да диря отговора на въпроса ви, докато не проверя всяко място, упоменато в този списък, едно по едно.

Оглеждам стаята и се втренчвам в огромната купчина книги върху масата за четене пред нас.

— Ще ни отнеме цял ден! — Тази мисъл ме кара да изправя гръб на стола си. — Едмънд? Колко е часът?

Очите на Едмънд се спират на часовника върху полицата над камината.

— Наближава единайсет. Защо?

Скачам от мястото си и докосвам челото си с ръка, защото осъзнавам какво съм направила.

— Хелене. Хелене пристига тази сутрин и вероятно вече е в Милторп Менър.

Последиците за отношенията ми със Соня и Луиса са ми напълно ясни.

— Не знам коя е тази Хелене, но, изглежда, е доста важна — казва Виктор и се изправя. — Не се притеснявайте. Ще продължа да търся и щом открия нещо, веднага ще ви съобщя.

Поглеждам още веднъж към купчината книги, които трябва да бъдат прегледани.

— Сигурен ли сте? Няма да е честно да ви оставим самичък да се справяте със задачата.

Той искрено се смее и пляска с ръце.

— Мило момиче, много малко неща ме ангажират в самотното ми битие. Правите ми огромна услуга, уверявам ви!

Усмихвам се и го целувам по набръчканата буза.

— Благодаря ви, Виктор! Много сте мил!

Той се изчервява и аз си казвам, че вероятно отдавна никой не го е докосвал.

— Глупости! За мен е удоволствие. — Той се отправя към вратата. — Елате. Ще ви изпратя.

Ние тръгваме по коридора, пътьом се сбогуваме набързо и след минути двамата с Димитри вече сме в каретата, Едмънд отпуска поводите и ние потегляме за Лондон.

— Мислиш ли, че ще открие нещо? — питам Димитри аз, когато къщата на Виктор изчезва в далечината.

— Не знам. Ала днес съм по-обнадежден от вчера.

Каретата се движи много бързо. Аз се готвя за срещата си с Хелене и за реакцията на Соня и Луиса, като си представям цялата сцена, но с това нервите ми не се успокояват и колкото повече се приближаваме към дома, толкова по-неспокойна ставам.

— Искаш ли да дойда с теб? — пита Димитри и ме хваща за ръката, когато влизаме в Лондон.

Боря се с желанието си да му кажа „да“, тъй като Луиса и Соня и бездруго ще са вече сърдити, задето не съм ги включила в плановете си за сутринта. Да се върна с Димитри, ще бъде като да сипя сол в раната.

— Не, по-добре ще е сама да посрещна Хелене. Надявам се, че скоро и ти ще се запознаеш с нея. Ще отседне в Милторп Менър.

— Докъде й е разказал Филип за пророчеството? Какво й е споменал за нейната роля в него? — пита той.

Аз въздъхвам и се заглеждам през прозореца, внезапно почувствала болезнено тясното пространство в каретата.

— Разказал й е истината с възможно най-прости думи — отговарям тихо. — Но дали тя му е повярвала, или не — е… това е съвсем друг въпрос.

— Трябва да му е повярвала, поне отчасти. Иначе защо ще идва в Лондон?

— Защото и тя като всички нас е преследвана от съновидения. Казала е на Филип, че с неохота пътува в мрака нощем. Усещала Душите зад гърба си, но досега не е била в състояние да ги назове. — Не го поглеждам, макар да усещам очите му върху себе си, докато се взирам през прозореца навън, обзема ме страх, а не искам да се издавам пред него. — Пророчеството я зове, както и всички нас.

Димитри докосва с пръсти лицето ми и обръща главата ми към себе си. Поглеждам го в очите и в тях виждам пламъка на страстна любов.

— Пророчеството не те зове, Лия. И няма да те призове, докато ме има мен.

Той докосва устните ми със своите и аз съм готова да се отпусна до премала в целувката му. Нека изцеди всичко от мен. Грижите ми, кошмарите, мрачните ми мисли.

Ала не става точно така. Преувеличила съм, като съм си мислила, че е толкова просто. Не е по силите на Димитри да ме спаси. Моето спасение ще зависи от самата мен, ще трябва да се спасявам с помощта на сестра си.

Това е немислимо, отпъждам го от съзнанието си, защото, ако твърде дълго разсъждавам за невъзможността да склоня Алис да приеме моята кауза, ще видя безсмислието на моите усилия и ще се разколебая.

А ако видя безсмислието им, няма да имам друг избор, освен да се запитам кога ли и аз ще се озова на ръба на канарата. Като майка ми.

9.

Прекрачвам прага на Милторп Менър и чувам гласовете, идващи откъм салона.

Окачвам шапката си близо до вратата, приглаждам с ръка полата си и пристягам косата си с шнолите, преди да тръгна по коридора. Неспокойна съм и съжалявам, че не позволих на Димитри да ме придружи. Или поне Едмънд да беше до мен, а не навън, за да прибира каретата.

Приближавам се до салона и гласовете стават по-ясни. Различавам нежния Сонин говор и хрипкавия, чувствен смях на Луиса, ала освен тях долавям и друг изказ, който никога досега не съм чувала. По-дълбок и по-богат от гласовете на приятелките ми, той загатва за някаква тайна, която очаква да бъде разгадана — за непознат живот, прекаран в далечни земи.

Спирам за миг, само за един миг, за да събера мислите в главата си, преди да застана на прага. Сърцето препуска в гърдите ми и аз не знам дали това е поради предстоящата ми първа среща с Хелене или поради вероятността да изпитам гнева на Соня и Луиса, ала няма смисъл да стоя до вратата, защото така не ще избягам нито от едното, нито от другото. Не и задълго.

Влизам в стаята и се старая да крача уверено, като отбягвам погледите на приятелките ми и се насочвам право към непознатото момиче, седнало на стола с високата облегалка до камината.

— Добър ден. Съжалявам за закъснението си. Сутринта трябваше да свърша нещо и това ми отне повече време, отколкото предполагах.

Тъмните й очи ме наблюдават с прикрит интерес. Косата й, събрана отгоре на главата в официална прическа, е черна като нощното небе над Алтус.

— Ти сигурно си Хелене Кастиля.

Тя примигва пред мен и аз отдръпвам протегнатата си ръка, като си спомням, че много млади дами намират ръкостискането за твърде мъжествен жест.

— Аз съм Лия Милторп и за мен е удоволствие да се запозная с теб. Добре ли пътува?

Тя кима бавно.

— Пътуването беше продължително, но не и неприятно. Господин Рандал се погрижи за моите удобства.

В английския й се усеща екзотичен нюанс. Мисля, че по външност много напомня на Луиса, ала в маниерите й няма нищо от гальовната отзивчивост, характерна за нея.

Проследявам погледа й и виждам, че встрани е застанал Филип.

— Филип! — Отивам при него и се навеждам да го целуна по бузата. — Не те забелязах! Как пътувахте?

Той се усмихва, бръчиците край очите му сега са по-дълбоки отпреди, когато го видях последния път. Пророчеството отнема от всички ни по нещо.

— Плаването беше трудно. През цялото време морето беше бурно, ала госпожица Кастиля издържа стоически на изпитанието.

Той бързо й се усмихва и аз се питам дали очите й наистина излъчват мекота, когато отвръща на усмивката му, или само така ми се струва.

— Но защо стоиш прав? — питам. — Сигурно си изтощен. Ела да седнеш. Не сте ли гладни?

Филип поклаща глава.

— Приятно ми е да стоя прав, на кораба непрекъснато бях в седнало положение. — Той поглежда към Соня и Луиса. — Предложиха ни да хапнем, но уви — твърде сме уморени, за да ядем. Мисля, че госпожица Кастиля ще иска да види стаята си. Просто чакахме да дойдеш.

В гласа му няма укор и все пак усещам неудобство, задето тъй безотговорно се забавих в дома на Виктор.

— Разбира се. — И се обръщам към Луиса и Соня. — Качиха ли багажа на Хелене в стаята?

Луиса кима и стиска устни.

— Прислугата я настани в жълтата стая на горния етаж.

Очевидният й гняв разпалва ирационална реакция от моя страна, защото, въпреки че признавам колко е нечестно да изключа Соня и Луиса от сутрешното посещение у Виктор, не желая да ги моля за прошка.

Насилвам се и се усмихвам, за да отпъдя лошото си настроение.

— Имате ли нещо против двете със Соня да отведете Хелене до стаята й, докато изпратя Филип?

Тя кимва и се изправя, а аз се обръщам към Хелене е протегната ръка, като се надявам този път да приеме предложението ми за приятелство.

— Наистина се радвам, че дойде. Моля, чувствай се като у дома си и не се колебай да се обърнеш към прислугата или към някоя от нас, ако ти потрябва нещо. След като си отпочинеш, може би ще се присъединиш към нас за вечеря и тогава ще се опознаем по-добре.

Тя става с едва забележима усмивка на устните.

— Благодаря.

Това е всичко, което изрича, преди да тръгне след Соня и Луиса към вратата, а аз оставам насаме с Филип. Когато те излизат в коридора, от устата ми се отронва въздишка.

Филип тръгва към мен.

— Наред ли е всичко? Изглеждаш уморена.

Извръщам глава встрани, избягвам изучаващия му поглед и се приближавам до камината.

— Наред е дотолкова, доколкото е възможно. Мисля, че просто всички сме уморени от пророчеството и неговите последствия.

— След всичко случило се умората ти е напълно оправдана. Мога ли да помогна с още нещо? — пита той.

Обръщам се и го поглеждам в очите, като усещам унилата усмивка на устните си.

— Бих ти казала: „Открий последния ключ“, но знам, че работиш точно в тази насока.

Той бавно кима с глава и свъсва вежди.

— От едно малко селце ми се обадиха за още една млада жена с белег на ръката. В Лондон трябва да свърша някои неща, но след няколко дни ще мога да проуча и това твърдение.

Изучавам лицето му.

— Въобразявам ли си, или наистина тонът ти не е оптимистичен?

— Оптимизъм не ми липсва, липсва ми информация. Казаха ми, че момичето не живее вече в селището. Очевидно майка й е починала при раждането й и години по-късно баща й я е отвел някъде.

Клатя глава.

— Не разбирам. Защо ще ходиш там, щом нея я няма?

Той вдига рамене, ала в жеста му няма примиренчество.

— Това е единствената следа, с която разполагаме в момента. Надявам се все някой да ми каже къде е отишла. Не е много вероятно да е нашето момиче, като имаме предвид какви сме късметлии, но би било разумно да проследим докрай и тази нишка.

Разглеждам ръцете си, белегът на змията се показва изпод ръкава на роклята ми. Думите на Филип не са откровение. Те само показват, че пътищата ни се сливат в търсенето на ключовете. Има толкова много момичета, за които се казва, че носят странен белег на ръката си. Енергията стремглаво напуска тялото ми, сякаш се просмуква през килима, на който съм стъпила, и аз оставам изтощена до мозъка на костите.

— Да — мълвя тихо. — Трябва съвестно да проучим всяка следа, колкото и неясна да ни се струва. Използвай времето, което ти е нужно, за да се възстановиш от пътуването с Хелене. Ти здравата работиш за нас и изглеждаш наистина много изморен.

Той се усмихва и се отправя към вратата.

— Не повече от теб, мила моя. Не повече от теб.

Улавям го за ръката.

— Ела, ще те изпратя, та да се прибереш и да си починеш както трябва.

Тръгваме към предния коридор и Филип взема палтото си от закачалката до входа.

— Благодаря ти, че придружи Хелене до Лондон, Филип. Не мога да си представя какво щях да правя без теб, наистина.

Надявам се, че Филип забелязва обичта в очите ми.

Той отговаря на усмивката ми и поставя ръка върху бравата.

— Баща ти ми беше добър приятел. Пророчеството и освобождението ти от него станаха цел в живота ми. Само се моля да бъда подготвен за задачата си.

Каня се да му отвърна, да му заявя, че ако някой може да намери последния ключ, това е само той. Ала Филип си тръгва, преди да съм изрекла и дума.

* * *

Канех се да се оттегля в стаята си и да си почина преди вечеря, ала внезапно се озовавам на крачка от Сонината стая. Знам, че Соня е от другата страна на вратата, където си почива или си разресва косата с четка, а може и да си е взела някоя книга от библиотеката на Милторп Менър. Затворената врата ме изпълва с тъга — преди щях да се втурна в стаята и да споделя как е протекъл денят ми.

Но не. Преди Соня щеше да ме придружава навсякъде. Нямаше да има нужда да й разказвам, тъй като тя бе моя приятелка, с която правехме всичко заедно. Фактът, че вече не е така, внезапно ме изпълва с решимост, аз се отправям към вратата на стаята и и тихо похлопвам, преди да имам възможност да променя решението си.

Тя отваря, любопитството, изписано на лицето й, мигом се превръща в учудване, щом съзнанието й регистрира моето присъствие.

— Лия! Какво…? Влизай!

Очевидното й изумление, когато ме вижда на прага на стаята си, ме кара да чувствам вина. Вече не помня откога не съм търсила нейната компания.

Влизам и Соня затваря вратата след мен.

— Ела, седни. Сара тъкмо запали камината.

Тръгвам към леглото й, като подминавам местата за сядане пред огъня. Това си е единственото кътче, където се настанявах в редките случаи, когато влизах в Сонината стая след завръщането от Алтус. Ала този път аз се изтягам върху плюшения матрак, взирам се в килима под краката си и си спомням как седяхме една до друга кога на моето, кога на нейното легло и си споделяхме, смеехме се и планирахме бъдещето си. В момента искам времето да се върне назад и отново да сме такива, каквито бяхме.

Соня се е настанила удобно до мен, сякаш се бои, че може да променя решението си и да си тръгна.

— Наред ли е всичко?

Поемам си дълбоко въздух и вдигам поглед, за да срещна нейния.

— Мисля, че напоследък нещата не се развиват в правилна посока.

Тя кима.

— Така е, но нали работим, за да ги оправим?

— Исках само да кажа, че… Е, че съжалявам.

Думите излизат от устата ми по-трудно от очакваното.

Тя ме хваща за ръката.

— Знам.

Тонът й е вежлив, ала фактът, че не ми възрази, ме кара да усетя как във вените ми се надига вълна от недоволство. Мъча се да потисна горчивината в себе си. Тя е като живо същество, което заплашва да ме изяде жива.

Усмихвам се, макар усмивката ми да изглежда като маска на лицето ми.

— Опитвам се, както се опитваш и ти, да върна времето назад.

Тя ми отвръща с тъжна усмивка.

— Да, но е различно.

— Каква е разликата?

Тя протяга длани, сякаш се предава.

— Ти търсиш отговори на пророчеството и се стараеш да ми простиш, докато аз просто очаквам съдбата си — вдига рамене тя. — От теб зависи всичко. Докато аз мога само да чакам.

Ще ми се да опровергая думите й, да ги обявя за лъжа. Ала Соня е права. Откакто напуснахме Алтус, аз държа всички в ръцете си. И докато кимам и ставам, за да си тръгна, не мога да не си задам въпроса дали съм си присвоила контрола, защото се опасявам от предателство или защото ми прави удоволствие всичко да зависи от мен.

* * *

В началото вечерята върви мъчително. Леля Върджиния се мъчи да завърже разговор, като ни запознава с клюките, които е научила от Елспет в нощта на Маскарада, ала всички усещат напрежение.

Мен ме е обзела тотална парализа. Притесненията ми около местонахождението на Камъка, репликите, които си разменихме със Соня, предстоящият ми разговор с Джеймс — всичко това ме кара да замълча, защото думите не биха смогнали да изразят идеите, които се блъскат в главата ми.

Най-после събирам мислите си и се опитвам да си спомня как се държи една истинска домакиня.

— Удобна ли е стаята ти? — питам Хелене аз и поднасям чаша вино към устните си.

Тя оставя вилицата на масата и кима:

— Да, благодаря.

— Успя ли да си починеш от пътуването?

— Да.

Хелене се затваря в себе си и аз се питам дали нарочно затруднява общуването ни, или просто не може да поддържа разговор.

— Сигурно е болезнено да си далеч от дома. — Соня говори тихо.

Това ме кара да си спомня за момичето, което тя беше там, в Ню Йорк.

— Това е… необходимо — отвръща Хелене. — Но да, не е лесно да оставиш зад себе си всичко, с което си свикнал.

Мисля, че за миг виждам как стоическият й вид се пропуква, съвсем малко.

— Знам как се чувстваш — казва Соня. — Аз също бях отделена от семейството си и трябваше да живея с непознати в Ню Йорк. Бях много млада, ала все още си спомням колко объркващо беше да живея в нова обстановка.

Тя се усмихва към Хелене:

— Но накрая свикнах, както, да се надяваме, ще свикнеш и ти.

Хелене изправя гръб на мястото си и предишната пелена отново забулва лицето й.

— Мисля, че не ме разбра. Не желая да свиквам с Лондон. Искам да се върна в Испания колкото е възможно по-скоро.

Луиса поклаща глава, а в погледа й се четат въпроси.

— Защо дойде тогава?

Хелене връща чашата си на масата, елегантната й шия се сбръчква, докато преглъща виното.

— Защото искам тази лудост да свърши. Уморих се да бягам от преследвачи в съня си, да ме измъчват мрачни мисли посред бял ден. С възрастта стана още по-лошо. Ако пристигането ми в Лондон при вас ще сложи край на това и аз най-после ще съм свободна, тъй да бъде.

Леля Върджиния кима с разбиране. Питам се дали си мисли за майка ми и неуспялата й борба с Душите.

— Много ли се изненада, когато Филип те откри? — пита тя. — Когато ти обясни каква роля изпълняваш в пророчеството?

Хелене се взира в чинията си, но не яде. Когато заговаря, аз разбирам, че си припомня:

— Винаги съм била различна. Не само заради белега. Откакто се помня, чувам гласовете на онези от отвъдната страна. Дори когато ги моля да млъкнат, те продължават да ми говорят. И това не е всичко. Още от дете често сънувам, че летя.

Знаех, че не е нормално да нося предмети, които съм видяла в съня си, но често го правех. Камък, перце, стръкче трева — тя свива рамене. — През нощта те някак си стигаха до леглото ми и тогава разбирах, че сънищата ми са били реалност.

Свещите върху масата примигват, а ритъмът в говора на Хелене става все по-напевен и аз се отпускам на стола си.

— Но скоро ми стана неприятно. Започнаха да ме преследват по време на сънищата ми и аз престанах да нося в леглото си доказателства от приятното си пътуване. Вместо това започнах да се връщам с кървящи стъпала или рани, получени при опитите ми да избягам от тъмните и страховити неща. — Тя млъква за миг. — Нямах представа как да споделя с другите, казах само на родителите си. Те вече подозираха, че нещо не е наред, като имаха предвид белега и всички странни неща, които ми се случваха още от детските ми години.

— Проявяваха ли разбиране към твоите способности? — Усещам болката във въпроса на Соня, която си припомня нежеланието на собствените си родители да приемат дарбите й от отвъдните светове.

Хелене кима.

— Доколкото им бе възможно да разберат подобно нещо. А това не е достатъчно. — Тя ни поглежда в очите, един по един. — Наближавам осемнайсетте. Но не мога да си позволя да се влюбя, да се веселя в компанията на други млади жени като мен, без да внимавам за всяка своя дума — кой би могъл да приеме подобно съществуване? И как бих могла да го обясня?

Разбирам я добре, защото си спомням за Джеймс.

— Тук живеят хора — тихо казва Луиса, — живеят в Лондон, като нас. И те притежават необикновени способности. Няма да си самотна.

Гласът на Хелене вече не звучи хладно:

— Много сте любезни. Стараете се да ме накарате да се чувствам добре, предлагате ми приятелството си, но на мен не ми харесва такъв живот. Не желая да ме гледат като някаква рядкост, да живея на ръба. Искам само да доведа всичко докрай, за да мога да се върна в Испания и да заживея като обикновен човек.

Спомням си времето, когато и моите желания бяха също тъй прости. Преди Димитри. Преди леля Абигейл и законите на Острова да ме натоварят с ролята на Стопанка на Алтус.

И все пак няма никакво значение дали мечтите ни са прости или сложни. Дали искаме да живеем незабележимо като съпруги, или да сме пред очите на всички като владетелки. В последна сметка ние желаем едно и също: да живеем. Да живеем според собствените си правила, без да чувстваме как примката на пророчеството се затяга около шиите ни.

10.

Старателно се облякох, макар да ме е срам да го призная дори пред себе си.

Само леля Върджиния и Едмънд знаят какво искам да направя. Не мога да понеса да го споделя с Димитри и да видя тревогата му, внимателно прикрита зад маската на доверието в мен.

— Искаш ли да те придружа? — пита Едмънд, щом слизам от каретата пред хотел „Савой“.

Поклащам глава. Ако ставаше дума за някой друг, Едмънд нямаше да иска мнението ми, но дори той знае, че няма от какво да се страхува, когато съм с Джеймс.

Вдигам поглед към внушителната фасада на хотела.

— Ако искаш, можеш да почакаш вътре.

Не го виждам, по-скоро усещам как той клати глава.

— Ще съм тук с каретата, щом бъдеш готова.

Откъсвам очи от хотела, обръщам се към него и му се усмихвам.

— Благодаря ти, Едмънд. Няма да се бавя.

По улиците цари предобедно оживление, карети и коне се блъскат за повече пространство сред мъжете и жените, които се тълпят навсякъде в Лондон. Ала всичко това остава встрани от вниманието ми. Колкото повече се приближавам към входа на гранд хотела, колкото по-близо се озовавам до Джеймс, толкова по-неспокойна ставам.

Не знам номера на стаята му, а и няма да е много прилично да се срещнем в нея, колкото и добре да се познавахме в миналото. Затова прекосявам богато обзаведеното фоайе и отивам до рецепцията, спирам отпред и представителният и елегантен господин ме удостоява с усмивка.

— Мога ли да направя нещо за вас, госпожице?

Преглъщам тежко.

— Да, идвам при господин Джеймс Дъглас, моля.

Мъжът повдига вежди.

— И за кого да съобщя?

— Амалия Милторп.

Името ми звучи странно, като го произнасям гласно. Никой не се е обръщал към мен с Амалия, откакто напуснах Ню Йорк и училището „Уиклиф“ за млади дами.

Той кима с глава:

— Много добре.

Обръщам се и започвам да чакам, като неспокойно оглеждам фоайето за Алис. Тя със сигурност знае, че имам намерение да говоря с Джеймс, и ако внезапно поиска да се намеси в нашия разговор, ще стане доста неприятно. Ала в момента не съм сигурна кое ме изнервя повече: вероятността да видя Алис или тази, да се срещна с Джеймс. Колко странно, мисля си аз, че и двамата са тук, в Лондон. Че и двамата са толкова близо, че заедно са отседнали в този хотел и се подготвят за сватбата си.

— Лия?

Сепвам се, като чувам гласа зад мен. Готова съм да го видя заедно със сестра ми, ала когато се обръщам, виждам, че е сам.

— Добро утро, Джеймс — усмихвам се аз.

Лицето му се е променило, различно е от преди и аз с изненада откривам, че е остарял. Но не ми става неприятно и през душата ми преминава неканено вълнение при мисълта, че той вече не е младеж, а истински мъж. Очите му, сини като небето в Бърчуд, под което се разхождахме, ми задават въпроси, на които ме е страх да отговоря.

— Радвам се, че дойде — изрича той, ала не се усмихва.

Аз кимам и се оглеждам в оживеното фоайе.

— Бихме ли могли…? Имаш ли нещо против да се разходим? Тук няма да можем да проведем разговора си.

Той не се колебае. Както си стоим във фоайето на „Савой“, ми предлага да го хвана под ръка и ме повежда към изхода. Излизаме и тръгваме по улиците на Лондон съвсем сами, както по времето, преди да напусна Ню Йорк.

* * *

Вървим по оживените улици и мълчим. Усещам мускулите на ръката му под моята. Той ме води уверено, сякаш знае точно къде ще ме отведе. Виждам как дъхът ми оставя бяла пара във въздуха, ала не усещам студ.

Стигаме до един парк, закътан зад клоните на дървета и храсти. Шумовете на града утихват, щом отминаваме желязната ограда и се скриваме вътре, и аз усещам как напрежението напуска тялото ми. Липсва ми спокойствието на Алтус, на Бърчуд Менър, въпреки че през по-голямата част от времето си съм заета и съм твърде притеснена, за да забележа безпокойството, което пъпли вътре в мен, когато остана в Лондон твърде дълго, без да си дам почивка.

Тръгваме надолу по покритата с чакъл пътека, уединени заради редиците дървета от двете ни страни. Градската врява достига до нас като сподавено шумолене. Без хорските тълпи, без трополенето на карети и почукването на конски копита по улиците усещам още по-силно присъствието на Джеймс. Тежко преглъщам, когато спомените нахлуват в съзнанието ми, а тялото му е тъй близо до моето.

— Не ми писа.

Гласът му секва и той млъква неочаквано, та ми трябва време да осъзная, че е говорил на мен.

— Така е.

Не е достатъчно, ала не мога да кажа нищо повече.

Продължаваме да вървим, пътеката ни извива и аз зървам отблясъка на вода пред нас.

— Ти не… Не ме ли обичаше? — пита най-после той.

Аз спирам и го дърпам за ръката, за да спре и той. Поглеждам го в очите.

— Не това бе причината, Джеймс. Кълна ти се.

— Тогава кое? — свива рамене той. — Как можа да ме оставиш, без да ми обясниш нищо? Защо не ми писа, когато през цялото време си била съвсем добре тук, в Лондон?

„Не по този начин — казвам си аз. — Като говориш така, всичко се преиначава.“

И все пак, при ограничената информация, с която разполага, нещата сигурно му изглеждат точно така.

Не задържам задълго погледа си върху лицето му и го дърпам за ръката, докато отново тръгнем.

— Не бях „съвсем добре“, Джеймс, както се изрази ти, макар да осъзнавам, че сигурно на теб така ти е изглеждало.

Стигаме до малко езеро, чиито води отразяват сивото небе и непокорно се плискат в брега. До водата е по-студено, ала аз се отнасям безпристрастно към този факт дори когато цялата се разтрепервам.

Джеймс се обръща и вижда, че се треса, съблича си палтото и ме загръща с него под пелерината ми.

— Не биваше да те водя тук — казва Джеймс. — Много е студено.

Близостта, която усещам при докосването му, ме кара да се чувствам така, сякаш никога не сме се разделяли. Сякаш и досега стоим на брега на реката зад Бърчуд Менър и се вслушваме в смеха на Хенри, който разговаря с Едмънд.

— Добре съм. Благодаря за палтото — казвам и се обръщам към желязната пейка, поставена като страж до езерото. — Да седнем ли?

Бедрото му се отърква в моето, когато той се навежда, за да седне. Чудя се дали да не се отдръпна, дали да не се отдалеча от него, предвид отношенията ми с Димитри и факта, че Джеймс е сгоден за Алис. Но не мога. Приятно ми е да усещам силата му до себе си. Е, такова дребно удоволствие едва ли ще ми навреди.

Поемам си дълбоко въздух и започвам, както съм си наумила:

— Спомняш ли си книгата? Онази, която намери в татковата библиотека след смъртта му?

Той се съсредоточава и свъсва вежди.

— Докато правехме описа след смъртта на баща ти, намерих много книги в библиотеката му, Лия.

Не ми бе хрумвало, че Джеймс може и да не си спомни за нея. „Книга за хаоса“ бе за него една от многото интересни находки, макар че тъкмо тя промени до неузнаваемост моя и неговия живот.

— Книгата, която намери веднага след погребението му. „Книга за хаоса“? Беше написана на латински?

Надявам се да събудя някакъв спомен в него. Дори с тази книга щеше да ми е трудно да накарам Джеймс да повярва в пророчеството. Но без нея това щеше да е непосилна задача.

Той бавно кима:

— Мисля, че си спомням. Нали имаше само една страница?

Въздъхвам с облекчение.

— Точно така. Ти ми я преведе, не помниш ли?

— Смътно — отвръща той. — Но, Лия, какво общо има книгата с…

Вдигам ръка и го прекъсвам.

— Толкова ми е трудно да ти обясня, Джеймс. Не питай нищо, само слушай! Слушай и се постарай да разбереш.

Той кима.

— Приказката, която се съдържаше в книгата. Онази за сестрите и седемте чуми.

Продължавам, без да чакам отговор от него, като се мъча да намеря думи, които няма да звучат невероятно, думи, на които да повярва.

— Не е просто приказка, както си мислехме в началото. Това е… нещо като предание. Само че отговаря на истината.

Той ме наблюдава, лицето му не изразява нищо.

— Продължавай.

Започвам да говоря малко по-бързо:

— Преди хиляди години цял легион ангели били изпратени да държат човечеството под око, ала те… ангелите, се влюбили в смъртните жени и били прогонени от небето. — Не мога да разбера какво означава изражението на лицето му, затова продължавам, преди да съм изгубила куража да разказвам. — Оттогава техните деца, които били сестри близначки, са част от едно пророчество. Според пророчеството едната е Бранителка, а другата е Портата, точно както се казва и в книгата.

— Едната е Бранителката, а другата е Портата — мърмори той и аз се питам дали наистина си спомня думите от „Книга за хаоса“, или просто повтаря моите.

— Така е. Моята майка и леля Върджиния произхождат от тези жени, Джеймс, както и ние двете с Алис. Майка ми е била определена за Порта, белязана била да пропусне последователите на Сатаната, Изгубените души, в нашия свят, където те да чакат неговото завръщане. В качеството си на Бранителка леля Върджиния е имала задачата да възпира майка ми. Да гледа майка ми да не пропусне Душите или поне да пропусне през нея възможно най-малък брой Души. Ала Върджиния не е могла да забрани на майка ми да изпълни ролята си… Майка ми не е искала да ги пропусне, ала не е могла да се съпротивлява, Джеймс. Това я разяждало отвътре и накрая тя повярвала, че няма друг избор, освен да пожертва живота си. Обаче това означавало, че пророчеството трябва да бъде поето от Алис и мен.

— Но какво общо има това с твоето заминаване, Лия? — Тонът му е мек, ала в него съзирам нещо, което със страх определям като скептицизъм.

— Алис е Бранителката, Джеймс, а аз съм Портата — бързам да уточня. — Само че аз не съм която и да е Порта. Аз съм Ангелът на Портата, единствената Порта, която има властта да разреши преминаването на самия Самаил. Аз… опитвам се да се боря. Да намеря начин да сложа край на всичко това, но Алис отхвърля ролята си на Бранителка и ламти да получи моята… Тя действа заедно с Душите още от дете и дори в момента работи за свършека на света, доколкото знаем.

Хващам го за ръката.

— Не можеш да се ожениш за нея, Джеймс. Не можеш. Ще бъдеш до нея, когато светът рухне, и макар че ще си в безопасност поради верността си към нея, всички, които обичаш, всичко, което цениш, ще се превърне в прах.

Поглеждам го в очите и се взирам дълбоко в тях. Искам да повярва, че говоря истината. Искам да го накарам да я почувства. Да я съзре в очите ми.

Той отвръща за миг на погледа ми, после става и се приближава досами водата. Помежду ни увисва мълчание, продължително и крехко. Аз не смея да проговоря.

— Не биваше да го правиш. — Думите, хвърлени над водата, са толкова тихи, че трябва да се наведа напред, за да проумея смисъла им.

— Какво? — питам. — Не трябваше да правя какво?

— Да измисляш цялата… цялата… тази история. — Той се обръща и ме поглежда, и като виждам болката, изписана върху лицето му, иде ми да заплача. — Аз още те обичам, Лия. Винаги съм те обичал. И винаги ще те обичам.

Той идва до мен, пада на колене и взема ръцете ми в своите.

— И ти ли ме обичаш още? Затова ли ми разказваш всичко това?

Гледам лицето, очите му, търся нещо, което може би съм пропуснала. Някоя частица, която да ми покаже, че той вярва в пророчеството. В мен. Ала виждам единствено обожанието, любовта му, която преди ми бе напълно достатъчна.

— Ти не ми вярваш.

Той смутено примигва с очи.

— Лия, това няма значение, нима не разбираш? Нямаш нужда от тази история. Аз не съм преставал да те желая.

Мъча се да открия нещо — каквото и да е, — което да го накара да разбере. Да повярва.

— Знам, че е трудно да повярваш — казвам аз и навивам ръкава си, като се взирам в очите му с най-чистата искреност, на която съм способна.

Протягам ръка към него.

— Погледни това, Джеймс. Белязана съм със знака на пророчеството. Виждал ли си го преди?

Той с неохота поглежда към белега на китката ми, сякаш няма желание да поглежда нищо, което би го накарало да повярва на историята ми. Зърва белега само за миг, после отново се вторачва в мен.

— Не съм го забелязвал, Лия. Но няма значение. Това не променя нищо.

Отпускам ръка в скута си и извръщам поглед от трескавите му очи. Това не е треската на любовта, а на отрицанието.

— Ето защо не ти казах. — Гласът ми е натежал от горчивина. — Знаех, че няма да ми повярваш. Носех вината, задето те напуснах, през всичките тези месеци.

Той поклаща глава и докато търси подходящите думи, целият излъчва болка.

— Ако това е цената да се върнеш обратно, ще ти повярвам, Лия, за да докажа любовта си, ще повярвам на всичко.

Нещо в гърлото ме свива, когато осъзнавам, че Алис е била права. Джеймс няма да ми повярва. Въпреки думите, които изрича, по лицето му не е изписано никакво колебание. Няма и следа от допускане на такава вероятност. Има само отчаяно желание да ми каже онова, което искам да чуя.

— Не е толкова лесно, Джеймс. Вече не е.

Той клати глава.

— Не разбирам.

Издърпвам ръцете си от неговите, минавам покрай него и се приближавам до водата, а в мен се поражда странно чувство. Става съвсем неочаквано. Не е тъга по онова, което всички сме изгубили, нито страх за живота на Джеймс.

Това е гняв заради разкаянието, което ме разяжда, откакто напуснах Ню Йорк. Откакто напуснах Джеймс. Гняв поради дългите часове, през които се измъчвах, че не съм могла да му кажа истината още преди месеци.

Обръщам се, свалям палтото му от раменете си и се връщам до пейката при него.

— Съжалявам, Джеймс. Беше грешка.

Държа му палтото да си го облече, гласът ми едва излиза от гърлото.

— Беше ми приятно да те видя. Желая ти всичко хубаво.

Тръгвам бързо по пътеката, а гласът му ме преследва, чувам го на всяка крачка:

— Лия! Лия?

Опитвам се да не му обръщам внимание, да вървя, без да се обръщам назад. Ала той бързо ме настига и поставя ръка на рамото ми, като ме кара да спра.

— Не разбирам. Аз те обичам. Преди само това имаше значение. Ако залогът за това, да бъдем заедно, е дали ти вярвам, то аз ще ти повярвам.

Лицето му е честно и аз се чудя как може да изглежда толкова искрен и в същото време да ми предлага да изградим обновената си връзка върху една лъжа. Мисля си за Димитри, за дълбокото му желание да премине през най-големите опасности заедно с мен.

— Но това ще е лъжа — казвам.

Той стиска зъби и замислено извръща поглед. След миг отново се обръща към мен и ме поглежда право в очите.

— Не ме интересува.

Думите му ме освобождават и аз внезапно усещам, че не е толкова трудно да си тръгна.

— Но е точно така, Джеймс. — Докосвам студената му буза с ръка. — Няма как.

Обръщам се и си тръгвам. Само че този път той не ме следва.

* * *

Когато се връщам в Милторп Менър, очаква ме писмо. Щом виждам името на изпращача, тутакси разкъсвам плика, преди още да сваля шапката си. Сърцето ми лудо бие, когато чета думите, написани върху дебелата хартия, и след секунди вече съм отново навън и викам Едмънд.

Каретата трополи по лондонските улици, а аз се взирам през прозореца, окрилена от надеждата, че най-после краят на пророчеството приближава. Щом зървам сградата на Дружеството, слизам, преди Едмънд да успее да заобиколи и да ми отвори вратата.

— След минута съм тук! — викам аз, докато тичам нагоре по стълбите, за да позвъня на вратата.

Като ме вижда да стоя на прага, икономът се усмихва.

— Добро утро, госпожице. Той е в библиотеката.

— Благодаря — отвръщам му с усмивка аз и минавам покрай него, както съм правила толкова пъти досега, дори не мога да си спомня броя им.

Ала този път е различно. Този път идвам с отговори.

Когато влизам, Димитри вдига поглед.

— Лия! Какво има? Нещо не е наред ли?

Не се изненадвам, че го виждам да чете до прозореца и че навсякъде по масата са разхвърляни книги. Прекосявам стаята и заставам до него.

— Не, всичко е наред — отвръщам и размахвам писмото. — Всъщност бих казала, че най-после нещо е наред.

Той дръпва писмото от ръката ми, очите му пробягват по листа, после поглежда нагоре и се взира в мен.

— Но това означава…

Усмихвам се и кимам.

— Че тръгваме за Ирландия?

Той се ухилва в отговор на усмивката ми. И внезапно ми се струва, че няма невъзможни неща.

11.

Тъй като не съм казала на никого, че съм се пременила по случай специалната ми среща, аз съм готова за всяка тяхна реакция. Но въпреки всичко, когато слизам надолу по стълбите, където конете ме очакват, страните ми горят.

Леля Върджиния изпада в истински шок, щом ме вижда да се приближавам, и се съвзема едва когато заставам пред нея.

— Облякла си брич?

Тя дори не споменава мъжката шапка, под която съм скрила косата си, нито факта, че съм направила и невъзможното, за да скрия пола си. Явно всички тези странности бледнеят пред шока, който й причиняват моите панталони.

Поглеждам ги и се усмихвам, после вдигам очи към нея.

— Сигурно ти се вижда странно да ходя облечена по този начин. Но от години ги слагам, когато излизам на езда, а е много трудно да вървиш бързо, когато полите ти се мотаят в краката.

Не й казвам, че трябва да бързам. Че змийският камък хладнее с всеки изминал ден, че животът на всички нас зависи от това, да намеря Камъка и да затворя Портата, колкото е възможно по-скоро. Тя го знае много добре.

Леля ми се поколебава, после бавно ми кима.

— Съдбата на света е в твои ръце, скъпа племенничке — казва и се навежда да ме прегърне. — Мисля, че можеш сама да си избереш облеклото за всяка една ситуация, да не говорим за настоящата.

Поемам си дълбоко въздух и потъвам в прегръдките й, но само за миг. Откакто майка ми я няма, леля Върджиния винаги ми е предлагала безпределната си мъдрост и подкрепа. Сега тя ще ми липсва повече от всякога, но все някой трябва да остане да се грижи за другите момичета, докато ние двамата с Димитри пътуваме за древните каменни пещери край Локру в Ирландия. Напълно е възможно Виктор съвсем случайно да е открил, че във връзка с един необичаен обрат на речта се споменава и Локру, но тъй като не разполагаме с други възможности, би било глупаво да отминем това без внимание.

Отдръпвам се, ала не откъсвам поглед от очите на леля Върджиния.

— Скоро ще се върна.

Снижавам глас, като хвърлям поглед към Соня, Луиса и Хелене, които ме чакат до конете.

— Моля те, грижи се за всички и внимавай да не се случи нещо непредвидено.

Тя кима и аз съм сигурна, че и двете си спомняме за предателството на Соня. Навеждам се и я целувам по бузата, после се отправям към другите.

Соня и Луиса са се сгушили една до друга, Хелене е застанала на сантиметри от тях. Колебливо се приближавам към тях, като си спомням разговора си с Луиса в деня, когато отидох да потърся мадам Берие и Алистър Уигън. В очите й все още се крие гняв и за един кратък миг аз се питам дали е безопасно да оставя ключовете сами в Лондон.

Ала мигът отминава. Пътуването с коне в група би било твърде тежко. Времето е лукс, с който не разполагаме, и щеше да е глупаво да дадем на Хелене достъп до вероятното местонахождение на Камъка, при положение че едва я познаваме. И бездруго бе доста трудно да открием връзката между древните каменни грамади край Локру и пророчеството. Няма да рискувам онова, което вече знаем.

Има и още нещо. Мисълта, която все отпъждам и не й позволявам да пусне корени в благодатната почва на моето недоверие.

Смятам, че би било умно от наша страна да не разкриваме важна информация пред Хелене, докато не я опознаем по-добре, както и да не издадем нещо съществено пред Соня и Луиса. Макар да признавам, че може и да греша, аз не се съмнявам, че не мога да си позволя да рискувам.

Спирам се пред тях, като се взирам надолу в ботушите си за езда. Връзките им са завързани върху обутите ми в бричове крака и сякаш са нещо съвсем отделно от мен.

Когато най-после вдигам поглед, държа се като страхливка и се обръщам първо към Хелене:

— Съжалявам, че нямахме време да се опознаем истински, но тук си в добри ръце. Надявам се, че ще се чувстваш удобно. Ако всичко върви по план, ще се приближим още повече до завършека на тази история.

Тя кима с обичайното си безизразно изражение на лицето.

— Вярвам, че ще направиш, каквото е нужно. Не се притеснявай за мен.

Усмихвам й се и се обръщам към Луиса.

— Аз… Съжалявам, че трябва да тръгна без теб. Компанията ти ще ми липсва. Добре ли ще се чувстваш, когато замина?

Устните й, свити сурово, се отпускат. Тя извръща очи встрани, после пак ме поглежда.

— Всичко е под контрол, Лия. Върши си работата.

Пораженческият й тон ме наранява, както нищо друго не би ме наранило. Луиса винаги е била неизтощим извор на оптимизъм и добро настроение. Пророчеството сякаш й бе отнело дори това качество. Или вината е само моя?

Кимам и се мъча да преглътна горчивината, заседнала в гърлото ми. Стоим неловко една срещу друга, аз се протягам и стискам ръката й, преди да се обърна към Соня.

Нямам представа колко време стоим и мълчим, преди най-после Соня да заговори. Когато отваря уста, аз се сепвам от гнева в гласа й.

— Направи каквото трябва, Лия. Направи го и нека тази история свърши.

Тя се обръща и обгърнала снагата си с ръце от студ, се отдалечава от мен.

Аз оставам потресена и неподвижна, докато Димитри не идва при мен. Хваща ме за ръката и ме отвежда при конете.

— Наранена е и ти се сърди, Лия. Ще премине, когато поговорите и всичко се уталожи.

Думите му не премахват тъгата ми, но аз тръгвам след него.

Едмънд ми връчва юздите на Сарджънт, аз протягам ръка и галя коня по главата.

— Идеята да тръгнете само двамата не ми харесва — заявява Едмънд.

— Въпреки че присъствието ти ще ми е добре дошло, ти си нужен повече тук — усмихвам се аз. — Не мога да допусна леля Върджиния сама да се грижи за останалите момичета и да ги води насам-натам. След като Алис е толкова близо…

Той сочи към торбата, метната през рамото ми.

— Взе ли си лъка и камата?

Аз кимам и той се обръща към Димитри:

— Грижи се за нея.

Димитри с навъсено лице поставя ръка върху рамото на Едмънд.

— С цената на живота си, Едмънд, както винаги.

Едмънд свежда поглед, отпуска рамене и въздиша — победен е.

— Тъй да бъде. Най-добре тръгвайте.

Димитри се качва на седлото, а аз премятам торбата над главата си, така че дръжката й да премине през тялото ми. Потупвам още веднъж Сарджънт по муцуната, отмествам се до хълбока му и слагам крак в стремето, като мятам другия във въздуха и се намествам на седлото с едно-единствено движение. Димитри обръща коня си и ме поглежда в очите.

— Готова ли си?

Аз кимам и пришпорваме конете. Яздим по улицата и не обръщам глава назад. Твърде съм съсредоточена във въпроса на Димитри, който искам да отмина без внимание, при това съм доста притеснена и от факта, че изобщо не съм готова.

Нито за пътуването си до Ирландия, нито за изпитанията, които ме очакват.

* * *

Докато прекосяваме града, настроението ми се оправя. В жилите си чувствам прилив на бодрост, която измества предишната тревога от предстоящото пътуване. Трябва ми малко време, за да осъзная усещането, и когато това става, аз се усмихвам.

„Свобода — казвам си. — Чувствам се свободна.“

Отървала съм се от ограниченията на поли и фустанели и сега се чувствам свободна като в Алтус. Бричовете не са толкова удобни като туниките, които се носят на Острова, но са по-добри от роклите. До лятото има още два месеца и хладният въздух ни пощипва по страните, но това е по-скоро освежаващо, отколкото неприятно. Щом стигнем гората, определено ще се застуди, ала дори тази мисъл не може да помрачи настроението ми, докато яздим двамата с Димитри през града — отначало по оживените магистрали, а после по все по-тесните и значително по-пусти улички.

Беше много по-лесно да се приготвим за пътуването до Ирландия, отколкото до Алтус. Само за няколко дни тримата с Димитри и Едмънд обсъдихме плановете си надълго и нашироко и определихме снабдителните пунктове. Не взехме много багаж и натоварихме всичко, което щеше да ни е нужно, в дисагите на двата коня.

Сутринта минава в приятно поклащане върху гърба на коня. Двамата с Димитри си разменяме забележки относно минувачите по улиците, каляските и сградите, които виждаме. Слънцето е високо над главите ни, когато забелязвам, че градът е останал далеч зад нас. Прашните и оживени улици са се превърнали във виещи се междуселски пътища, а изпълненият с дим и миризми въздух сега е чист и ухае на свежест.

— Гладна ли си? — обажда се Димитри отляво.

Преди да чуя въпроса му, не осъзнавах, че съм гладна, и сега стомахът ми се свива. Кимам.

Той посочва шосето пред нас.

— По-нататък има ферма. Ще спрем и ще видим дали не можем да си купим нещо за ядене.

Няма смисъл да питам защо не използваме запасите, които носим. Пътуването до каменните грамади на Локру ще трае близо две седмици и неминуемо ще настъпи момент, в който няма често да срещаме места, откъдето да си купуваме храна. Добре ще е да пазим запасите си непокътнати колкото може по-дълго.

Повеждаме конете към къщата със сламения покрив, където Димитри осигурява хляб и сирене от хубавата млада стопанка срещу няколко пенса. Тя ни води към хамбара зад къщата, като настоява да използваме водата във ведрата, и ние си измиваме лицата и ръцете, а после оставяме и конете да утолят жаждата си. Те шумно пият, а Димитри се оглежда за място, където бихме могли да седнем и да обядваме.

— Ей там — сочи той към задната част на хамбара. — Има място в празния обор. Мисля, че балите сено ще са уютни за сядане.

Усмихвам се — забавно ми е и едновременно с това съм трогната, че дори на такова място Димитри се грижи за моето удобство.

Оборът е тъмен и пълен със сенки и аз сядам на пода, защото предпочитам да се облегна на балите, вместо да седна върху тях. След часовете, прекарани на коня, ми става приятно да се отпусна назад в сеното и то да ме боцка. Дори не осъзнавам, че съм пред Димитри и не бива да се държа толкова свободно.

Той въздъхва, изляга се на хълбок и се подпира на лакът.

— Божествено е. Бих могъл да остана така дни наред само с теб и конете за компания.

Аз отхапвам от сиренето, като се наслаждавам на чистия остър вкус в устата си.

— Само с мен и конете, а? Предполагам, че само аз няма да съм ти достатъчна.

Той подхвърля хапка хляб във въздуха и я улавя с уста, после отново се обръща към мен:

— Самата ти си цяло чудо, разбира се, но понякога… Е, за един мъж няма по-приятна компания от добрия кон.

— Така ли? — Лека усмивка придърпва ъгълчетата на устните ми встрани и аз подхвърлям към него парченце хляб. — Ще го имам предвид довечера, когато си построим лагер. Може би Блекджак ще ти прави компания в палатките.

Той вдига парченцето от сеното до бедрото си и го мята в устата си.

— Може би. А аз ще се радвам да ти услужа с одеялото си, ако мислиш, че сама ще ти е студено.

Аз се смея на глас.

— Ще послушам съвета ти.

Очите му палаво блестят, после ме поглеждат сериозно.

— Нямаш представа колко обичам да слушам смеха ти.

Преглъщам хапката хляб и го поглеждам в очите. Слънцето се промъква тук-там от покрива и във въздуха се появяват светли ивици, а прашинките в тях танцуват ли, танцуват.

— Щом ти харесва, ще се опитам да се смея повече.

Той насочва извит като гега пръст към мен.

— Ела.

Аз оставам на мястото си и продължавам да го дразня.

— Не мога, господине, в момента съм заета с хляба и сиренето си.

Той не ми отговаря, ала желанието в очите му мълви единствените думи, които искам да чуя, и само след миг се настанявам до него.

— Лия… Лия… — той прокарва пръсти по лицето ми.

Не се помръдва, но ме придърпва с поглед към себе си и накрая аз се навеждам към него и докосвам с устни устните му. Оставам така за миг, а дъхът ни се носи като шепот.

От устните му се изтръгва стенание и аз се навеждам и го целувам с насъбралото се през последните дни и седмици в душата ми желание. Цели дни и седмици двамата се свивахме по килери и библиотеки и събирахме погледите на околните в Дружеството и в Милторп Менър.

Той ме притиска в сеното. Едва си поемам дъх, когато ръцете му започват да шарят по тялото ми, не ме докосват, но се движат толкова близо, та мога да се закълна, че ги усещам върху кожата си.

Вдигам ръце нагоре и обгръщам шията му, придърпвам го към себе си дотогава, докато тялото му се притисне плътно към мен по цялата си дължина.

— Ти ли го уреди, Димитри Марков? Така че най-после да останем само двамата и никой друг?

Тихо шептя в ухото му и усещам как космите отзад на врата му се изправят.

Той обсипва с целувки голата ми шия до долу, където тя се скрива под памучната тъкан на ризата ми.

— Бих сторил какво ли не — казва той, — за да бъдеш моя само за миг.

Устните му се движат отзад на тила ми и ми се струва, че ще умра от удоволствие. Знам, че трябва да тръгваме, ала отхвърлям всички мисли от главата си и се съсредоточавам в мига. В този миг, в който на света не съществува нищо друго. Нито пророчество. Нито Камък. Нито Души.

Съществуваме само ние. Димитри и аз, единствени в света, който сме създали само за себе си.

Отпускам се, отдавам се цялата, без да обръщам внимание на гласа вътре в себе си: „Задръж този миг. Времето ви заедно ще е кратко.“

12.

— Какво мислиш толкова съсредоточено?

Сепвам се, като чувам гласа на Димитри до себе си. Говори тихо, ала думите му ехтят в тъмната нощ, която ни обгръща.

Вдигам поглед и поставям длан на гърдите си така, че усещам препускащото си сърце под пръстите си.

— Защо го правиш?

— Кое? — Той сяда до мен върху поваления дънер до огъня.

— Това — отвръщам аз. — Промъкваш се незабелязано до мен.

Той вдига рамене.

— Не исках да те стресна. А ти бягаш от въпроса ми.

Тихо се смея, гласът ми е като неканен гост в нощта.

— Не бягам от въпроса. Просто си мислех за каменните грамади и се питах дали Камъкът наистина ще е там.

Той въздъхва.

— Е, няма да сме сигурни, докато не отидем и не видим с очите си, но откритието на Виктор е нещото, което свързва най-близко местата от нашия списък с пророчеството.

— Локру — мълвя думата аз като молитва в мрака. — Портал към Отвъдните светове.

— Да — изрича тихо Димитри и аз долавям надеждата в гласа му.

Умелата изследователска работа на Виктор заедно със списъка на деветте вероятни местонахождения дадоха резултата, който седмиците на хаотични и спорадични проучвания, извършени от Димитри и мен, не успяха да постигнат: навремето наричахме Локру „Портал към Отвъдните светове“. Не можем да сме сигурни, че наименованието обозначава нашите Отвъдни светове, а не някоя абстрактна митична представа, ала не можем и да го отминем с лека ръка.

Въпреки всичко не ми се ще да изкажа страха си на глас. Сякаш ако изговоря думите, те ще се материализират. Бързо ги отпъждам от съзнанието си. Бъдещето е пред нас и няма никакво значение дали ще назовем онова, което ни очаква, или не.

— Ами ако не това е мястото, което трябва да посетим? — питам.

Той не отвръща веднага и аз знам, че обмисля такъв отговор, който ще съдържа в себе си надежда.

Накрая избира честна позиция:

— Не знам. Мисля, че трябва да открием отговора, щом той се появи пред очите ни. Ала едно е сигурно.

— Кое е то? — поглеждам към него аз.

— Всяка крачка, направена от нас, е имала цел. Дори онези действия, които преди са ни изглеждали погрешни, са ни отвеждали до нещо важно. — Той извръща глава и говори към огъня. — Независимо дали ще открием Камъка в Локру, или не, това ще бъде още една стъпка напред в нашето пътуване към завършека на пророчеството. И с всяка следваща крачка ние се приближаваме все повече към края на тази история.

* * *

В лагера е тихо и аз се мушвам под одеялата. Сянката на Димитри, разкривена от палатката и пламъците на огъня отвън, внася в душата ми спокойствие, макар че предпочитам той да е до мен. Поспорихме по въпроса — Димитри настояваше да остане на пост, а аз възразих относно способността му да изкара цялото пътуване без почивка — и накрая се спряхме на следното решение: Димитри ще остане буден и ще охранява до ранни зори, след което ще поспи малко, преди да развалим лагера си. Това означава, че всяка сутрин ще тръгваме по-късно, но дори Димитри има нужда да си почине, а опитите ми да го убедя да си легне и спи до мен се оказаха безрезултатни.

Тялото ми е схванато от непрекъснатото яздене и знам, че трябва да минат дни, преди отново да свикна с неудобствата на продължителното пътуване е кон. Доста седмици отминаха от пътешествието ни до Алтус и въпреки че излизах и сама с коня си в Уитни Гроув, това беше, за да се упражнявам с лъка и стрелите.

Посягам към змийския камък на шията си, за да проверя дали е топъл. Опитите да преценя колко още сили са останали в камъка ми действат ужасно. Правя ги дори когато става все по-трудно да кажа дали змийският камък е станал по-студен от вчера или от онзи ден. Сигурно е, че е много по-студен, отколкото беше, когато се събудих в Алтус, а той трескаво гореше на гърдите ми, ала да усетиш всекидневната промяна е почти невъзможно. Но аз продължавам да опитвам, сякаш като получа потвърждение, че силата му се топи с всеки изминал ден, това ще ме подготви за мига, в който тя ще изчезне завинаги.

Махам ръка от камъка на врата си и плъзвам пръстите на дясната си ръка около медальона на лявата. Змийският камък ми напомня, че съм Сестра. Че светлината на Сестрите от Алтус и на многото преди тях тече във вените ми.

Ала не мога да отмина и медальона, тъй като и той е част от мен. Медальонът нашепва на онази част от моята душа, която е скрита най-дълбоко и която не показвам на никого от страх, че ако някой я зърне такава, каквато е в действителност — ако ме види такава, каквато съм наистина, — съдбините на света никога повече няма да бъдат поверени в моите ръце.

Осъзнавам, че мечтая дори когато спя. Стоя в средата на един кръг, а в ръцете си усещам топлината на други ръце. Фигурите от двете ми страни са облечени в туники, качулките им са нахлузени върху главите им и покриват всичко освен плоските им лица.

От гърлото ми се изтръгват странни думи. Тялото ми се разтърсва и от страх, и от вълнение, а туниката ми се издува около краката, щом горещият вятър духне откъм центъра на кръга. Принудена съм да спра напева си, защото нещо ме дърпа от самото ядро на същността ми, извива се и рязко се освобождава, сякаш е било дълго кътано, смълчано, дремещо в мен. Аз извиквам и пускам ръцете на тези до мен, въпреки че някой ме предупреждава от много, много далеч:

— Не нарушавай кръга!

Но аз го нарушавам. Победена от страховете и болката си, аз нарушавам кръга. Залитам към центъра му и виждам как ръцете зад мен се съединяват и фигурите преливат една в друга и се сливат в едно.

Сякаш никога не съм била между тях.

Дърпат ме дотогава, докато усетя, че ще ме разкъсат на две — сякаш ме раздират отвътре навън. Падам на земята, а черното небе, осеяно с блещукащи звезди, които не си знаят годините, се разпростира над главата ми в мига преди нещо да ме стегне за китката. Обръщам се на една страна и вдигам ръката си, за да видя белега.

Змията.

Тя се гърчи и се извива, провира се все по-надълбоко в кожата ми, докато накрая аз усещам как се стопява напълно в плътта ми.

Крещя й да престане, ала тя продължава. Гори ме, гори ме, гори ме.

* * *

— Лия! Събуди се, Лия.

Отварям очи и виждам Димитри, надвесен над мен.

— Викаше насън — обяснява и отмахва кичура коса от челото ми.

Пръстите на дясната ми ръка са се сключили около китката на лявата и аз вдигам ръце пред очите си, като се опитвам да различа белега на слабата лунна светлина в палатката. Белегът не е станал по-дълбок. Нито по-тъмен. Усещам горенето от съня си, ала не се доверявам много на себе си и не му обръщам повече внимание.

Поемам си дълбоко въздух и се мъча да укротя препускащото си сърце, преди да му отговоря:

— Аз… извинявай.

— Извиняваш ли ми се? — чумери се той. — Лия, повече не се извинявай. Никога.

От съня все още ми е останал спомен за кръга, за облечените в туники фигури, за собствения ми глас, с който изричам непознати думи.

— Сънувах кошмар.

Лицето му придобива нежно изражение, той се навежда, изтяга се на земята до мен и ме взема в прегръдките си, а главата ми се притиска към гърдите му.

— Разкажи ми — казва той. — Разкажи ми за своя кошмар.

Мълчанието помежду ни тежи на сърцето ми и ми напомня за друг случай по друго време, когато също така се чувствах принудена да говоря за страховете си. За нещата в моето съзнание, които растяха и подивяваха, които притъмняваха зловещо, зазидани здраво между крепостните стени на душата ми. Алис е права, и двете взехме решения, които определиха местата, заемани от нас в момента. Навремето Джеймс ми бе дал възможност — и то не една — да му разкажа какво става с мен.

Ала аз не му се доверих. Не повярвах в любовта му.

Димитри мърка в ухото ми и разсейва колебанията ми:

— Обичам те, Лия. Не си го казваме много често, но не се съмнявай в това. Трябва да си сигурна в мен и да ми разкажеш за страховете си, за да мога да те отърва от тях.

Поемам си дълбоко въздух, поемам аромата му. Същият е като аромата на Алтус. Ароматът на най-красивия от Отвъдните светове. На моето минало и моето бъдеще. Той ми дава сили да се взра в очите му и да му кажа всичко.

Разказвам му за своите кошмари. За това, че напоследък зачестяват. За невъзможността да простя на Соня — да открия дори и най-малка частица от обичта си към нея след предателството й. Разказвам за изчезващата топлина и сила на змийския камък, даден ми от леля Абигейл. За посещението на Алис в Милторп Менър. За нейното твърдение, че всъщност не е по-различна от мен.

После му разказвам за най-големия си страх: че Алис може да е права и че е само въпрос на време пророчеството да ме обърне срещу всичко, което ценя, което ми е скъпо.

13.

— Добре ли спа?

Гласът на Димитри звучи уморено, когато едновременно с въпроса си ме целува по главата.

— Възможно най-добре — отвръщам аз и се сгушвам още по-навътре в завивките, като се наслаждавам на мига спокойствие, преди да започнем да събираме багажа и да прекараме още един ден на конете си.

Той не казва нищо, а ме придърпва по-близо към себе си с разбирането, че все още съм изненадана от реакцията му към моето признание. Не знам какво точно очаквах. Че ще ме намрази? Че няма да ме гледа с предишното обожание?

Не знам. Но през четирите дни след нощта на признанието търсих по лицето му следи от подозрение, от отвращение. Ала дори в моментите, когато мислите му са далеч от тук, в очите му откривах единствено преданост.

Когато осъзнавам, че нямаше да е така с Джеймс, усещам в себе си и свобода, и някаква тъга. В края на краищата няма никакво място за съжаление. Джеймс нямаше да ми повярва тогава, както не ми повярва и сега.

А аз трябва да имам предвид едно — неговото спасение.

И за да спася него, както и света, който познавам, трябва да спра Алис и Душите.

Двамата с Димитри събираме багажа, без да говорим, и си правим бърза закуска, преди отново да поемем на път. Храната ни е доста по-проста, отколкото по време на пътуването ни до Алтус. Тъй като сме само ние двамата и носим лек багаж, преживяваме главно със сирене, хляб, ябълки, които носим от Лондон, и по някое дребно животно, което някой от нас пронизва с моя лък по пътя.

След пет дни вече сме прехвърлили половината разстояние до водата, която трябва да ни отведе в Ирландия. Излизаме от Южна Англия и пейзажът се променя за един ден. Живописните хълмове и нивите отстъпват място на обрасли с шубраци безплодни тресавища. Те са подходящо отражение на моето все по-мрачно настроение и аз често се взирам в неприветливата околност и си мисля за сестра си. Вярно е, че отношенията помежду ни винаги са били сложни — в тях се преплитат обич, страх, страхопочитание и, да, дори омраза. Но като си помисля за Алис сега, душата ми се изпълва с безпокойство и загриженост. Чувствата ми са твърде смътни, за да ги осмисля, ала се засилват с всяка изминала минута. Докато си построим лагера и се навечеряме, аз вече знам, че нещо не е наред.

Не бива да се тревожа толкова за благополучието на Алис, обаче всичко, което става с нея, сякаш по някакъв начин се случва и с мен. Искам или не, животът ни е преплетен, както никога досега. Съдбите ни трайно са впримчени в пророчеството и в съдбите на всички негови заложници. Докато се приготвям да си лягам и целувам Димитри за лека нощ, тревогата не престава да гложди сърцето ми. Заспивам бързо и не се изненадвам, когато моят дух се издига в нощното небе над Равнината.

Едва си спомням за времето, когато не познавах пътуванията, но сега, щом осъзнавам, че сестра ми ме призовава, мигом усещам злата прокоба. По-мъдрата част от моето същество ми подсказва, че би трябвало да й откажа и да побързам да се върна в спящото си тяло. Но дори като си го мисля, аз знам, че няма да го направя. Безпокойството, което чувствам, няма да ми позволи да избягам от обясненията и аз политам над земята; тъмните полета се носят под мен, слети в едно от скоростта, когато се понасям по обратния път назад, над вътрешните графства, и навлизам в Южна Англия.

Зървам Лондон много преди да стигна до него. Дим, който се вижда дори на фона на нощното небе, се издига като огромно чудовище над града. Инстинктивно усещам къде се намира Алис. Моята душа гравитира към нейната и аз откривам хотела, където преди две седмици се срещнах с Джеймс. Фасадата се издига внушително на фона на нощното небе, ала аз преминавам през нея без усилие и с облекчение докосвам с крака пода, покрит с дебел килим. Усещам присъствието на Алис като повей от далечен спомен и преминавам през вратата на голямата спалня.

В камината пламти огън и хвърля оранжеви отблясъци в стаята. Аз не мога да почувствам топлината им с духовното си тяло, ала усещам енергията и знам, че в стаята е уютно. Оглеждам сенките и само след миг фиксирам местонахождението на сестра си и съзирам слабата й фигура в сянката на балдахина сред купчината одеяла в леглото. Дори от вратата мога да забележа, че раменете й се тресат от горък плач.

Гледката ме разтревожва — отдавна не съм виждала Алис да плаче. Не плака, когато майка ни умря, след като се хвърли от скалата край езерото в Бърчуд. Не плака и когато откриха трупа на татко и видяхме, че лицето му е застинало в безмълвен писък. Не го направи и когато положихме малкото недъгаво телце на Хенри да почива в студената земя край Бърчуд Менър.

Нещо ме привлича към нея — към тази съсипана Алис, по-човешкия вариант на моята сестра, — дори когато с почуда откривам, че съм в материалния свят. Да, възможно е да се премине през прозрачната преграда между световете, така че да те видят, докато пътуваш. Алис доказа, че може да се направи, дори това да наруши вековечните правила на Григъри. Аз също бих могла, ако поискам. Вече съм достатъчно силна.

Ала това е бреме, което не желая да поема на плещите си. Ако майка ми беше жива, щеше да отговаря пред съвета на Григъри, задето е използвала забранена магия. Обучена от Душите да използва техните тъмни сили, Алис добави много към подозренията, съществуващи около фамилното ни име. Ако оживея и заема мястото си като Стопанката на Алтус, ще ми е изключително трудно да спечеля доверието на Сестрите. Би било глупаво да наруша законите на Григъри сега. И макар да признавам, че съм доста любопитна, не желая да влизам в сблъсък с Алис. Нищо няма да спечеля. Искам само да открия причината за моето безпокойство и съм благодарна, че бях призована тук без ни най-малка намеса от моя страна.

Внимателно се приближавам и спирам на две крачки от леглото. Тя се е свила на хълбок с лице под ръката, която е метнала над главата си. Позата й ми напомня нещо — виждам Алис, когато беше на шест години, след погребението на майка ни, да лежи на леглото, ръката й е вдигната върху лицето по съвършено същия начин, ала тогава нямаше сълзи.

Навеждам се и я гледам отблизо, наострям уши, когато в хлиповете й долавям думи. Отначало мисля, че си въобразявам, ала само след миг отново ги чувам и едва се сдържам да не й извикам да ги повтори.

Косата й, кестенява на светлината на огъня в камината, се е разпиляла върху лицето. Без да мисля, се пресягам и замалко да отместя кичурите от челото й.

И тогава внезапно думите й прозвучават ясно и аз разбирам всяка една от тях.

— Той не ме обича. Никога няма да ме обикне.

Спирам протегнатата си към нея ръка на сантиметри от лицето й, а тя продължава да говори и при звука на собствения й глас тялото й се разтърсва от още вопли.

— Аз никога няма да съм… му достатъчна. — Гласът й пресеква, от всяка дума блика разочарование. — Винаги ще мисли за теб.

С изненада усещам сълзи в очите си. Примигвам и ги отпъждам с чувството, че предавам Хенри. Ако аз съм длъжна да поема своята отговорност за положението, в което сме в момента, Алис също е длъжна да поеме нейната.

Воплите й се укротяват миг преди да отмести ръката си и да открие цялото си мокро от сълзи лице. Тя сякаш се взира право в мен, макар че светлината е твърде слаба, за да се отрази в зелените й очи. Сега те изглеждат черни като абанос на мъждивите отблясъци на огъня.

Взирам се отблизо в нея, гледам как устните й помръдват и нашепват думите. Навеждам се още по-близо и се мъча да ги разбера. Когато това става, когато най-после ги чувам, рязко се дръпвам назад.

— Всичко това е твое дело. Той никога няма да обикне друга, най-малко мен.

Преглъщам страха си, защото дори в момента, както я виждам да лежи съсипана пред мен, аз се боя от нея. Казвам си, че не може да ме види, ала тя отново проговаря и очите й се впиват в моите. Внезапно се чувствам уловена в много странен и опасен сън, като в истински капан.

— Виждам те. — Гласът й се извива напевно и нарушава околната тишина и аз си спомням за малкото момиченце, което ми даде медальона първия път. — Знам, че се радваш на страданията ми, Лия, но не забравяй: щом Джеймс не може да бъде мой, аз нямам какво да губя.

14.

Брегът не е такъв, какъвто си го представях, ала съм твърде уморена, за да се безпокоя. Деветте дни езда и осемте студени нощи на непълноценен сън са ме довели до ръба на изтощението. Докато предаваме конете си на хората, предварително наети за целта, аз копнея омръзналата ми околна обстановка да се промени и изгарям от желание да се кача на корабчето, което ще ни отведе в Ирландия. Целувам Сарджънт по муцуната, потупвам го за последен път по гладкия хълбок и хващам Димитри за ръката.

— Трябва да се срещнем с водача си до кея — казва той и ме повежда покрай изхвърлената мъртва риба и бездомните хлапета, които обитават крайбрежните улици.

Вонята е невъобразима, но аз правя всичко възможно да запазя самообладание. Не всички хора живеят, заобиколени от лукс, както е в Милторп Менър. Ето че мъжете с вид на грубияни ме проследяват с гладни погледи и аз започвам да се притеснявам за нашата безопасност. Стискам по-здраво дръжката на торбата си, а близостта на лъка и камата в нея ми дават спокойствие.

Вдигам поглед към Димитри, който крачи до мен.

— Но как ще разпознаем водача си? — питам тихо аз. — Откъде да сме сигурни, че няма да има нещо общо с Душите? Толкова е лесно да приемат външния вид на обикновен човек!

— Довери ми се — усмихва се лукаво Димитри. Въздъхвам, когато малко момченце на не повече от шест години се приближава към нас с протегната ръка.

— Дайте ми нещо, госпожице!

Страните му са хлътнали, дрехите висят на раменете му като на закачалка, ала очите му блестят. Бъркам в джоба си и му подавам парче изсушено месо, останало ми от обяда. Очаквам ръката му да е мръсна, но тя е гладка и суха.

— Благодаря ви много, госпожице!

Гледам го как бърза да офейка и си мисля за Хенри. Въпреки многото привилегии, на които се радваше в живота, съдбата му бе нанесла удар, като го бе направила мой брат. На сърцето ми е болно и аз никак не се учудвам. Загубата на Хенри винаги ще ми тежи.

— Той ти липсва — прекъсва Димитри мислите ми. Поглеждам го в очите.

— Откъде разбра?

— Просто разбирам — прошепва той и стиска ръката ми. Извръщам поглед от изпълнените му с нежност очи и се възползвам от възможността да огледам кея, на който сме застанали. Стар и ерозирал е, дървените му пилони са се сцепили от многото бури, които са го връхлитали. Вървим по него натам, където той се спуска право във водата.

— Сигурен ли си, че ще…

Димитри въздъхва:

— Ще разпознаем водача си, Лия, обещавам ти.

Сдържам раздразнението си, макар да не съм сигурна дали е породено от прекъсването на мислите ми за Хенри, или от факта, че очевидно е очаквал моя въпрос.

Спираме и аз се надвесвам над водата. Виждам малка лодка, привързана за кея, собственикът се е навел над носа й, потънал в мисли. Щом ни чува, той се изправя и тутакси всичко ми става ясно.

— Гарет! — Усмивка озарява лицето ми.

Усещането ми се струва чуждо и непознато — по дългия път от Лондон до крайбрежието нямаше много поводи за усмивки.

— Какво правиш тук?

Дори на оскъдната светлина косата му блести като злато, той е загорял и тенът му е тъмен, какъвто беше по време на пътуването ни до Шартр. Отново се питам как може да има такъв загар, когато слънцето с мъка се провира през облаците, които сякаш завинаги ще останат надвиснали над Англия.

Неговата усмивка е още по-широка и по-лъчезарна от моята.

— Брат Марков съобщи, че има нужда от доверен водач, който да ескортира важна Сестра отвъд водата. Няма по-важна Сестра от теб, Стопанке моя, нито по-доверен Брат от мен.

Заливам се от смях, когато той допълва декларацията си с намигване.

Димитри кръстосва ръце на гърдите си.

— Хм.

Гарет вдига ръка.

— С изключение на присъстващите, разбира се.

Димитри остава сериозен и аз се питам дали искрите на ревност от предишното ни пътуване до Шартр не са се разпалили отново. Ала само след миг той се хили и се пресяга, за да се ръкува с Гарет.

— Радвам се да те видя, Братко. Благодаря ти, че дойде.

— Не бих го пропуснал за нищо на света — потрива, ръце Гарет, а после стабилизира лодката, като се улавя за кея. — Хайде, качвайте се. Чака ни доста път през морето. Нека използваме дневната светлина.

Вторачила съм се в протегнатата му ръка и не помръдвам. Лодката не е голяма — в нея са само въжетата за платната, има и няколко талпи за сядане, — а водата под нея е смръщена и черна. Водата винаги ме кара да поспра, защото времето, когато плавахме с лодка към Алтус, още не е забравено. Не е възможно да си помисля за плаването ни, без да си спомня за водния дух и за моето падане в черните води, когато се протегнах, за да докосна лъскавата му кожа.

Очите на Гарет излъчват мекота.

— Хайде, Стопанке моя. Твърде смела си, за да отстъпиш пред Душите и техните чудовища. При това — продължава той — Стопанката на Алтус е длъжна да превъзмогва страховете си.

Поемам ръката му и предпазливо стъпвам на палубата.

— Още не съм приела поста — мърморя аз.

— Да, да — отвръща Гарет и ме отвежда навътре в лодката да седна. — Мисля, че го спомена.

Димитри също се качва и само след секунди Гарет отвързва въжетата и ние се отблъскваме от кея. Понасяме се напред, Гарет и Димитри са заети с платната и аз се питам дали има нещо, което Димитри да не може да върши.

Седя възможно най-далеч от борда и гледам водата. Мисля си за кристално-чистото, гладко като огледало море, което обгръща Алтус. Това е съвсем различен океан. Не мога да надзърна отвъд покритата с отпадъци повърхност и разпилените боклуци зад борда, за да видя как водата се движи под нас. Нямам голямо желание да узная какво има там.

Минава пладне, когато се откъсваме от пристана. Най-после Димитри и Гарет сядат и всички се наслаждаваме на спокойната закуска, докато двамата си говорят за Алтус. Гарет чул, че Урсула води кампания, за да получи подкрепа, с надеждата, че аз няма да успея. Като далечна роднина тя е следващата по ред, в случай че аз няма да мога да поема ролята, овакантена от леля Абигейл след смъртта й. Не е тайна, че Урсула ламти за поста, който по право се пада на мен, и желае младата й дъщеря Астрид да го наследи.

Загрижено прехапвам устни, когато чувам новините от Острова, който вече обичам. Става ми неспокойно, като си представя как Урсула се домогва до властта, въпреки че аз рискувам живота си и този на други хора, за да докарам пророчеството, обвързало всички нас, до неговия завършек.

Ала това е тъкмо нещото, от което имам нужда.

Не мога да си позволя да се поддам на страховете си за чудовищата Самаилови, за Душите или пък за собствената ми тъмна природа. Залогът е твърде голям и въпреки че мога и да се усъмня в решението на съдбата да държи тъкмо мен отговорна за всичко, в себе си аз съм убедена, че отговорността наистина е моя.

И ще я поема, каквото и да се случи.

* * *

През останалата част от деня наблюдавам как Димитри и Гарет действат с платната и с интерес слушам обясненията им за начина, по който се използват различните въжета. Казвам си, че някой ден и аз мога да поискам да поплавам, и си представям как двамата с Димитри се носим по кристалнобистрата вода край Алтус.

Курсът на лодката ни е фиксиран и докато свършим оскъдната си вечеря, ние се движим равномерно по вятъра. Става все по-студено и аз се облягам назад, като търся топлина в Димитри и гледам как небето постепенно притъмнява. Пътуването с лодка ми омръзва бързо и се замечтавам за удобствата у дома.

Изпъвам шия и поглеждам към Димитри.

— Знаеш ли какво ми се иска в момента?

— Хм? — мързеливо отронва той.

— Кокошка. Огромна печена кокошка с хрупкава кожичка и толкова сочно месо, че да се отделя от костите.

Усещам смеха в гърдите му и се извръщам към него.

— Какво смешно има? Нима не искаш да похапнеш нещо по-различно от изсушено месо и хляб?

— Да, да, искам. — В тона му се долавя веселие. — Просто никога не съм те чувал да мечтаеш за храна.

Закачливо го удрям по ръката.

— Гладна съм!

— Тя има право — обажда се Гарет от другия край на лодката. — На мен ми се ще да похапна ябълков пудинг от Алтус, току-що изваден от пещта и толкова горещ, че да опари устата ми.

Поглеждам към Димитри.

— Ами ти? Какво искаш ти?

Гласът му става сериозен.

— Нямам нужда от нищо повече. Всичко, което искам, е тук, до мен.

Вдигам поглед към него и се усмихвам. Нещо безмълвно, но дълбоко преминава между нас точно преди той да отвори отново уста.

— Макар че печената кокошка и ябълковият пудинг ще ми дойдат много добре.

Сега е мой ред да се засмея и аз отново се облягам назад, като се наслаждавам на усещането за силното му тяло, опряно в моето. Докато плаваме към Ирландия, а небето над нас става все по-дълбоко, не осъзнавам умората си. Безкрайно съм доволна и миг преди тъмата на съня да ме обори, нямам време да се чудя как така намирам покой по средата на Атлантика, сама в компанията на двама способни мъже, единият от които вече ми е приятел, а другият — нещо много повече.

* * *

Очаквам, че при пристигането си в Ирландия ще бъда предадена в ръцете на друг водач, но с радост научавам, че Гарет ще ни придружава по време на цялото пътуване до каменните пирамиди край Локру. Той умело маневрира с лодката, вкарва я в малка вдлъбнатина в пристанището и ние тръгваме по ширналия се бряг, където Сарджънт, Блекджак и един друг кон, който разпознавам като коня на Гарет, ни биват предадени от млад червенокос господин. Щом среща погледите ни, устните му се раздвижват в свенлива почтителна усмивка и аз се питам дали и той не е Брат от Алтус. Не си правя труда да питам как така конете ни също са прекосили морето. Вече съм свикнала с множеството мистерии около Общността на Сестрите и Григъри и предпочитам засега да не се занимавам с това.

Качваме се на конете, преминаваме през тълпящия се на брега народ и се насочваме право към Дъблин. После градът остава зад нас, а наоколо във всички посоки се простира безбрежната сочна зеленина на ирландската провинция.

Димитри и Гарет преценяват, че е по-безопасно да избягваме главните пътища, и ние цял ден прекосяваме злачни ливади и хълмисти местности. Въпреки че е студено, денят е приятен за езда, а дивата, открита красота на пейзажа хвърля светлина и в най-затънтените мрачни кътчета на душата ми.

Обръщам се към Гарет:

— За колко време можем да стигнем до каменните грамади?

— За около ден, при положение че по пътя си не се натъкнем на нещо непредвидено.

Кимам и разочарованието попарва ведрото ми настроение.

— Мислиш ли, че скоро ще вземеш решение? — пита Гарет миг по-късно. — За поста си като Стопанка на Алтус?

Хвърлям поглед към него и предпазливо заобикалям подробностите от пророчеството, неизвестни за него.

— Би било безразсъдно да мисля за това, когато имаме толкова несвършена работа.

Чувствам мълчанието на Димитри като огромна тежест и избягвам погледа му. И двамата сме наясно, че моето решение не засяга само мястото ми на Острова. Все още не съм приела официално предложението на Димитри да останем заедно, ако оцелея в пророчеството. В началото причината се криеше в Джеймс и моята несигурност в чувствата ми към него. Сега това е несигурността в моето собствено бъдеще, както и суеверните ми страхове, че вземам твърде много неща за даденост.

Гарет смръщва вежди.

— Деянията на Общността на Сестрите и на Григъри си остават пълна мистерия дори за мен. Макар често да ме товарят с жизненоважни поръчения, не ми казват всичко докрай. И все пак…

Той се колебае и аз му напомням:

— И все пак?

— Изглежда, щом приключим с тази работа, доста бързо ще вземеш решение, нали?

Кимам бавно.

— И аз така мисля.

— Е, в такъв случай… с цялото ми уважение, разбира се… не бива да вземаш решението си предварително, така че, щом настъпи часът, да можеш да приемеш или отхвърлиш поста!

Мъча се да се усмихна.

— Много мъдро, Гарет. Ще си помисля по въпроса.

И през целия ден мисля. Предишното чувство за покой изчезва, защото Гарет е прав: глупаво е да се криеш от истината. В миналото често допусках тази грешка — криех от себе си истината за Алис, Соня, за собственото си семейство. Това ми докара само беди и много скоро си извадих едно заключение.

Когато всичко е речено и сторено, има само два възможни изхода: или да доведа пророчеството до край и да взема решение, което ще промени хода на живота ми завинаги, или да загина, докато се опитвам да го направя.

15.

Усещам, че се приближаваме към каменните грамади, още преди да съм ги зърнала. Усещам го като някаква притегателна сила вътре в себе си, която ме тегли напред с такава мощ, че съм сигурна: мога да намеря пътя и без помощта на Гарет. Убедена съм както никога досега, че Камъкът е там, иначе защо ще чувствам такова мощно привличане към място, на което никога не съм била? Тази мисъл ми дава опора, когато тръгваме по пътеката, водеща в малката горичка.

— Това трябва да е пътят за къщата. Не знам за вас, но аз нямам търпение да се мушна в истинско легло — казва Гарет и ни води навътре сред рядката растителност на гората.

От умора едва се усмихвам.

— Мечтая за една вана.

— Искам ги и двете, както и вкусна храна в добавка — намесва се Димитри.

Пътеката е твърде тясна, за да се движим един до друг, и ние яздим в колона по един. За кратко изгубвам всякакво чувство за време и място. Сепвам се, когато излизаме на някаква поляна с къща по средата — сивата й каменна фасада почти се слива със стоманеното зимно небе зад нея. Усмихвам се, като виждам тънката струйка дим да се вие от комина.

Хвърлям поглед към Димитри и Гарет и се ухилвам:

— Топлина!

Те отвръщат на усмивката ми и ние повеждаме конете към оградата.

— Засега ще ги завържем тук — казва Гарет. — Да отидем да се запознаем със стопаните.

Слизам, завързвам Сарджънт за оградата и се сгушвам за миг във врата му.

— Благодаря ти — шепна аз и го потупвам по хълбока, после настигам мъжете по пътеката към входа на къщата.

— Как се казва пазачът? — питам тихо Димитри, когато заставаме на верандата и чакаме някой да отговори на похлопването ни.

— Фъргъс. Фъргъс О’Лиъри.

Кимам и съвсем тихо повтарям името, а стомахът ми внезапно се свива на възел. Свикнала съм да се осланям на хората и на местата, които обитавам. На Милторп Менър в Лондон, на Димитри, както и на онези, с които съм се сближила. Би било странно да отседна в нечия чужда къща, докато диря Камъка.

Гарет тъкмо вдига ръка, за да похлопа пак, когато вратата се отваря. Очаквам да видя възрастен човек и когато на прага пред нас се появява младо момиче, аз започвам да примигвам с очи. После си спомням. Димитри ми бе казал, че пазачът има дъщеря.

— Добър ден — кима тя, а думите й носят мек ирландски ритъм. — Вие трябва да сте господин Марков и неговите спътници.

Димитри кима и ме поглежда в очите, като тихомълком ми напомня да използвам само малкото си име. Нощувките ни са организирани от Димитри и ние споделяме мнението, че трябва да пазим в тайна целта на нашето пътуване, както и моята самоличност.

— Това са придружителите ми Лия и Гарет — кима към нас Димитри. — Гарет ще преспи тук само тази нощ.

Поглеждам го стреснато. Не бива да се изненадвам, тъй като Гарет не знае целта на посещението ни в Локру. Както и преди, когато открихме липсващата страница, на Гарет е разрешено само да се докосне до пророчеството. Така бе пожелала леля Абигейл и така ще бъде.

— Влезте, моля. — Момичето отстъпва назад, прави ни място да минем в къщата и затваря вратата зад себе си. — Аз съм Бриджид О’Лиъри. Баща ми ви очаква в салона.

Тя се обръща и ние я следваме надолу по коридора. По стените премигват свещи и хвърлят отблясъци върху косата на Бриджид. В началото ми се струва руса като на Соня, но сега виждам, че в нея проблясват медни кичури.

Коридорът е тесен и оскъдно осветен. Не се сдържам и хвърлям по едно око на стаите, край които минаваме. Мебелировката не е и наполовина толкова луксозна като тази в Милторп Менър, ала уютът на старите мебели ми прави впечатление и аз решавам, че къщата ми харесва.

— Ето тук.

Бриджид ни въвежда през вратата вдясно и ние се озоваваме в малка стая. До масата за четене седи господин с посивяла коса, пред него е разтворена голяма книга, той е приведен над някакъв документ, а дясната му ръка с перото се движи по него.

— Извинявай, татко. Гостите дойдоха.

Той вдига поглед, очите му сякаш са забулени. Познавам този израз. И баща ми имаше такъв вид, когато бе дълбоко съсредоточен в работата си в библиотеката. Вид на човек, който с неохота се връща от някакъв друг свят.

— Какво казваш, дъще? — объркано се взира в нас той и аз се питам дали Бриджид не е забравила да го уведоми за предстоящото ни пристигане.

Гласът й звучи ласкаво.

— Нашите гости, татко. Пристигнаха. Нали помниш — господин Марков ни изпрати вест, че ще има нужда от стаи, докато проучва каменните пирамиди?

Двамата с Димитри си бяхме измислили прикритие — че сме учени, които подготвят важен доклад за историческото значение на грамадите. То щеше да ни позволи да се движим свободно и да задаваме въпроси, които биха могли да ни упътят до местонахождението на Камъка, без да предизвикваме подозрения.

— Господин Марков? — За миг ни поглежда въпросително, а после в очите му проблясва разбиране. — А, да! Господин Марков. Очаквахме ви.

С тези думи той става и се запътва към нас, сякаш само преди минута не ни беше гледал като непознати.

Насочва се право към Димитри с протегната ръка, предпазливо се здрависва с него, после се обръща към Гарет и прави същото. Ала щом очите му се спират върху мен, струва ми се, че стената пада. Не мога да не забележа подозрението в погледа му.

— Погледни, Бриджид. Това е девойка! Мисля, че приятелката на господин Марков ще ти бъде добра компания.

Върху млечнобелите страни на Бриджид се появяват два пламтящи кръга и тя навежда глава.

— Шшшт, татко! Сигурна съм, че господин Марков и помощниците му имат да вършат важна работа и няма да им остава много свободно време.

Димитри кима.

— Гоним срокове. Трябва да привършим изследването и да си тръгнем по възможност най-скоро. Но — и той намига към Бриджид, — убеден съм, че ще намерим време за приятелски разговори.

Тя кима вяло с глава.

Господин О’Лиъри потрива ръце зад гърба си.

— Ето, виждаш ли? Ще бъде добре за теб да си имаш за компания една млада дама, Бриджид.

Независимо от думите си, той не дава вид, че това ще е кой знае колко добре, и внезапно аз се чувствам така, сякаш съм се спуснала в заешка дупка и съм се озовала в съвършено различен свят. Може би е от умора, но ми се струва, че зад всяка дума, изречена от господин О’Лиъри, се крие особен смисъл, както и зад всеки поглед, който си хвърлят от време на време, когато мислят, че никой не ги гледа. Вътрешно се укорявам, задето в резултат на преумората си съм станала толкова мелодраматична, но въпреки всичко чувствам облекчение, когато господин О’Лиъри стиска длани и казва:

— Е, добре. Аз ще се погрижа за конете ви, а Бриджид ще ви покаже стаите. Нали имате коне?

Гарет кима.

— Отпред са. Завързахме ги за оградата. Ще дойда да ви помогна.

— Не, не идвайте. Измийте се и си починете от пътя. Аз ще се оправя.

Той се обръща да тръгне, ала гласът на Димитри го спира насред път.

— Господин О’Лиъри?

— Да?

— Разбрах, че давате под наем пет стаи? — И бърка в джоба си.

Господин О’Лиъри кима.

— Да, но вие сте само трима, нали така? А утре единият от вас ще си тръгне? — И той посочва към Гарет. — Макар че можем да приготвим допълнителни стаи, ако се нуждаете от тях.

Димитри протяга ръка към възрастния мъж.

— Нямам нужда от повече стаи, господин О’Лиъри, но работата ми е от голяма важност и трябва да я върша на тишина. Бих искал да сме единствените гости, докато сме при вас. Аз, разбира се, ще ви платя за незаетите стаи.

Господин О’Лиъри се двоуми, гледа ръката на Димитри с нещо, подобно на отвращение, макар че какви посетители би могъл да има при каменните пирамиди в ранна пролет? Чудя се дали не сме го обидили, ала след миг той взема парите от ръката на Димитри. Не казва нищо повече, обръща се и тръгва.

В мъждивата светлина на стаята Димитри ме поглежда в очите и аз знам, че двамата мислим за едно и също нещо. Всеки е заподозрян, че може да работи за Душите. Дори господин О’Лиъри и дъщеря му.

* * *

— Искате ли още нещо?

Бриджид е напълнила с вода голямото медно корито по средата на стаята ми. Над него се извива и се къдри пара и изчезва като етер в меката светлина.

— Не, благодаря. Ваната е чудесна.

Бриджид кима.

— Сервираме вечерята в шест, ако часът е удобен за вас.

Забелязвам, че ръкавите й са твърде дълги и маншетите им са се намокрили, когато ми е приготвяла ваната. Чувствам остра вина от критичното си отношение към нея и баща й преди малко, колкото и оправдано да беше то.

Усмихвам се.

— Всичко е идеално. Благодаря много.

Стоим и мълчим толкова дълго, че накрая се чувстваме неудобно и аз не мога да се отърся от мисълта, че тя има още какво да ми каже. Чакам и след миг тя го казва:

— Значи идвате от Лондон?

— Така е.

Нарочно отговарям кратко. Неопределеността е присъща на онези, които имат какво да крият.

Тя свежда очи, прехапала устни, и обмисля следващите си думи.

— А дълго ли ще останете тук?

„Това е просто любопитство — казвам си аз. — Тя е сама, захвърлена накрай света само със стария си баща.“

Но въпреки всичко заговарям с по-твърд глас с надеждата да я възпра да ми задава въпроси.

— Толкова, колкото е необходимо, за да довършим работата си.

Момичето отново кима и си тръгва.

— Приятна баня.

Аз ставам, но не се движа, а се опитвам да определя източника на подозренията, напъпили в душата ми още в самото начало на пребиваването ни в Локру. Безпокойство човърка подсъзнанието ми и аз разбирам, че тук става въпрос за таен знак.

Осъзнавам какъв е той малко по-късно, когато облягам глава назад в стената на медното корито и оставям водата да охладнява върху кожата ми.

Нито Димитри, нито аз сме от Лондон. Наистина не сме. Нито един от двама ни не е прекарал в Лондон достатъчно дълго, за да започне да говори като лондончанин. Аз все още си говоря като американка и често привличам удивените погледи на хората от града. Гарет, от друга страна, живее на много места и пътува по поръчения на Братята и Сестрите от Алтус. В английския му няма и следа от лондонски акцент. Всички сме облечени в груби дрехи, отхвърлили нарочно всичко по-фино, за да не привличаме любопитните погледи.

И щом е така… щом е така и Димитри внимава да не се изтърве и да издаде откъде сме всъщност, откъде-накъде Бриджит ще си помисли, че сме от Лондон? Това означава или че само с един поглед ни е преценила безбожно правилно, или че знае за нас повече, отколкото трябва.

16.

По време на вечерята се чувстваме неловко. Дали поради взаимните подозрения, или поради факта, че не се познаваме с домакините си, през по-голямата част от времето ние мълчим, като единствено Гарет прави опити да завърже приятелски разговор. Бриджид се е преоблякла в доста дълга рокля и ръкавите й падат застрашително надолу, заплашвайки да се потопят в ястията и сосовете на масата пред нас. За миг я съжалявам заради самотата й и очевидната липса на женско настойничество.

Независимо от необикновеността на компанията ние се храним с охота. С помощта на една възрастна жена от града, който не бил много близо, Бриджид ни е сготвила чудесно ястие. Иначе е простичко, но е внушително като количество и аз изяждам с охота няколко порции, които биха удивили всяка млада персона. След десерта посръбваме малцова бира и най-после господин О’Лиъри споменава целта, поради която сме дошли при каменните пирамиди.

— Сигурно ще имате нужда от водач.

Почти съм сигурна, че в гласа му долавям нотка на надежда.

Не съм имала възможност да информирам Димитри за разговора си с Бриджид, затова се обаждам преди него.

— Всъщност предпочитаме да работим сами, но все пак благодаря за предложението.

Димитри се вторачва в мен и аз се старая да го погледна в стил: „По-късно всичко ще ти обясня.“

Господин О’Лиъри кима бавно.

— Сигурно имате карта на местността.

— Ами да — казва Димитри. — Но със сигурност ще се нуждаем от вашите знания на по-късен етап от проучванията.

Бриджид, която седи от дясната страна на баща си, проговаря:

— Татко знае много за каменните грамади. Ако търсите нещо по-особено, той ще ви помогне да го откриете.

Смехът на господин О’Лиъри прозвучава като студен вятър в осветената със свещи трапезария.

— Дъще, нима забрави, че господин Марков и помощниците му проучват каменните грамади само от историческа гледна точка? А това е доста лесно за всеки, който познава начините за изследване.

Сарказмът в тона му е очевиден и той се обръща към Димитри.

— Нали така, господин Марков?

Димитри го гледа право в очите.

— Точно така.

Настъпва миг мълчание, през който двамата мъже се гледат втренчено един друг. Вече започвам да се питам дали всичко това няма да свърши с размяна на удари, тъй силна е враждебността между тях, ала минута по-късно господин О’Лиъри избутва стола си назад и става.

— Денят беше дълъг и уморителен за вас. Настанете се удобно, моля. Бриджид сервира сутрешната закуска в седем.

Той изчезва в коридора и Бриджид се изправя с неловка усмивка.

— Баща ми е отвикнал да общува. Много рядко ни спохождат гости и човек лесно може да забрави как да се държи пред други хора. Моля да го извините.

Димитри се отпуска на стола си — сега, когато господин О’Лиъри го няма, той е по-спокоен.

— Не се притеснявайте.

Бриджид кима.

— Искате ли да направя още нещо за вас, преди да се оттеглим в стаите си за през нощта?

— Говоря само от свое собствено име — обажда се Гарет. — Горе ме очаква удобен дюшек и аз не желая нищо повече.

— Всичко е наред, благодаря — опитвам се да й се усмихна аз и да потуша надигналото се в душата ми неудобство, като й напомня, че всички сме уморени и изнервени.

— Много добре.

Пожелаваме си лека нощ, ала оставаме около масата и седим мълчешком повече от минута след като тя излиза от стаята. Гарет се навежда напред и шепти:

— Какво беше всичко това?

— Не тук — поклаща глава Димитри, става и ни прави знак да го последваме. — Ще трябва да поговорим в някоя от нашите стаи, при това много тихо.

Следваме го нагоре по стълбите, покрай определените за него и за Гарет стаи. Той спира пред моята врата и я отваря. Повдига вежди в мълчалив въпрос и аз кимам, като му разрешавам да влезе, макар че той ме пита само заради Гарет. Димитри винаги е добре дошъл в покоите ми и добре го знае.

Щом влизаме, Димитри затваря вратата и преминаваме във вътрешността на стаята. В камината гори огън, а ние отиваме до малкото канапе и столовете, подредени наоколо. Гарет сяда на един от столовете с високите облегалки, покрити с овехтяла тапицерия, а аз се свивам в края на канапето. Димитри се отпуска върху килима пред камината, с въздишка протяга дългите си крака и се обляга на лакти.

— И така — тихо подхваща той, — какво точно подозираш?

Аз си поемам дълбоко въздух.

— Не съм сигурна. Просто Бриджид ме попита дали сме от Лондон. Но не така, както се пита, за да научи откъде сме всъщност.

— В такъв случай трябва да внимавам относно начина на запитването. — В тона на Гарет се долавя смях. — Въпросите не се ли задават по един и същи начин?

Отправям поглед към него, като се старая да сдържа раздразнението в гласа си.

— Не. Понякога човек задава въпрос, за да чуе потвърждение на нещо, което вече му е известно.

— И ти мислиш, че Бриджид вече е знаела, че идваме от Лондон? — пита Димитри от пода.

— Наистина прозвуча така. — Поглеждам към него, после към Гарет. — Сигурни ли сте, че не сте се изтървали и не сте казали нещо във връзка с произхода ни?

— Напълно — без колебание изрича Димитри. — Погрижих се да скрия нашата самоличност, произхода ни, всичко, което поддържаме чрез прикритието си. След случилото се по пътя за Шартр не поемам никакъв риск относно твоята безопасност, Лия.

Гласът му е дълбок и плътен и аз усещам как страните ми се затоплят.

— Гарет?

Той свива рамене.

— Не знам достатъчно за причината, поради която сте тук, за да издам нещо, пък и нямах нито време, нито желание да си бъбря с някого за Лондон. Двамата с Димитри сте доста красноречиви, вероятно мнозина учени наистина пристигат от Лондон, за да изследват каменните грамади. Не е ли възможно просто да е отгатнала?

— Може би.

Взирам се в огъня, сякаш пламъците крият отговора на всичките ни въпроси.

— Предполагам, че е възможно. Аз… — Поглеждам нагоре и срещам взора на Гарет. — Просто усещам, че знаят повече, отколкото казват.

— Съгласен съм с Лия — тихо изрича Димитри. — Може и нищо да не е, но ние не можем да си позволим да рискуваме. Ще се наложи да не ги изпускаме от очи, докато сме тук, и прилежно да пазим всяко наше откритие.

— Искате ли да остана? — пита Гарет. — Бих могъл да ги наблюдавам и да се грижа за безопасността ви.

Димитри среща погледа ми и ме оставя аз да отговоря на въпроса. Той добре познава стремежа ми да се грижа за нещата така, както би го сторила леля Абигейл, поне дотогава, докато назрее моментът и науча достатъчно, за да постъпвам по различен начин.

Двоумя се. След Сониното предателство хората, на които се доверявам, са се смалили до тревожно малка цифра.

Но леля Абигейл не е искала да осведомяваме Гарет. Когато го определи за един от водачите ни до Шартр, тя му се довери за много малка част от пътуването, както направи и с останалите ни водачи. Не е възможно да се приеме, че аз, със своя незначителен опит и познания, ще се справя по-добре от нея.

Усмихвам се на Гарет и протягам ръка към неговата. Той с почуда гледа протегнатата ми десница и хвърля поглед към Димитри, сякаш да получи разрешение. Когато Димитри леко кима с глава, Гарет поема ръката ми в своята.

— Скъпи Гарет, ако съществува някой, с когото бих споделила тайните си, това със сигурност щеше да бъдеш ти. Заради твоята и заради нашата сигурност съм длъжна да ти откажа. Но от все сърце желая да не беше така.

Той кима.

— Винаги съм на твое разположение, Стопанке моя. — Той стиска ръката ми и се ухилва, преди да имам възможност да му отговоря. — Няма нужда да си правиш труда и да ми напомняш, че все още не си приела назначението. Хората на Алтус, твоят народ има нужда от теб. Истинската Стопанка не ще извърне глава при зова на народа си, а не съществува по-истинска Стопанка от теб.

Преглъщам, обзета от вълнение, но Гарет става и ми спестява неудобството да говоря.

— Ще ви оставя да си починете. Лека нощ.

— Лека нощ, Братко.

Гласът на Димитри е изпълнен с уважение и обич, когато Гарет си тръгва.

Двамата с Димитри седим в тишината, настъпила след излизането на Гарет, а пращенето и пукането на жарта в камината са единствените шумове в стаята. Вдигам поглед и виждам, че Димитри ме наблюдава, а очите му са потъмнели загадъчно. Облегнал се е на лакти, бялата му риза се е опънала на гърдите, а развързаната връзка на яката разкрива гладката кожа на врата му. Ако развържа и останалите вързалки, бих могла да смъкна ризата от плещите му и да го целувам по гърдите, по корема.

— Защо ме гледаш така? — Той улавя погледа ми и аз не успявам да прикрия желанието в гласа си.

Страстта в очите му отразява моята собствена страст.

— Нима не мога да те гледам заради самото удоволствие, моя Стопанке?

Извръщам поглед встрани.

— Не ме наричай така, Димитри. Не и тук. Не и сега. Не желая да бъда Стопанката на Алтус. Още не.

Той потупва килима до себе си.

— Ела.

Гласът му прелива от желание.

Аз отивам при него, преминавам разстоянието, което ни дели един от друг, и се отпускам на пода до него.

— По-близо. — Той изговаря думите толкова тихо, че едва ги чувам.

Придвижвам се към него и спирам, когато лицето ми се озовава на сантиметри от неговото.

— Още по-близо — казва той.

Усмихвам се и се приближавам още повече, докато между моите и неговите устни остават по-малко от два сантиметра.

— Така ли?

Неговата усмивка е потайна и мрачна.

— Това е достатъчно — протяга ръце към мен той и леко повдига лицето ми срещу своето. — Дори когато настъпи мигът да царуваш, ти няма да си само Стопанката на Алтус. Не и за мен.

Доближава устните си до моите и аз усещам мекотата им миг преди да се плъзнат надолу по чувствителната кожа на шията ми. Главата ми се килва назад и аз едва сдържам стенанието си.

— А какво? — шепна аз. — Какво ще бъда за теб тогава?

С кожата си усещам, когато той изрича:

— Това е прост въпрос. Ще бъдеш моята любима. Моята душа.

Устните му продължават по пътя си и се отправят към нежната трапчинка между ключиците.

— Колкото и да си силна пред света, с мен можеш да се отпуснеш съвършено разголена, нищо лошо няма да ти се случи.

Тялото ми пламти, запалено отвътре от искрите по устните му и от нежните думи, отронени в шепот. Плъзгам се надолу, така че да легна наполовина върху него и наполовина върху килима, и го притискам назад към пода. Косата ми е като тъмна завеса около нас и светлината на огъня едва прозира през проблясващите кичури.

— Мисля, че бих искала да легна разголена пред теб, Димитри Марков.

Този път аз докосвам с устни неговите и оставам така, докато усетя как устните му се раздвижват.

Отдръпвам се и той докосва с пръст подпухналата ми от целувките уста.

— Мога да чакам, Лия. Няма да престана да те чакам.

17.

Спя лошо, преследват ме странно противоречиви сънища. Ту съм се върнала в осветения от огъня кръг, а белегът на китката ми гори ли, гори. Ту се озовавам в обятията на Димитри, а кожата ми е гола и топла и се допира до неговата. Когато на сутринта излизам от стаята си, съм благодарни, че в нея няма огледало. Убедена съм, че отражението, което ще се взре в мен, няма да ми хареса.

Долавям гласове и тръгвам надолу по простата стълба, която отвежда в главния коридор; уверена съм, защото усещам тежестта на мамината кама в нанизаната на връв чанта, люлееща се на китката ми. Може параноята да ме е накарала да я взема, но по-добре да я нося и да не ми потрябва, отколкото обратното.

Запътвам се към задната част на къщата, към салона, който си спомням от деня на нашето пристигане, и с изненада откривам Димитри, седнал самичък, приведен над някаква книга. Столът, на който седи, изглежда малък пред якото му телосложение и аз усещам силно желание при спомена за силната му прегръдка, в която бях потънала само преди няколко часа.

— Добро утро — поздравявам го тихо аз, като се старая да не го стресна.

Той вдига поглед, очите му са нащрек.

— Добро утро, любов моя. Добре ли спа?

Нежните му думи са нещо ново и през тялото ми преминава приятна тръпка, а аз тутакси осъзнавам, че наистина съм неговата любов, а той е моята.

Прекосявам стаята и отивам при него, а той става и аз се отпускам в ръцете му.

— Не. Опасявам се, че напоследък не се погаждаме със съня.

Той повдига брадичката ми и изучава лицето ми, сякаш то е книгата, която чете.

— А, да — кима Димитри. — Трябваше да те погледна, преди да попитам. Ясно е, че нощта не е била спокойна за теб.

Нежно го побутвам.

— Ами много ти благодаря! Трябва ли да се чувствам поласкана от подобна забележка?

Той ме целува по върха на носа.

— Не исках да те обидя. За мен ти си красива по всяко време на деня и нощта, във всяко положение. Тревожа се за теб, това е. Имаш уморен и измъчен вид, а ни чака още много работа.

Усмихвам се, трогната от загрижеността му.

— Не е кой знае какво. Чистият въздух и здравословната закуска ще ми се отразят добре.

Отдръпвам се от него и поглеждам към коридора.

— Къде са другите?

— Господин О’Лиъри и дъщеря му се занимават с домакинството. — Димитри се двоуми и търка наболата си брадичка. — Боя се, че Гарет си е тръгнал.

— Тръгнал ли си е? — тръсвам глава аз. — Какво искаш да кажеш?

Той се навежда към малката масичка и взема сгънатия лист хартия от нея.

— Каза, че не обичал сбогуванията. Потегли рано тази сутрин и остави това за теб.

Той ми подава листа, аз се обръщам към камината, разгъвам дебелата хартия и се взирам в наклонения почерк.

Скъпа моя Стопанке,

Извинявай, че си тръгвам, без да се сбогувам, но никога не съм харесвал сбогуванията, а сега още по-малко. Бих желал да можеше да ми повериш твоята задача, защото е очевидно, че тя ти тежи на сърцето. Знай, че ако по някое време в бъдеще имаш нужда от помощ или от доверен приятел, аз ще бъда на твоите услуги, давам тържествен обет за вярност.

Независимо какъв път ще избереш, за мен ти винаги ще си останеш истинската Стопанка на Алтус.

Твой верен слуга:

Гарет

Бавно сгъвам листа — заминаването на Гарет е неприятна изненада, макар да знаех, че днес и бездруго щеше да си отиде. Толкова много от загубите в живота ми са били внезапни, наложени ми отвън, без да имам време да изрека нещата, които съм имала да казвам.

Исках поне този път да се сбогувам.

— Според мен просто се е стремил да си спестите тъгата — обажда се Димитри отзад. — Ти явно означаваш вече много за него.

— Както и той за мен — изричам думите тихо срещу огъня и си поемам дълбоко дъх, преди да се обърна с лице към Димитри. — Тогава да закусим в трапезарията и да започнем деня си, какво ще кажеш? Сигурна съм, че ни чака доста работа.

— Закуската е сервирана — усмихва се той и ме хваща за ръката. — Но не в трапезарията. Ела. Имам изненада за теб.

* * *

Полето се е разпростряло пред нас и ние препускаме през него, наоколо във всички посоки се извисяват хълмове. Небето е необикновено синьо, вдигам очи и се възхищавам на синевата, усещам как светът се накланя на една страна и ми се струва, че се давя в лазурните дълбини.

Каменните грамади се възправят в далечината, причудливите хълмове и скалистите възвишения изпъстрят зелената равнина. Ние яздим към тях и с всяка измината стъпка изпитвам същата необичайна близост, която чувствах и в Шартр. Спираме пред най-високата грамада, нервите ми са изопнати от усещания. Усещам обвързаност със суровия пейзаж и неговите подземни пещери, но в същото време той изпълва сърцето ми с тъга, която не мога да си обясня.

Скачам от гърба на Сарджънт, оглеждам възвишенията и полето наоколо, после се усмихвам и се обръщам към Димитри:

— Това наистина е приятна изненада, но ми е трудно да си представя, че и каменните пирамиди са твое дело. Та те са били на това място от векове.

Той издърпва един вързоп от дисагите и се отправя към осветено от слънцето място в непосредствена близост до полегатия тревист склон на хълма, приютил една от пещерите.

— Развила си чувство за хумор, Лия — одобрително кима с глава той. — Това ми харесва. Но не с грамадите исках да те изненадам аз, глупаво момиче.

Протягам ръка, сякаш да обгърна целия пейзаж наоколо ни.

— Е, по-голяма хубост от тази трудно би могла да бъде постигната, ала аз все пак горещо желая да ти предоставя удоволствието да се съмняваш.

Той разтърсва платнения вързоп и аз виждам, че това е вълнено одеяло, в което са втъкани бежови и зелени нишки.

— Страхувам се да ти кажа какво е, защото си права — то ще бледнее пред прекрасната сутрин в това удивително място.

Тръгвам към него, повдигам се на пръсти и запечатвам устните му с целувка.

— Глупости. Ти ме докара дотук. Не съм и закусвала! Искам си изненадата.

Той въздъхва уж уморено.

— Много добре тогава. Ще направя всичко по силите си, за да оправдая очакванията ти.

Бърка в торбата от овча кожа и размества увитите в платно пакети. След миг аз отивам на одеялото до него, а той разопакова варените яйца, пресния хляб, сиренето, ябълките и малкото гърненце с мед.

Оглежда подредената храна, премества гърненцето с мед малко по-наляво, а яйцата по-надясно и казва:

— Хайде да ядем.

Сядам до него и вземам лицето му в ръце. Преди да кажа нещо, докосвам с устните си неговите устни.

— Великолепно е, Димитри. Наистина. — Поглеждам го в очите. — Благодаря ти.

Той отвръща на погледа ми, повдига се и посяга към хляба.

— Нямах желание да повторя гафа със снощната вечеря, особено по време на първата ни закуска до каменните грамади.

Въздъхвам, вземам комата хляб, който ми подава, и протягам ръка към гърнето с мед.

— Много мъдро решение, наистина.

Намазвам хляба си с мед, връщам похлупака върху гърнето и отхапвам. Не съм вкусвала такъв хляб — сух и ронлив, приготвен с масло.

— И така. Откъде ще започнем?

— Според мен днес трябва да опознаем терена. Трудно ще усетим атмосферата на това място само по карта.

Кимам и се пресягам към сиренето.

— Да, ако открием как е устроена всяка една от пещерите, това ще ни е от помощ. Ако Камъкът е тук, той вероятно ще е скрит на някое значимо място, нали така? Като последната страница в Шартр.

— И аз съм на същото мнение, макар че при краткото проучване, което успях да направя, преди да тръгнем, не открих нищо особено. Дори попитах Виктор, но той ми съобщи, че тази забележителност, както и много други в Англия и Ирландия, е била оставена да се саморазруши — отхапва си от ябълката. — Изглежда, никой в новата ни история не е направил съществено проучване на мястото.

Въздъхвам, като се мъча да потисна безсилието, което вече се надига в мен. Никак не му е времето, твърде рано е за това.

— Е, в такъв случай, щом няма лесен отговор, предлагам да започваме.

Димитри кима с глава и скача на краката си.

— Правилно.

Прибираме остатъците от храната и ги поставяме в дисагите на Димитри, после се мятаме на конете. Обектът е обширен и цяла сутрин, дори и част от следобеда ние го обикаляме. Не влизаме в грамадите, оставяме ги за по-късно. Просто се ориентираме, яздим през полетата. Сегиз-тогиз спираме и аз описвам на Димитри в основни линии хълмовете и пещерите, а той си взема бележки. Не можем да сме сигурни, че външният им вид е важен, ала сме наясно, че всичко, което отличава дадена пещера, може да ни е от помощ.

Когато идва време да се отправим към къщата, залязващото слънце е започнало да хвърля синкавосива светлина наоколо. Макар да не отбелязахме никакъв прогрес през този ден, ние направихме първата важна стъпка към локализирането на Камъка.

А той е някъде тук, усещам го.

18.

Днес по време на вечеря господин О’Лиъри и Бриджид ни засипват с въпроси. Докосвам с пръсти дръжката на камата през тъканта на торбата си, когато те натрапчиво ни разпитват за каменните грамади. И това става, макар Димитри да ги уверява предварително, че само яздим и оглеждаме. Едва след десерта господин О’Лиъри сякаш приема обясненията ни, но аз не съм сигурна дали в очите му съзирам облекчение или разочарование.

Горя от нетърпение да стана от масата; успокоявам се, когато е минало достатъчно време, за да пожелаем лека нощ на семейство О’Лиъри, без да изглеждаме невъзпитани. Двамата с Димитри се качваме по стълбите, спираме пред вратата на моята спалня, бързо, но страстно се целуваме за лека нощ, след което Димитри продължава по коридора към стаята си.

С облекчение смъквам брича и ризата си. По-удобни са от всякакви рокли и фусти, ала усещането, когато навличам нощницата върху голата си кожа, е наистина божествено.

Пъхам се в леглото, придърпвам вълнените одеяла чак до брадичката си и с чувство на благодарност се отпускам в топлината, идваща откъм камината. Питам се дали това е работа на Бриджид, защото не видях други домашни помощници освен жената, която идва да приготви вечерята. Не си правя труда да проверя топлината на змийския камък. През последните няколко дни съм се отказала от този навик. Беше ми станало много трудно да отричам, че силата му намалява. Затова си позволявам само за миг да си помисля за него, след което потъвам в дълбок сън.

* * *

Убедена съм, че се намирам вътре в една от пещерите край Локру, макар да няма никакъв знак, че това е каменна грамада. Но аз знам, знам го по онзи необясним начин, по който човек разпознава нещата в сънищата си.

Отначало съм сама и си проправям път в хладното и влажно пространство с факлата, която държа в ръка. Търся нещо — или някого, — но не мога да го назова. То е като сянка на някаква представа, продължавам напред, очите ми внимателно оглеждат скалистите стени и подовете, а аз навлизам все по-надълбоко във вътрешността на пещерата.

Първо долавям шепот. Не странното мърморене, което чувах, преди да се събудя, когато Алис правеше магии в Тъмната стая, а обикновен шепот от приглушен разговор. С всяка измината крачка той се усилва и когато завивам зад ъгъла на пещерата, аз ги зървам.

Момичетата вървят едно до друго, уловени за ръце. Те са почти еднакви, дори гледани в гръб. Тутакси разпознавам едното.

За миг в съзнанието ми се появява малкото момиченце в Ню Йорк, което за първи път ми подаде медальона.

Виждам я как ми го подава целия мокър на пътеката край Бърчуд, само миг след като съм го хвърлила в реката.

Накрая я съзирам и в съня си, а ангелското личице се слива с Алисиното — такова, каквото беше точно преди да потегля за Алтус.

Гледам на детето като на представата за Алис, въпреки златистата коса, която напълно контрастира с кестенявите къдрици на сестра ми.

Момичето отдясно е с нейния ръст, ала косата й пада на червеникави вълни. То се обръща и се вторачва в мен, погледите ни се срещат. Дори на светлината на факлата се вижда, че очите му са зелени като моите. Като изключим кестенявата коса, физически тя е също като момиченцето, изиграло толкова важна роля в най-мрачните моменти на моя сблъсък с пророчеството. Ала лицето на това момиче тук е някак по-нежно и невинно.

— Ще дойдеш ли с нас? Моля те! — Гласът й трепери и на дребното й лице с деликатни черти се появява страх.

Кимам, въпреки че сърцето ми бие неудържимо. Знам, че другото момиче е детето от моите кошмари, и мисълта да я последвам навътре в пещерата никак не ме блазни.

След секунда тя се обръща, а усмивката й е загадъчна.

— Да, Лия, ела с нас. Ще водя и двете ви.

В гласа й долавям онзи обезпокоителен нюанс, който добре помня — глас на дете, което се преструва на невинно.

Нямам време да попитам какво има предвид, тъй като тя отново се извръща и дърпа другото дете за ръката. Аз тръгвам след тях и усещам, че въздухът става още по-влажен, а отпред и отгоре заедно с влажния бриз в пещерата навлиза мирис на метал.

— Почти стигнахме — детето Алис говори, без да направи пауза, без да се обърне назад.

Другото момиченце, което тя дърпа забързано за ръката, изпъва врат, за да ме види. Ужасът в очите й кара сърцето ми да се свие. Тя се препъва и се обръща напред, за да се изправи. Прави още няколко крачки, после внезапно спира и аз разбирам всичко, щом долавям далечен шум от вода пред тях. Шум от стичане на вода по скалите на пещерата.

Момиченцето Алис не спира да върви. Само дърпа още по-силно другото момиченце за ръката.

— Хайде де, не се бой. Това е само вода.

Не искам да ги следвам. Вече два пъти едва не срещнах смъртта си във водата. При това сестра ми все повече ме плаши.

Въпреки всичко продължавам да вървя след ужасеното момиче, което сестра ми дърпа все по-навътре и по-навътре в пещерата. Нейният страх не ще ми позволи да си отида, дори в съня си.

Внезапно в пещерата става много тъмно. Вече не виждам момичетата, защото факлата осветява на по-малко от метър пространството пред мен. Останалото е чернилка, докато не завиваме зад следващия ъгъл и пространството пред нас неочаквано се разтваря.

Помещението изглежда измамно голямо, тъй като таваните се издигат извън полезрението ми. Ала всъщност не е така. Дори е доста тясно, осветено е с призрачна червена светлина, идваща откъм пълен с вода басейн само на няколко крачки от нас. От тавана, който ние не виждаме, падат капки и се стичат по стените, преди да се влеят в басейна. Те изминават дълъг път, тъй като водната повърхност не е на същата тераса, на която сме стъпили ние. Не. Терасата се спуска дълбоко надолу към зиналата паст от камъни, която посреща водата, черна като смъртта.

Дори не ми се мисли да сляза от нея. Тялото ми се тресе от страх и аз не намирам сили в себе си да държа факлата. Единственото ми желание е да се вкопча за стените на пещерата и колкото е възможно по-бързо да изляза от този сън.

Но съм прикована на мястото си. Не мога да си тръгна, защото нещо е на път да се случи.

А аз съм тук, за да го наблюдавам. Единственото нещо, което човек може да направи в сън като този.

— Приближи се, Лия — казва моето съновидение Алис. — Искам и ти да видиш.

Ще ми се да й откажа, ала очите на другото момиченце ме умоляват, сякаш моето присъствие би могло да я спаси по някакъв начин, но аз вече знам, че не може. Няма да я спаси.

И все пак трябва да опитам, и аз се придвижвам на сантиметри напред, за да предложа помощта си на ужасеното дете. За да я издърпам от водната пропаст, разляла се пред нея.

Ала нямам възможност. На сантиметри съм от нея, протягам ръка към нейната малка трепереща фигурка, когато Алис пуска ръката й. За миг съм радостна, защото си мисля, че се е освободила.

Но после моята Алис от съновиденията ми пристъпва към нея с протегнати напред ръце. Блъска я толкова леко, тъй изящно, че ми отнема миг, за да осъзная как момичето с кестенявата коса изчезва в дълбините.

Спускам се напред, забравила собствения си страх. Когато стигам до ръба на скалата, виждам, че тя все още пада надолу. Няма писъци, няма никакъв звук. Само леко размахване на крайниците й във въздуха и призрачно спокойствие на лицето й. Но не само на нейното лице, защото, докато пада, то се превръща в моето.

* * *

Господин О’Лиъри ни дава нова карта, като заявява, че картата на Димитри е безнадеждно остаряла. Изглежда, задълженията на господин О’Лиъри като пазач включват обновяване на картата с всяко ново откритие, за да го предаде на хората, които проучват местността. Вършил го е в продължение на години, през които изследователи и учени са проучвали каменните грамади, и макар да не ни помага с радост на сърцето, наистина се чувства задължен да ни снабди с най-новата карта на областта. Приемаме помощта му с известно колебание, но е разумно да се възползваме от всички улеснения.

След като обсъждаме бъдещата си обиколка известно време, започваме с една от най-големите пирамиди. Според мен Камъкът може да е скрит и в не толкова привличащо вниманието място, за да не бъде намерен от случаен търсач, но Димитри мисли, че ще го открием в едно от най-значимите места в Локру, което означава в една от най-големите пещери. Накрая аз се предавам и се съгласявам с неговата теория. За всеки случай ще трябва да претърсим всичките, докато не намерим Камъка или не елиминираме пещерите като негови потенциални скривалища.

Приближаваме с конете си първата голяма пирамида, която се намира малко по-наляво от първата група. Обезкуражени, гледаме как покритите с трева хълмове се издигат над околния пейзаж като странно образувание сред безредно захвърлените в полето възвишения. Струва ми се невъзможно подобно място да крие объркана, лабиринтоподобна пещера, ала още щом спираме конете си и пристъпваме в хладното пространство, виждаме тъкмо такава пещера.

Фактът, че всъщност нямаме представа какво точно търсим, хем ни пречи, хем ни дава тласък в нашата работа, започваме бавно, оглеждаме внимателно всичко около всяко необичайно нещо и продължаваме забързано по-навътре в първата пещера. Просто има твърде много за изследване и колкото по-дълго вървим, внимателно заобикаляйки скалите насред пътеките, навеждайки се понякога заради ниските тавани, толкова повече видяното от нас започва да ни се струва съвършено еднакво.

Скалистите стени на пещерите, от които тук-там изпъкват големи камъни и ни пречат на движението, са покрити с причудливи рисунки. Спирали, дупки, издълбани в скалата, черти, изподраскани на зигзаг — голяма част от вътрешността е сложно изписана. Не мога да не се запитам какво означава всичко това. В същото време се моля, щото местонахождението на Камъка да не е скрито в някоя от рисунките гатанки върху стените на пещерата. Дори не знам добре латински език. Ако трябва да дешифрирам тези древни рисунки, ние сме обречени.

— Край на пътеката — казва Димитри и спира пред мен, а аз замалко да се блъсна в него. — Трябва да се връщаме.

Въздъхвам, но не съм сигурна дали въздишката ми е плод на разочарование или облекчение.

— Добре.

— Не се предавай, Лия. Това е още първата пещера. Толкова много ни очакват!

— Точно така. — Не мога да скрия недоволството в гласа си аз, обръщам се и тръгвам към изхода. — Ами ако всички изглеждат еднакво? Как бихме могли да се оправим?

— Не знам — отвръща той, а гласът му кънти в каменните стени. — Все някак трябва да успеем.

Отговорът му не ме успокоява, но си мълча по време на целия път, докато отново не излизаме навън под сивото пролетно небе. Оглеждам се във всички посоки, погледът ми отчита по-малките възвишения вдясно и вляво, както и голямото в далечината.

— Сега накъде?

Виждам как Димитри напряга ума си, сякаш мисленето ще ни помогне да попаднем на вдлъбнатината, която търсим, макар да става все по-ясно, че цялата екскурзия може да се окаже упражнение по случайно откриване на важна находка.

— Да се насочим към голямото възвишение, като минем през малкото ей там. — Той показва надясно и аз проследявам погледа му.

Струва ми се, че нищо няма да видя в тучната зеленина, която ни заобикаля от всички страни, но докато оглеждам полето, до по-малката пещера ми се мярка нещо жълто.

— Почакай! Там има нещо! — соча натам аз.

Димитри примижава и проследява направлението на пръста ми.

— Нищо не виждам.

Съсредоточавам поглед, за да го зърна пак и да го покажа на Димитри. Но него вече го няма.

— Изчезнало е. Може би съм си въобразила.

— Убеден съм, че не е така — клати глава той. — Ти си доста практичен човек. Щом твърдиш, че си видяла нещо, със сигурност е така. Хайде да отидем и да проверим, искаш ли?

Само след миг ние сме вече пред следващата пещера. Бихме могли да оставим конете при предишната и да повървим, ала странният пейзаж ме кара да се чувствам не на себе си. И макар че докъдето ни стигат очите няма жива душа, навикът си е навик. Всеки миг съм готова да избягам, да се защитавам.

Почти е невъзможно да проучим по-малкото възвишение, както се полага. Таваните са ниски, коридори вътре почти няма. С мъка се провираме сантиметър по сантиметър, като се стараем да не повредим нещо, ала не след дълго напълно се предаваме и решаваме да продължим след обяда.

— И сега какво? — Опитвам се да прикрия отчаянието в гласа си.

Седнали сме на тревата пред по-малкото възвишение. Аз се мъча да се преструвам, че храната, която Бриджид пакетира за нас, ми доставя удоволствие, ала липсата на напредък в работата ни потиска апетита ми.

Димитри въздиша.

— Да се върнем в къщата и да си признаем, че днес сме свършили рано. Колкото и да ми е противно да го заявя, не сме се подготвили както трябва. Не вярвам много на господин О’Лиъри, но може да се възползваме от предложението му и да го вземем за водач.

Мисълта да прекарваме по цели дни в компанията на господин О’Лиъри в тъмнината на пещерите ме кара да настръхна до мозъка на костите, но Димитри може и да е прав.

— Е, предполагам, че няма да ни заболи толкова, ако му разрешим в началото да ни придружава. Може би от него ще научим нещо, което ще ни позволи да продължим сами работата си.

— Мисля, че така ще е най-разумно — кима Димитри и се протяга с прозявка. — При това бих могъл да си почина преди вечеря. Тук не спя много добре.

Рязко се обръщам към него, тъй като независимо от обстоятелствата, при които сме се намирали двамата с него, не се е случвало да е спал лошо.

— Защо така?

— Чувствам се… обезпокоен. Не знам дали е, защото сме близо до Камъка, защото между това място тук и нашия народ вероятно съществува древна връзка, или пък поради факта, че господин О’Лиъри и дъщеря му са доста странни, но тъй или иначе не мога да се отпусна и да си почина както трябва.

Кимам.

— И аз се чувствам по същия начин.

Той се пресяга и ме хваща за ръката.

— Още ли сънуваш кошмари?

— Случва се.

По-сериозно е, разбира се, но не искам да тревожа Димитри и да отнемам още от съня му.

Той поднася ръката ми към устните си и нежно ме целува по кокалчетата на пръстите.

— Когато се страхуваш, винаги можеш да дойдеш при мен.

Нежността му ме кара да се усмихна.

— Благодаря ти. Засега се оправям.

Той става и ми помага да се изправя на краката си.

— Ела. Ще помолим господин О’Лиъри утре да ни придружи.

Тръгваме към къщата под все по-познатото ни сиво небе и през цялото време се питам кое е за предпочитане — изобщо да не открием Камъка, или да поверим живота си в ръцете на човек като господин О’Лиъри.

19.

— Хубава гривна — казва Бриджид, когато протягам ръка да взема чашата с вино. — Простичка, но ефектна.

Погледът ми пада върху медальона и дърпам ръката си да го скрия по-навътре в ръкава. До този миг внимавах много да не го излагам на показ — него и белега на другата си ръка.

— Благодаря — Опитвам се да отговоря с неангажиращ, дори отегчен тон на гласа. — Всъщност това е само една лента.

— Лента ли? — Тя протяга ръка към картофите и аз се питам дали си въобразявам, или гласът й наистина е напрегнат. — Колко интересен аксесоар!

— Ами да, скъпоценностите никога не са ме привличали. — Похапвам от чинията пред себе си някакво зеле, изпържено с месо, и се старая да сменя темата. — Ммм! Много е вкусно!

Бриджид ме поглежда строго.

— Благодаря. Това е ирландски специалитет. Радвам се, че ви харесва.

— Как премина денят ви при възвишенията? — пита господин О’Лиъри.

Отегчението в гласа му е доста пресилено. Сякаш се напряга да го постигне.

— Всъщност — казва Димитри, отпивайки от виното — чудехме се дали не бихте ни придружили утре? Изглежда, бяхте прав — Локру е обширен район. Ще имаме нужда от малко помощ, за да се ориентираме. Може да е само за един ден, ако пожелаете, разбира се. После сами ще се оправяме.

Господин О’Лиъри поглежда Димитри в очите.

— Значи не открихте онова, което търсите?

Погледът на Димитри пламва от подозрения.

— Ние не търсим нищо определено, но ще ни е нужен цялостен поглед върху района, за да го отразим в труда си, а ни е трудно да определим кое е важно и кое не, защото всичко наоколо ни изглежда еднакво. Мисля, че човек с вашите познания за грамадите лесно ще ни упъти.

Последното е явен опит за ласкателство от страна на Димитри. Учудвам се, когато господин О’Лиъри кима в знак на съгласие, макар че е напълно възможно да иска просто да държи дейността ни под око.

— Утре с удоволствие ще ви разведа през грамадите — заявява той. — Обектът е голям и трябва да се отдели цял ден, за да се разгледа добре. Ще тръгнем призори.

* * *

Небето, леко оранжево, преливащо в бледорозово, е надвиснало над нашата кавалкада. Господин О’Лиъри е начело, яхнал стария си скопен сив кон, и въпреки че желанието ни, моето и на Димитри, е да можехме да разполагаме с повече познания, за да проучим хълмовете, отчитам, че днес подготовката ни е по-добра от вчера. Господин О’Лиъри опакова три факли, обилна закуска, приготвена от Бриджид, и копие на картата, която той даде на Димитри и която включва няколко отбелязани с кръгчета местности. Поне ще разглеждаме на воля, ще се нахраним на воля и ще получим някаква представа накъде сме се запътили.

Започваме със същото голямо възвишение, с което започнахме и вчера. Димитри възразява, ала господин О’Лиъри вдига ръка и го кара да замълчи.

— Как влязохте в пещерата, отпред ли?

Възседнал коня си, той ни повежда към задната страна на хълма.

— Ами… да — объркано се мръщи Димитри. — Че по какъв друг начин да влезем?

Господин О’Лиъри спира коня си до възвишението и скача на земята.

— Да, това би бил най-логичният вход, ако нямаше още един — поглежда ни, а ние сме застинали на местата си. — Идвате ли?

Двамата с Димитри скачаме от седлата и аз спирам конете до коня на господин О’Лиъри. Когато вдигаме поглед, той вече е презполовил пътя към върха на покрития с трева хълм.

— Господин О’Лиъри? — Засенчвам с длан очите си срещу бляскавото слънце. — Какво правите?

Той въздъхва и гледа надолу към мен с огромна досада.

— За всички ни ще е по-добре да си спестите въпросите. Нали ме помолихте да бъда ваш водач? Тогава, моля — и той посочва към върха, сякаш ни кани официално да се качим, — последвайте ме.

Димитри стъпва в хлъзгавата кал, залюлява се и полита встрани. Но тутакси стъпва здраво на земята и ми подава ръка за помощ, ала аз вече съм почти на едно равнище с него. Той се усмихва и възхищението, което чета в очите му, ми носи скрита наслада.

Мъча се да не изоставам от мъжете. Склонът не е стръмен, но камъните, калта и неравностите в растителността по него ме карат да се чувствам несигурно и аз внимавам във всяка своя стъпка. Господин О’Лиъри пръв стига до върха и застава неподвижно, загледан в земята, сякаш запленен от онова, което вижда в краката си. Когато заставаме до него, ние разбираме причината.

Само след миг забелязвам дупката във възвишението. Без да откъсвам очи от нея, питам:

— Какво е това?

— Голяма дупка, очевидно. — Гласът на господин О’Лиъри е отегчен, сякаш е нещо обичайно да стоиш над древна пещера и да се взираш отгоре в огромната дупка.

— Разбира се. — Мъча се да скрия нетърпението в гласа си. — Но защо е тук? Откъде се е появила?

Той поклаща глава.

— Направо срамота. Единият от господата, които първи откриха обекта, отстрани връхната част на тази пещера. Търсели гробница, така каза.

— И намериха ли я? — интересува се Димитри.

Господин О’Лиъри поклаща глава.

— Не успяха. А камъните тъй и не бяха върнати на мястото им. Ако се спуснем в пещерата оттук, ще разгледате онази част от нея, която не можете да видите, ако влезете през предния вход.

Поглеждам отново към дупката.

— Но какво ще стане е обекта? Няма ли да нанесем щети, след като камъните са разбъркани?

— Няма по-внимателен човек от мен, щом става въпрос за каменните пирамиди. Ще стъпваме леко, ще огледаме и ще излезем, без да докосваме нищо. Аз ще държа факлите, а вие ще слезете и когато стигнете дъното, ще ви ги пусна.

Дъното на пещерата е скалисто и аз никак не съм сигурна, че ще мога да скоча, без да се нараня. Има и друг проблем — ще трябва да слезем в пещерата без факли, а господин О’Лиъри ще ни гледа отгоре. Обхваща ме параноя, въображението ми се развихря и рисува такива картини, че накрая се убеждавам: господин О’Лиъри възнамерява да ни изостави вътре в каменната грамада, може би дори ще върне отстранените камъни на мястото им и ще ни погребе в нея.

Мислите се блъскат в главата ми, ала вече знам, че няма да оглася страховете си.

— Ще сляза първа — заявявам, без да поглеждам към Димитри, и вече се навеждам над дупката, когато той се опитва да ме спре.

— Какво правиш? Поне ми разреши аз да се спусна преди теб. За да те хвана, когато скочиш.

— Всичко е наред — викам аз с поглед, впит в скалите, докато се провирам надолу. — На половината път съм!

— Внимавай! — Тревогата в гласа му е очевидна и докато слизам по последните две стъпала преди дъното, аз се усмихвам.

Не мога да не съм доволна, дори съм много доволна, защото в началото се страхувах. Гласът на баща ми звучи в ушите ми и аз го чувам толкова ясно, сякаш той е до мен: „Човек не бива да е роб на страха си, Лия. Запомни го.“

Димитри започва да се спуска и само след няколко секунди е вече долу — той слиза доста по-лесно от мен по пътя, който ми се бе сторил тъй опасен. Когато господин О’Лиъри ни хвърля факлите и ни дава да разберем, че иска да дойде при нас в пещерата, безпокойството ми относно намеренията му изчезва. Чакаме го да слезе. Не е много по-бавен от Димитри и аз се възхищавам на бързината и ловкостта му, когато скача на пода пред нас като млад мъж.

— Е, да вървим.

Подава ни по една факла и ние го следваме навътре в пещерата. Проучването, което правим с господин О’Лиъри, е пълна противоположност на вчерашната ни безцелна екскурзия. Докато вървим, той доближава стените с факлата и осветява множество рисунки, издълбани в камъка, а също разнообразни символи, като ни подсказва различни теории за тяхното значение. По пътя научаваме, че някои хора са гледали на знаците като на вид календар, а други са мислели, че те са свързани с изгрева на слънцето. В действителност няма нищо сигурно около тях и душата ми притихва и се стаява от почит към това свещено място.

По пътя слушам с интерес обясненията на господин О’Лиъри, но когато на връщане стигаме до дупката в тавана, отбелязваща мястото на нашето спускане в пещерата, не сме открили нищо, което да ни помогне в търсенето. Ние, разбира се, нямаме желание да намерим Камъка, докато с нас е господин О’Лиъри, но все пак съм разочарована, че дори днешното подробно изследване на миналото не ни доведе до нищо ново, свързано с пророчеството и Камъка.

През останалата част от деня също не се случва нищо. Въпреки че господин О’Лиъри ни развежда из друга голяма пещера и три по-малки, не откриваме знаци относно местонахождението на Камъка. Спиралите се виждат навсякъде, ала нищо не бележи присъствието на свещен камък.

Мълчаливо обхождаме последната малка пещера за деня. Чудя се какво ще правя после, тъй като вече сме решили да се връщаме в къщата, а аз нямам представа как ще продължим на другия ден. Очевидно обикалянето ни из пещерите е напълно безполезно.

Преди да прибере картата, Димитри й хвърля още един поглед. Внезапно спира и съсредоточено се взира напред в полето.

— Какво е това?

Проследявам погледа му. Жълтото петно е същото като онова, което видях вчера, но сега забелязвам, че това е жена, чиято жълта пелерина се е издула на вятъра близо до едно от по-големите възвишения.

— Боже! — мърмори господин О’Лиъри, който се е запътил към коня си. — Непрекъснато й повтарям да стои далеч от пещерите.

— Какво правите? — Втурвам се към господин О’Лиъри и поставям ръка на рамото му, за да спра ръката, измъкнала пушката от дисагите на коня.

Той свъсва вежди, сякаш не разбира защо съм се разтревожила, задето вдига пушка срещу жената.

— Това е лудата Мейв Маклъфлин. Скита се наоколо денем и нощем и не престава дори когато й казах, че е частна собственост.

— Не мисля, че в случая имаме нужда от пушка — казва Димитри и поглежда към възрастния мъж. — Оставете я, настоявам.

Господин О’Лиъри се чумери, когато вижда, че Димитри говори съвършено сериозно.

Отново поглеждам към фигурата и с облекчение виждам, че жената, на име Мейв, е изчезнала. Поне бяхме забавили господин О’Лиъри достатъчно, за да я предпазим от него.

Той проследява погледа ми, забелязва, че я няма, и се връща при коня си, мушва ядосано пушката в дисагите, като през цялото време недоволно мърмори.

— Нямах намерение да стрелям по нея. Исках само да я сплаша. Това ми е работата най-подир.

Качваме се по конете и се отправяме към къщата, като благодарим на господин О’Лиъри за помощта. Водим конете към малкия обор отзад и Димитри задава въпрос, който не е адресиран до мен, а до господин О’Лиъри:

— Наблизо има ли град с библиотека?

Поглеждам го с изненада и се чудя за какво ли се е сетил.

Господин О’Лиъри отвежда коня си в един от боксовете, без да удостои Димитри с поглед.

— Олдкасъл притежава малка сбирка от книги, повечето от които върху историята на района. Не е достатъчно голяма, че да я наречем библиотека, но според мен е единствената, която бихте могли да намерите за толкова кратко време. — Тръгва да излиза от бокса, като наблюдава Димитри с едва прикрито любопитство. — Но пък разполагаме с прилична колекция от материали за каменните пирамиди, и то тук, ако това ви интересува.

Димитри води Блекджак в бокса, в който го оставя всяка вечер, откакто сме в Локру.

— Интересувам се от местната история. Ако бъдете любезен да ни упътите, двамата с Лия бихме могли да тръгнем за Олдкасъл още утре. Освен това — той среща погледа ми и се усмихва — мисля, че Лия ще иска да отиде на пазар.

Преглъщам възраженията си, защото знам, че той просто се опитва да намери разумно извинение, за да можем утре да тръгнем за града, без да събуждаме подозренията на господин О’Лиъри. Но дори да е така, репликата му ме вбесява.

Насилвам се и се усмихвам.

— Точно така. Бих искала да си купя някои неща, преди да си тръгнем оттук.

Господин О’Лиъри бавно кима.

— И кога ще стане това? Искам да кажа, кога ще си тръгнете?

Димитри ме хваща за ръката, стиска я, сякаш иска да ми предаде тайно съобщение.

— Мисля, че няма да останем още дълго.

20.

— Заради картата е, нещо ме съмнява — заявява Димитри, когато на другия ден се отправяме към Олдкасъл.

— Коя по-точно?

Всъщност умирам от любопитство след втората странна вечер, която прекарахме с Бриджид и господин О’Лиъри.

— И двете — отвръща той и свива с коня си надясно, по тесен път, който води към скупчените постройки в далечината. — По-точно сравнението им една с друга.

Прехапвам устни и се мъча да разгадая смисъла на думите му.

— Не са ли еднакви?

Той поклаща глава.

— Почти, но имат една малка разлика.

— Каква?

— На картата, която донесохме от Лондон, е отбелязано едно допълнително възвишение. Голямо е, а липсва в картата на господин О’Лиъри.

Не бързаме да пристигнем в Олдкасъл, бавно влизаме с конете си в града. Тихият тропот на копитата по пътя би ми подействал успокояващо, ако семената на съмнението не бяха вече посадени в душата ми.

Обръщам се към Димитри:

— Да не е онова, което проучвахме без господин О’Лиъри?

Димитри тръсва глава.

— Използвах картата му през първия ден с мисълта да не би да е по-нова, понеже той заяви, че нанася всяка новооткрита подробност върху нея. Сравних ги едва след първия ден, в който излязохме заедно.

— Но защо не ми каза нищо? — Дразня се, задето е запазил откритието си в тайна от мен.

— Помислих си, че е най-обикновена грешка, но вчера, когато видяхме онази жена до пирамидата…

— Мейв.

Той кима.

— Мейв. Е, тя беше до хълма, който не е отбелязан върху картата на господин О’Лиъри. Реакцията му бе необикновено силна за такава проста случайност, не мислиш ли?

Картината се изяснява още повече и аз се надявам, че сме направили пробив.

— Какво общо има това с олдкасълската библиотека?

Някакъв възрастен господин на кон се насочва към нас, а до него язди младо момче. Димитри им кима за поздрав и ги проследява с очи. Изчаква да ни подминат и продължава:

— Може би нищо. Но се надявам, че в архивите има някаква информация за грамадата, която не е показана на картата на господин О’Лиъри. Все си мисля, че той крие нещо, и съм решен на всяка цена да разбера какво е то.

* * *

Макар че винаги съм възприемала книгохранилищата като библиотеки (дори онези, които се намират в жилищата ми), трудно ми е да приема мястото, където са складирани олдкасълските архиви, за библиотека. Всъщност, след като въпросът ни бива приет от застаряващия чиновник с недоумение, и двамата сме на мнение, че сме сгрешили сградата. Той ни отвежда в задната стая едва когато Димитри казва:

— Бихте ли ни показали списъците?

По пътя подминаваме петима груби на вид мъже във външния коридор, единият води завързана с въже коза. Те сякаш очакват нещо, но никой не тръгва след нас към стаята с документите. Навеждам глава и се питам дали гледат на мен като на жена, след като съм прибрала косата си и съм я напъхала под шапката — винаги правя така, когато съм на кон.

Чиновникът ни оставя в претъпканата с папки и всякакви стари хартии стая. Нито папките, нито хартиите са подредени, но след като ги оглеждаме внимателно, успяваме да определим три ясно очертани категории — удостоверения за раждане, за смърт и брачни свидетелства; съдебни преписки; топографски скици.

Захващаме се със скиците, разделяме ги на две половини, като Димитри се захваща с едната, а аз с другата. Документацията започва от преди близо сто години и ние пропускаме страниците, където се споменават земеделските земи на Локру. За района извън Олдкасъл има твърде малко документи и в ранния следобед ние вече сме привършили работа.

— Едва ли има смисъл да преглеждаме брачните свидетелства — казва Димитри, обляга се на стола и изпъва крака. — Да минем направо към съдебните преписки, какво ще кажеш?

Часовете, прекарани във взиране в дребни и в по-голямата си част нечетливи почерци, си казват думата и аз се мъча да потисна прозявката си.

— Но нима бихме открили информация за тайнствената грамада в съдебните протоколи?

Той намества стола си на дървения под, без да вдига шум.

— Може и да не открием, обаче вероятно е имало спор за земята или пък разрешение тя да бъде проучена, нещо от този род. Това е една от трите останали ни възможности. Според мен трябва да я елиминираме, преди да започнем подробното ровене в данните на господин О’Лиъри, не е ли така?

Въздъхвам.

— Предполагам, че е така. Ето ги — махам с ръка аз към купчините хартия от дясната страна на Димитри. — Дай насам половината.

Не споделям мисълта си, че прилежното претърсване на библиотеката на господин О’Лиъри би било доста по-обещаващо. Въпреки моята увереност, че той и Бриджид крият нещо, бих искала да избегнем сблъсъка помежду ни, докато понаучим нещо. Ако те работят за Душите, както май вече предполагам, по-добре ще е да открия каквото ни е нужно и тутакси да се върнем в Лондон.

Ровенето из съдебните преписки е много по-трудно, отколкото разгадаването на топографските данни. Докато топографските сведения са попълвани от хора с образование, съдебните протоколи са изписани с разкривен почерк и са пълни с правописни грешки, което още повече ни затруднява в разбирането на текста — някои думи не могат изобщо да се разгадаят. От всичко това разбирам само, че в района на Олдкасъл е имало доста разногласия и спорове във връзка с откраднат добитък, кражби от магазинчетата, проточили се от двете страни на улиците, препирни между пияници и пивници, както и неплатени дългове.

Локру обаче дори не се споменава и докато двамата с Димитри привършваме всеки своя куп документи, възрастният господин, който пръв ни придружи до архивите, на два пъти се опитва да затвори учреждението за края на работния ден.

Върху лицето на Димитри е изписано явно разочарование, а аз се старая да говоря весело и безгрижно, докато в същото време потискам собственото си объркване.

— Е, все пак мисля, че си струваше труда.

— Не мога да се съглася с теб — мърмори той и протяга ръка към мен. — Но бих казал, че ти дължа прилична вечеря, след като те накарах да прекараш толкова скучен следобед. Можем да проверим дали има странноприемница, в която да похапнем, докато сме в града.

Знам, че той прикрива лошото си настроение поради своята загриженост за мен, и когато излизаме на улицата пред сградата с архива, аз го стискам за ръката.

— Да видим… — Димитри оглежда улицата с надеждата да открие най-доброто място, където бихме могли да се нахраним вкусно, и ние тръгваме по тесния път покрай градските магазини и кръчми.

Вторачил се е надясно, а аз гледам наляво и се опитвам да му помогна в търсенето на място за вечеря, когато забелязвам някаква фигура да изчезва зад ъгъла пред нас. Не се отличава с нищо от останалите, освен с едно: жълтата наметка, която трепти от вятъра и бързо се скрива зад ъгъла, когато фигурата изчезва. Тя изпъква като слънчев лъч на фона на кафеникавите и сиви облекла на минувачите. Не му мисля много, а пускам ръката на Димитри.

После се затичвам.

Почвата под краката ми е хлъзгава, ала дори не се опитвам да забавя крачка. Първите пипала на разочарованието плъпват в съзнанието ми. Времето, отредено ни от пророчеството, е ограничено. С всеки изминал ден змийският камък става все по-студен, а сестра ми все по-силна. Ако съществува и най-малка възможност Мейв Маклъфлин да знае отговорите, от които се нуждаем, струва си да поема риска.

— Почакай! Стой! Ти, с жълтата наметка! — викам аз, докато тичам, като заобикалям минувачите, когато е възможно, или ги блъскам, когато е необходимо.

Сигурно няма нищо необичайно в това, някой да преследва някого по улиците на Олдкасъл, защото никой не ми обръща внимание, само един работник ми изкрещява, щом го изтиквам от пътя си:

— Ама че маниери!

Като се пазя да не се блъсна в сградата срещу мен при завоя зад ъгъла, аз се надявам и се моля отново да видя отпред жената, на име Мейв. Успявам да запазя равновесие и с облекчение зървам наметката й да се носи сред тълпата.

— Мейв Маклъфлин! — крещя аз, като насочвам вика си над хората пред мен и се напъвам с всичка сила, за да стигне той до ушите й. — Почакай! Няма да ти сторя зло!

Като чува името си, тя поглежда назад и аз зървам за миг окаляното й лице и изплашените й очи. Докато тичам, долавям откъслечни думи от подмятания:

— … лудата Мейв…

— Знаеш как тя…

— … какво представлява семейство Маклъфлин!

После долавям гласа на Димитри зад мен:

— Лия! Какво правиш?

Затичвам се по-бързо. Нямам време да отговарям на въпросите, които Димитри ще ми зададе, ако ме настигне. Ще трябва да почакат, докато спипам Мейв Маклъфлин.

Разстоянието помежду ни се скъсява, щом тя наближава прашната пресечка отпред, и аз заставям краката си да побързат, макар дробовете ми да парят от щурото тичане. Когато тя стига до улицата, дели ни само метър, така че аз се хвърлям напред и хващам жълтата наметка тъкмо когато жената стъпва на пътя.

И двете падаме, шапката полита от главата ми, косата ми се посипва по раменете на гъсти къдрици и ние се търкулваме в мръсотията. Издърпвам жената на няколко сантиметра от уличното платно, точно когато някаква каруца затрополява на опасно близко разстояние от нея.

Обръщам я по гръб и едва дишам от умора, когато Димитри ме настига.

— В името на Сестрите какво пра… — Той млъква, щом ме заобикаля и зърва ръката на Мейв, която държа в моята, за да не хукне пак да бяга.

Тя не казва и дума. В началото мълчи. Само ме поглежда в очите, нейните искрят от страх и безмълвни въпроси и аз разбирам по някакъв начин, че тя дълги години ги е кътала в себе си.

— Моля те. Не бягай. — Говоря колкото е възможно по-тихо и внимателно въпреки факта, че все още едва си поемам дъх. — Няма да ти сторим зло. Искаме само да ти зададем няколко въпроса. Да те пусна ли вече? Ще говориш ли с нас?

Тя се взира дълбоко в очите ми, хората продължават по пътя си, прескачат ни, подминават ни — всеки е тръгнал по собствените си дела.

Най-после Мейв поглежда надолу към китката ми и белега, който се е подал изпод ръкава на ризата ми, и в погледа й се чете подозрение. Искам да дръпна ръкава си, да Скрия белега от очите й. Ала щом срещам погледа й, виждам, че тя ме разбира и кима в знак на съгласие, като изрича единствените думи, които искам да чуя:

— Ще ти помогна.

21.

Тръгваме към малка кръчма в покрайнините на града и поръчваме храна за себе си и за Мейв, която явно е гладна. Седим и мълчим, докато тя ревностно и съсредоточено изяжда две паници гореща супа. Проговаря едва когато й донасят чаша прясно приготвен чай:

— Не съм луда.

Погледът й е ясен и аз не мога да не се запитам дали господин О’Лиъри не ни е излъгал относно умственото състояние на Мейв, за да ни отклони от поетия път.

Димитри не реагира веднага на думите й, а кима към празната паница пред нея.

— Искаш ли още супа?

Мейв поглежда към паницата, сякаш обмисля отговора си, и върти глава в отговор — не.

— Макар че е приятно да се чувстваш сит.

И като среща очите му, тя кима:

— Благодаря.

— Няма защо — кима й в отговор Димитри и се усмихва.

Известно време седим и мълчим, преди да се осмеля да й задам въпроса, който е на устата ми, независимо че изглежда толкова груб:

— Защо твърдят, че си луда? Нали не си?

С облекчение виждам, че тя не се обижда.

— Защото съм навън по всяко време на деня и нощта. Защото обичам каменните грамади. И защото… — Тя млъква и свежда поглед към мръсната си пелерина и скъсаните си панталони, които не се различават от моите по нищо друго, освен по това, че са доста протрити. — Ами защото не се обличам като останалите дами, така мисля.

Усмихвам се и помежду ни се появява усещане за близост.

— Добре разбирам какво имаш предвид.

Усмивката, с която ми отвръща, не е съвсем сърдечна, но мисля, че в очите й се чете дружелюбност.

— Защо се промъкваш сред каменните грамади, макар господин О’Лиъри да те е предупредил да не навлизаш в територията им? — питам аз вежливо, за да не помисли, че я обвинявам или заплашвам. — Може да пострадаш.

Тя свъсва лице от отвращение.

— Пфу! Старият Фъргъс нямаше да стреля. — Тя смръщва вежди, обмисляйки думите си. — Поне се надявам да е така.

— Няма значение — казва Димитри. — Какво толкова важно има там, че да си заслужава риска?

Тя обгръща чашата пред себе си с изненадващо малката си длан.

— Не че е кой знае колко важно, но е нещо специално — мърмори.

— Кое е специално? — предпазливо подхващам аз, защото не искам да настоявам и да я стресна. — Възвишенията ли?

Тя кима, сякаш сама на себе си.

— Възвишенията, разбира се, но не е толкова просто — изрича думите тихо със странен ритъм, сякаш ги повтаря.

Осъзнавам защо невежите й съграждани я вземат за луда, ала не смятам, че преценката им е точна.

— Само едно от тях. Само едното възвишение е специално.

Димитри среща погледа ми и аз разбирам, че и двамата си мислим за хълма, който не е обозначен върху картата на господин О’Лиъри.

Отново обръщам очи към нея.

— А каква е причината, Мейв? Защо е толкова специално?

Тя докосва с пръсти лъжичката до чашата си върху масата. Трудно ми е да запазя спокойствие. Усещам, че сме много близо до нещо — нещо, което ще внесе ред във всичко, ала се боя да не прекаля в стремежа си да получа отговор на въпроса и да не изгубя и слабото надмощие, което имам над нея.

Най-после тя започва да говори, без да откъсва поглед от чаената лъжичка.

— Невъзможно е да се опише с думи. Наистина.

— Защо? — Гласът на Димитри е настоятелен, но благ. — Някаква тайна ли е?

От устата й се изтръгва кратък и писклив смях и неколцина от посетителите, насядали край околните маси, вдигат тъмните си очи и ни гледат подозрително.

— Нещо като тайна е, правилно.

Поемам си дълбоко въздух.

— Ще ни кажеш ли каква е?

Дъхът ми секва, щом тя вдига поглед, присвива очи и се взира в мен. Очи, които знаят твърде много.

— Защо не попитате Фъргъс О’Лиъри?

Димитри не откъсва поглед от нея.

— Питаме теб.

Тя поглежда към китката ми, после се взира в лицето ми.

— И преди са идвали и са го търсили. — Изражението й се помрачава от нещо по-силно от страха. — И ти ли си от тях?

Не знам кого има предвид. Не съм съвсем сигурна. Дори не съм убедена, че мисълта й е ясна. Но знам какво виждам. Знам, че тя се бои от онези, които са идвали тук преди нас.

Поклащам глава.

— Не. Не съм от тях.

Тя се обляга назад, оглежда Димитри и мен, после започва да говори:

— Ще трябва да отидем там тази вечер. Чаках, но досега не стана. Ще се случи всеки момент.

* * *

— Замръзвам! Ще ми кажеш ли защо трябва да чакаме тук цяла нощ?

Мейв настоя да чакаме вътре в пещерата до сутринта и отначало това ми се стори интригуващо, ала часовете, които прекарахме, свити в тъмнината в дъното на пещерата само с малката факла, на която се топлим, попариха ентусиазма ни.

— Заради зората. Не е съвсем точно. Обаче ако го изпуснеш, ще трябва да чакаш цяла година.

— Ти цяла година ли го правиш? Сядаш в пирамидата и чакаш слънцето да изгрее?

Скептицизмът в гласа на Димитри е очевиден.

Мейв клати глава. Черната коса, падаща безредно по раменете й, й придава вид, сякаш е наистина луда.

— Само през март.

Повдигам вежди.

— Само през март ли? И защо?

Тя въздиша и започва да ми обяснява като на малко дете:

— Защото тогава става. Ей Богу, задаваш твърде много въпроси! Почакай малко и ще видиш за какво говоря.

Успявам да запазя мълчание само за миг.

— Прощавай, но…

— Брей! — вдига ръце във въздуха тя. — Сега пък какво?

Изправям гръб, като се старая да запазя достойнство дори когато самата аз се чувствам глупаво заради нетърпението си.

— Чудех се откъде може да си сигурна, че това… събитие… или както го наричаш, ще се случи точно днес при изгрев слънце?

Тя се обляга на студената каменна стена.

— Нищо не е съвсем сигурно, но аз съм сигурна дотолкова, доколкото е възможно да бъда.

— Ясно — обажда се Димитри, а гласът му прикрива колебанието, което би накарало Мейв да се вбеси. — Но защо? Защо си толкова сигурна, колкото е възможно да бъдеш?

Когато Мейв заговаря, очите й са затворени:

— Защото днес е двайсет и втори март, а не се случи нито вчера, нито оня ден, така че трябва да стане днес или утре.

Разсеяно рисувам с пръст в прахта.

— Винаги ли се случва в един от тези дни?

Става все по-трудно да не полудеем, докато се въртим все около събитието, за което Мейв е тъй сигурна, че ще се случи, ала колкото по-дълго стоим и мръзнем в пещерата, толкова по-нелепо ни се струва то.

— Е, не точно. Преди две години се случи на деветнайсетия ден от месеца, но то си беше наистина необичайно. Сега идвам по-рано, за всеки случай.

— Разбирам. Разкажи ми пак за другите. За онези, които са идвали преди нас.

Страхувам се да я попитам, но по всичко изглежда, че ще чакаме дълго. По-добре ще е да оползотворим времето и да научим всичко, което можем.

Мейв вдига главата си от каменната стена, на която се е облегнала. Очите й, тайнствени и горящи, се насочват към моите в мъждивата светлина на факлата.

— Не ми се говори за тях.

Кимам и въздъхвам.

— Тъй да е, Мейв.

Млъкваме и аз се сгушвам до Димитри, като се мъча да поема от топлината на тялото му. Подир малко той започва да диша по-бавно и само след секунди сънят натежава и на моите клепачи.

* * *

— Събудете се! Ето го!

Събуждам се от грубо разтърсване и като отварям очи, точно пред себе си виждам изцапаното лице на Мейв. Няма смисъл да питам какво има предвид. Дори в полудрямката съзнанието ми будуваше нащрек в очакване на събитието, заради което Мейв ни бе довела на това място.

Димитри тутакси скача на крака и посяга към мен, за да ме вдигне от пода.

— Къде е? — пита Мейв той и докато ме изправя на крака, се оглежда.

— Точно тук. Точно тук! — Тя не може да сдържи вълнението си и аз поглеждам навътре в пещерата, като се чудя какво толкова пропускам. — Елате! Насам!

Тя ме дърпа настрана и обръща тялото ми така, че да съм с лице към задната част на пещерата и каменната стена, която се издига от самия й под.

— Стой и чакай.

Думите излизат като въздишка от устата й и аз съм сигурна, че каквото и да очаква, то ще дойде.

Започва със слънцето — Димитри е застанал зад мен, и двамата сме от страната на тясната пътека, която прекосява цялата пещера и отвежда на мястото, където се намираме в момента. Вътрешността на каменната грамада, досега тъмна, осветена само от слабата светлина на факлата, започва да просветлява бавно, бавно, заедно с идването на зората.

Изгряващото слънце, което се вдига в небето някъде там, извън грамадата, хвърля лъчи право в пещерата и върху задната й стена, която е най-далеч от входа, се появява правоъгълник от златисто сияние. На пръв поглед не е кой знае какво, ала никак не мога да си представя как светлината, изпращана от милиони километри разстояние, си проправя път из завоите и чупките в пещерата така, че да грейне в задната й стена.

И това не е всичко.

Докато наблюдаваме, светлината се движи от ляво на дясно, като расте с всеки миг и изпълзява към дъното на грамадата. Щом стига до средата, задната стена заприличва на буен огън, сложните рисунки изпъкват в целия си свещен и тайнствен блясък. Не е възможно да си представиш как хората, създали каменната пирамида преди хиляди години, са могли да подредят всичко по този начин. Фактът, че целта им е била да се освети задната стена, и то само веднъж годишно, е още по-голяма мистерия, ала само след миг думите напират в главата ми сякаш от мъглите на Алтус: Пролетно равноденствие.

Грамадата е така конструирана, че слънцето да осветява задната каменна стена само в деня на Пролетното равноденствие.

В този миг усещам всичко с по-голяма острота. Димитри зад мен, телата ни, които се докосват достатъчно плътно, че да усетя забързаното му дишане, докато наблюдава как слънцето пълзи по грапавините и извивките на пещерната стена. Подът на пещерата, който е на стотици години, е студен и здрав под ботушите ми. Усещам металния мирис на плесен и камък в пещерата и на пръстта отдолу.

Само след няколко минути светлината се измества от центъра на задната стена надясно и намалява. Стоим безмълвни и неподвижни и наблюдаваме пътуването й по скалата, докато накрая вътре отново става тъмно, осветеният правоъгълник намалява размерите си и се превръща в малка точица, бляскава като звезда, точно в мига, преди да изчезне напълно.

Известно време не помръдваме. Когато най-после откъсвам взора си и обръщам глава, за да погледна към Димитри зад себе си, виждам, че той се е втренчил в очите ми. В погледа му съзирам общата ни история, историята на нашия народ и, да, бъдещето, което и двамата си представяме заедно. Усмивката му е обещание и аз съм сигурна, че от този момент насетне ние сме обвързани и чрез времето и пространството.

22.

Събирам си мислите в главата и се обръщам към Мейв, като продължавам да се взирам в точката, където изчезна и последният лъч светлина. Тя трябва да ме е усетила, защото се обръща да ме погледне, а очите й са по-ясни от когато и да било през последните няколко часа, откакто я познавам.

— Благодарим ти.

Думите ми излизат като шепот. Иска ми се да й кажа, че схващам магията на мига, нищо че не ни е дал отговорите, които търсим.

Усмивка озарява лицето й.

— Рано е да ми благодарите. Тепърва ще ви покажа онова, което търсите.

Очаквам, че ще се опита да дешифрира знаците по каменната стена, ала тя ме дърпа към едната й страна и се навежда да погледне нещо много близо до пода на пещерата.

— Не гледай самата стена, макар да ми се струва, че и тя казва същото чрез отдавна изчезналите символи.

Мейв маха с ръка на Димитри да мине напред, посочва му факлата и той я накланя, като насочва пламъка много близо до стената.

Не виждам нищо необичайно. Само малка гладка издатина в средата, под дълга редица камъни, пълзяща към тавана на пирамидата.

— Почакай… — Димитри протяга свободната си ръка към стената, избърсва малко от прахта, която политва като ято молци в светлината на факлата.

Когато отново заговаря, от устата му се изтръгва изумен шепот:

— Тук има нещо.

Поглеждам по-отблизо и се питам дали се е съсредоточил в мястото зад извивката, защото аз не виждам никакви знаци. Ала в същия миг Димитри леко придвижва ръката си, светлината се спира върху парченце торф на стената и аз започвам да го различавам.

С края на ризата си много внимателно изтривам стената около мястото, където току-що съм започнала да различавам някаква маркировка. Не след дълго разбирам, че Димитри е прав.

Там наистина има нещо.

— Дръж факлата. — Димитри ми я подава и аз насочвам пламъка към стената, а той се навежда напред.

Дълго мълчи и аз започвам да се чудя дали не сме си въобразили. Дали маркировката изобщо има нещо общо с Камъка.

Ала когато се обръща и ме поглежда, вече съм сигурна, че има.

— Пророчеството. Написано е тук. Издълбано е в скалата на латински език.

— Нали ви казах — сияе Мейв.

— Това ли е всичко? — Навеждам се напред, за да го видя с очите си, въпреки че за жалост не разбирам латински. — Пише ли нещо за Камъка? Тук ли е скрит?

Той проследява с върха на пръстите си издяланото в стената.

— Не точно.

— Не точно ли? — Не си правя труда да скривам нетърпението си.

— Цялото пророчество е тук — и страницата, която си намерила в библиотеката на баща си, и онази, която открихме в Шартр.

Той млъква за малко, а гласът му става строг и тържествен:

— В общи линии пише следното: „При първата светлина на Нос Галон-Маи освободи обвързаните с Падналите чрез силата на този Камък и словата на техния Обред.“

Клатя глава:

— Почакай малко… „словата на техния Обред“ ли? Нима искаш да кажеш, че става дума за Обреда на Падналите? Казва ли се какъв е Обредът?

Той свъсва вежди и още повече се навежда към стената.

— Това е… напълно възможно. Тук пише нещо за да видим — кръг, хвърлен от Паднали ангели, и… нещо за призоваването силата на Сестрите да затвори Портата на Бранителката и да запази света от Звяра на… на вековете. — Той се обръща към мен, очите му блестят, гласът му издава вълнението, което се старае да скрие. — Трудно е да се разбере точният текст. Стената е мръсна, думите са издълбани много отдавна, но все пак изглежда, че е нещо като чародейство.

— Чародейство? — повтарям аз. — Значи е заклинание? И може да се използва за затварянето на Портата при Ейвбъри?

Димитри кима бавно и виждам как напряга ума си.

— Звучи точно така. Предполагам, че всяко заклинание може да се нарече и обред. А тук се казва: „чрез силата на този Камък“, което би могло да означава, че Камъкът е бил тук и през цялото време е бил скрит с думите на Обреда.

— Само че не е бил. Поне не е тук сега — казвам аз и се озъртам. — Освен ако…

Хвърлям поглед към Мейв.

— Да си взела нещо оттук, Мейв? Имало ли е нещо преди, което вече го няма?

В очите й проблясва гняв.

— Нищо не съм взела! Идвах само да гледам.

Тя извръща глава и упорито се взира в стената на грамадата. Когато отваря отново уста, промълвява:

— Другите го взеха. Аз само гледам. Не правя нищо друго.

Думите й събуждат нещо в съзнанието ми и аз протягам ръка към издатината току под издълбаните думи на Обреда. Отчупеното място в стената е гладко и закръглено. Вдигам поглед и в мрака на пещерата съзирам очите на Димитри.

Отново се обръщам към Мейв.

— Извинявай, Мейв. Сега разбирам. Ти само гледаш. Другите вземат неща от тук. Другите са го взели, нали така?

Тя среща погледа ми само за миг, преди отново да извърне очи, ала на мен и това ми стига.

Обръщам се към Димитри.

— Да тръгваме.

* * *

Тъкмо сме запрели конете в обора и се готвим да тръгнем към къщата, когато Димитри поставя ръка на рамото ми.

— Не са били Пазителите, поне в това можем да сме сигурни.

Аз кимам.

— Да, но това не означава, че не действат от името на Пазителите и че не са опасни.

— И те са въвлечени по някакъв начин, това е сигурно — кима Димитри. — Откакто сме пристигнали, правят всичко по силите си, за да ни попречат да открием грамадата.

— Както и Камъка — добавям аз. — Освен това задават твърде много въпроси, проявяват твърде голям интерес към нашата работа.

— Как се чувстваш? — пита той и аз усещам колебание във въпроса му, знам, че не иска да ми го задава.

Вдигам поглед и се взирам в него, а ясното слънчево утро нахлува в обора и аз се чувствам и обидена, задето мисли, че съм слаба, и благодарна, защото той усеща, че силите ми чезнат.

— Аз… се боря. Боря се да остана все тъй силна.

Очите му излъчват нежност.

— Ти непрекъснато се бориш, Лия. Не става въпрос за това. Трябва да знам колко силна се чувстваш сега. В този момент. — Погледът му ме изгаря. — Отговори ми честно.

Тежко преглъщам, поглеждам и си поемам дълбоко дъх, после казвам:

— Бих искала да съм по-силна. Змийският камък е почти изстинал. Моята сила… — Обръщам се с лице към него с желанието да го накарам да забележи решимостта ми. — Е, несъмнено е понамаляла през последните три месеца, защото преди това аз разчитах на авторитета на леля Абигейл, който ме укрепяваше. Ала все още мога да посрещна всяка битка, ако това е същината на въпроса ти.

— Не знам какво ни чака, Лия. Бих искал… — Той прокарва длан по лицето си и от устата му се изтръгва измъчена въздишка. — Бих искал да разполагам с по-безопасно място, където да те изпратя, но се опасявам, че никъде не е така сигурно за теб, както до мен.

Вирвам брадичка.

— Никъде няма да ходя. Моето място е тук, където мога да докарам пророчеството до неговия край.

По устните му пропълзява усмивка, която издава възхищението му.

— И?

Вдигам се на пръсти, обвивам с ръце врата му и килвам глава, за да надзърна в очите му.

— И — продължавам аз — с теб. Моето място е при теб.

Ръката му се плъзва около кръста ми и той ме придърпва по-близо до себе си.

— Значи ще останеш.

Устата му докосва моята, а устните му са меки и нежни. Целувката ни трае само миг, ала когато се откъсваме един от друг и тръгваме към къщата, в душата си усещам неподозирана мощ, чувствам как заедно ще сътворим чудеса. Казвам си, че няма никакво значение, дори господин О’Лиъри и Бриджид да работят за Душите, за Пазителите или за самия Самаил.

После си казвам, че вярвам в това, макар вътрешният ми глас да ме нарича лъжкиня.

* * *

Мисля, че съм подготвена за всичко, ала още щом влизаме в салона и се изправяме с лице срещу пушката, разбирам, че не съм.

— Хайде, елате, не стойте на прага — подканя ни господин О’Лиъри, седнал на стола с пушка в ръце — държи я така, сякаш се е родил с нея. — Сигурен съм, че трябва да си поприказваме.

Бриджид се е изправила зад стола му, а очите й са тъмни и безизразни на светлината на огъня.

Димитри ме улавя за ръката, придърпва ме по-близо до себе си и влиза преди мен, а тялото му е като щит пред моето.

— Не мисля, че се нуждаете от тази пушка, господин О’Лиъри. Със сигурност ще можем да се разберем със силата на разума.

Смехът на възрастния мъж звучи рязко.

— Наясно съм какво разбират хора като вас под думата „разум“. Мисля, че я дефинираме по различен начин.

Не виждам лицето на Димитри, но усещам неговото объркване.

— Не знам какво имате предвид, като казвате „хора като мен“, но съм сигурен, че у вас има нещо, което ни е нужно.

Господин О’Лиъри го поглежда с присвити очи.

— Убеден съм, че у мен няма нищо ваше.

Димитри кима бавно.

— Правилно, не е мое. Но не е и ваше, нали така? И аз ви уверявам, че нашата цел е много по-благородна от онази, към която се стремите вие.

— Как се осмелявате? — намесва се Бриджид, а очите й искрят. — Нима ни вземате за толкова глупави, че да повярваме на лъжите ви? Да поверим света на вас, които сте му отредили мрачни бъднини?

В последвалата тишина виждам как в очите на Димитри се появява объркване, а моите мисли се лутат объркано в калните води на съзнанието ми. Гледам Бриджид, която ме наблюдава с огромно любопитство. Тя има много въпроси. Притежава необикновени познания.

Излизам иззад гърба на Димитри и се старая да говоря спокойно.

— Независимо какво си мислите, аз ви уверявам, че сме на ваша страна.

Димитри се извръща и ме поглежда, а на лицето му са изписани смут и объркване.

— Лия? Какво правиш?

Тръгвам към Бриджид, като се старая да не поглеждам пушката, насочена към мен.

— Ти си го взела, нали? Ти си взела Камъка от пещерата.

Трябва да й отдам заслуженото и да кажа, че окото й не мига, като ме вижда да се приближавам. От друга страна, баща й се напряга.

— Махнете се от дъщеря ми. Мисля, че е време да напуснете тази къща.

— Съжалявам, господин О’Лиъри, но не мога да го направя. — Трябва да преглътна страха, свил се на топка в гърлото ми, за да изрека тези думи.

Димитри пристъпва към нас.

— Лия, аз…

Прещракването на оръжието кара Димитри да се дръпне крачка назад.

— Ти не си сама, Бриджид. — Пресягам се към китката на лявата си ръка и дърпам ръкава на ризата си нагоре — достатъчно, за да й позволя да види белега ми.

Погледът й пада върху китката на ръката ми и аз виждам как гърдите й се повдигат и се спускат от развълнуваното й дишане, когато зърва доказателството.

Посягам към ръката й.

— Може ли?

Тя кима, без да обръща внимание на крясъците на баща си:

— Дума да не става! Долу ръцете от дъщеря ми! Веднага!

Но няма как. Сякаш долавям отдалеч гласа на Филип:

„Казаха ми, че момичето не живее вече в града. Очевидно майка й е починала при раждането и няколко години по-късно баща й я е отвел някъде.“

Всеки момент очаквам да чуя тътена от пушката, ала гласът на Бриджид — по-благ за първи път, откакто сме в Локру, — слага край на напрежението в стаята.

— Това е тя, татко. Точно както каза Томас.

Трепвам от удивление, че чувам името на баща ми, и я улавям за ръката. Чак сега разбирам защо роклите й са твърде големи, а ръкавите им твърде дълги — щом дръпнах ръкава й нагоре, белегът тутакси се явява пред мен на фона на нежната кожа на лявата й китка.

Белегът на Соня. Белегът на Луиса. Белегът на Хелене.

Белегът на последния ключ.

— Знаех си.

Усещам топлината на кожата й под пръстите си и търкам с палец познатия ми знак. Йоргуманда. Змията, захапала опашката си. Кръга.

Обръщам нагоре собствената си китка, поставям ръката си до нейната, като белезите ни сега са на една линия. За миг срещаме погледите си, преди тя да насочи очи към баща си зад мен. Нейното кимване е едва забележимо, ала господин О’Лиъри сякаш има нужда само от това.

Той оставя пушката настрана, дълго мълчи, после казва:

— Очевидно имаме много за доуточняване, а времето няма да ни стигне за всичко.

23.

— Баща ти е бил много по-умен, отколкото си мислех в началото, а аз наистина го смятах за изключително интелигентен — очите на Димитри ме следят над струйката пара, която се извива от чашата с чай пред него.

Измина по-малко от час, откакто господин О’Лиъри свали пушката си. През това време двамата с Димитри запознавахме семейство О’Лиъри с подробности за пророчеството, Отвъдните светове, Душите, останалите ключове. Не очаквах Бриджид да ни повярва. Мислех, че ще отхвърли нещата, които все още звучат като измислена приказка, щом се изрекат на глас.

Нищо подобно. Тя просто седи, слуша съсредоточено, сякаш през всичкото време ги е знаела.

Поглеждам я:

— И ти си родена в Англия като останалите, нали? Как така се озова в Локру, точно там, където се крие Обредът?

Отговаря ми не Бриджид, а нейният баща:

— Виждате ли, съпругата ми почина при раждането. Бяхме в Англия, за да може близките й извън Нюбъри да са до нея, когато ражда детето, но и това не помогна.

Бриджид се пресяга и го милва по ръката.

— Останахме там известно време, така че семейството на майка ми се грижеше за мен, но когато станах на десет, ни посети един човек и това промени всичко.

— Баща ми.

Спомням си многобройните му пътувания и се питам кое от тях ми бе дало възможност да открия последния от ключовете след толкова много години. Питам се какво ли съм правила, докато той е подготвял събитията, които щяха да осигурят вероятното ми бъдеще.

Господин О’Лиъри кима.

— Предполагам, че е бил той. Отначало възможността да бъда пазач на това пусто и безлюдно място никак не ми се понрави, но Томас ми обеща да живея в хубава къща, където да отгледам дъщеря си, както и пенсия до края на живота ми. Стори ми се добра възможност за ново начало и благодарих на Бога, въпреки страховитите неща, които ми наговори той.

— И какво ви каза? — пита Димитри.

Господин О’Лиъри свежда поглед към надрасканата маса.

— Белегът на ръката на детето ми означавал, че някакво зло ще я сподири. Че единствената ни надежда била да изчезнем. — Той вдига поглед към мен. — Да изчезнем и да те чакаме.

Поклащам глава.

— Защо не ни казахте? Помислихме, че сте… питахме се дали не работите за другата страна.

Господин О’Лиъри се кикоти.

— И ние си мислехме същото за вас. Баща ти не ни каза името ти. Смяташе, че ще е опасно, ако някой… или нещо… се опита да… — Той се върти на стола от неудобство. — Ако бъдем притиснати да разкрием коя си всъщност.

— Откъде бяхте сигурни, че ще дойдем? — пита Димитри.

Седнала на стола до баща си, Бриджид отговаря:

— Беше ни съобщено само, че ще дойде жена. Че тя ще има белег на китката и ще търси Камъка. Но той не ни каза, че може да дойдат и други. И че трябва да се страхуваме от тях. — Тя поглежда към Димитри. — Не ни спомена, че жената ще е придружавана от мъж, а през годините досега сме били посещавани от доста съмнителни „изследователи“. Изследователи, които прогонвахме, за да запазим Камъка в очакване на твоето пристигане. Научихме се да сме бдителни и след като не се върнахте от пътуването си в Олдкасъл, приехме, че сте открили нещо, което да ви помогне в търсенето на Камъка, особено в деня на равноденствието.

Преди да погледна към Бриджид, хвърлям поглед към китката си с белега.

— Толкова внимавах да не разкрия белега си пред теб!

— И аз — усмихва се Бриджид.

Усещам внезапно вълнение при мисълта, че сме намерили и последния ключ, както и Обреда. Че сме с две стъпки по-близо до приключването на пророчеството, и то завинаги.

Ала победата ни е вгорчена от факта, че Камъкът не е у нас.

Сякаш прочел мислите ми, Димитри казва:

— Сигурно знаеш, че Камъкът не е в пещерата? Тази сутрин бяхме там заедно с Мейв Маклафлин, точно по време на равноденствието. Беше ясно, че Камъкът е трябвало да бъде там, за да бъде осветен от лъчите на слънцето, както става веднъж на всяка година, но не беше.

Господин О’Лиъри не изглежда изненадан.

— Мейв е съвсем безобидна, но има лошия навик да привлича вниманието към онази грамада всяка пролет, когато очаква равноденствието. Не можехме да рискуваме и да й позволим да отведе неподходящ човек при Камъка.

— Ето защо — казва Бриджид и бърка в корсажа на роклята си — вече няколко години го пазя с цената на живота си.

Тя грабва сребърната верижка, издърпва я навън и в края й се появява черна сатенена торбичка. Бриджид измъква завързаната около шията й верижка, взема торбичката и я отваря. Обръща я с дъното нагоре и в ръката й пада голямо скално парче.

Очаквам да е красив. Силно да искри и проблясва. Оказва се обаче най-обикновен сив камък, макар и със съвършена овална форма.

— Ти… сигурна ли си, че е точно този? — Не ми се ще да обиждам двамата О’Лиъри, но ми е трудно да повярвам, че подобен камък, отронен сякаш от най-обикновена скала, който изобщо не се различава от останалите камъни в пирамидите при Локру, притежава силата, която ще ни помогне да затръшнем Портата пред Самаил.

Бриджид се усмихва и аз осъзнавам, че усмивките, докосвали устните й до този миг, са били само отблясък от тази, истинската.

— Повярвай ми — когато върху него падне слънчев лъч, той грейва тъй ярко, че околните скали навеждат засрамено глава. Така го открихме. Така разбрахме, че е той. Но има и друга причина. — И тя ми го подава. — Виж сама.

Протягам ръка да го взема и не чувствам нищо друго, освен равнодушие, но щом се приближавам до Камъка, той силно ме привлича. Когато пръстите ми се сключват около него, усещам силата му. Не е като силата, която ме обливаше цялата от змийския камък на леля Абигейл, но жуженето, енергията, напрежението, които долавям под гладката му хладна повърхност, са същите.

Поглеждам с усмивка към Бриджид.

Тя ми кима.

— Той е много, много по-мощен — и по-горещ, — когато е огрян от слънцето. Аз… — Тя навежда объркано глава. — Всъщност в онази сутрин, когато го намерих, той ме опари. Беше толкова красив!

Щом започва да разказва, гласът й сякаш зазвучава някъде отдалеч.

— Не можех да се спра, трябваше тутакси да го грабна, ала щом го взех, когато най-после го видях върху дланта си, тялото ми се разтресе до мозъка на костите от неговата мощ и тя прониза дланта ми миг преди да го изтърва на земята.

Бриджид обърна дланта си, за да ни покаже изпъкналия бял белег от изгореното.

Обгръщам с пръсти Камъка.

— Той… Безопасно ли е да го нося в ръка?

Тя кима.

— Вече много години го крия под роклята си. Сгорещява се само в мига, в който го озари изгревът, и то само по време на равноденствието. Защо питаш?

— Защото трябва да го отнесем в Лондон. — Поглеждам към Димитри, после се обръщам с гръб към нея и си поемам дълбоко дъх. — А ти трябва да дойдеш с нас.

* * *

За пръв път след лудото препускане към Шартр пътувам през гората без Димитри.

На кон съм и се нося между дърветата, а Пазителите са по петите ми. Гората се намира в Англия, знам го, макар нощта да е толкова тъмна, че едва различавам шията на Сарджънт под себе си.

Пазителите са все още на разстояние зад мен, но аз долавям тропота на конските копита, макар да се стремя да увелича разстоянието между нас. Ниските клони на дърветата ме шибат по лицето и се заплитат в косата ми, сграбчват ме като гладни зверове, които искат да нахранят с мен Пазителите на Самаил. Лягам още по-ниско върху шията на Сарджънт и отчаяно го пришпорвам напред, забивам пети в хълбоците му, нашепвайки окуражителни слова в ухото му.

Втори шанс няма да имам.

Започвам да мисля, че няма надежда, защото мракът е безбрежен, а конете зад мен се приближават с всеки изминал миг, когато внезапно се отскубвам от дърветата и излизам на една поляна. Усещам полето, простряло се пред мен, но огънят в далечината ме призовава като сигнален фар.

Пламъците сякаш ближат небето — те са единствената светлина сред студената пустош на безкрайното поле. Убедена съм, че това е целта на моето нарочено пътуване. Впускам се нататък тъкмо когато Пазителите изскачат от дърветата и излизат на поляната.

Колкото повече се приближавам към огъня, толкова повече около него се надигат тъмни силуети, най-напред се подреждат в малък кръг съвсем близо до пламъка, после се появяват и отвъд този кръг и формират по-широк, който се затваря около по-малкия. Когато се приближавам до първата група, всичко ми става ясно.

Ейвбъри. Намирам се при Ейвбъри.

Огромни каменни блокове стоят като стражи около огъня и още щом ги отминавам, разбирам, че съм в корема на змията. Сякаш в отговор на моите догадки огънят изпращява и се издига високо в небето. Достига го, когато вятърът донася шум от бръмчене през полето, носи го право към мен.

Около по-малкия кръг се издува някаква тъкан и аз замалко да се блъсна във фигурите, бръмченето става все по-силно и накрая разбирам какво е това.

Щом се приближавам, фигурите се разделят и Сарджънт влиза в средата на огнения им кръг, преди да успея да му дам друга команда. Паниката сключва студени пръсти около гърлото ми, когато кръгът отново се затваря и аз не мога да изляза от него, а заобикалящите ме продължават монотонната си песен.

Ала нямам време да участвам в странната им церемония.

Тропотът, идващ изпод копитата на конете на Пазителите, е като грохот на гръмотевица, паднала върху земята — конете се прегрупират и оформят друг кръг, извън кръга, в чийто център съм аз.

Не забелязвам, че небето е просветляло, докато облечените в тоги фигури пред мен вдигат ръце към качулките си, покриващи лицата им. Когато първата фигура отмахва качулката си, с изумление и притаен дъх виждам, че в мен се взират тъмните очи на Хелене. Останалите бързо се сменят една след друга — Бриджид, Луиса и най-накрая Соня, чиито студени сини очи ме изгарят със своя нагорещен до бяло гняв.

Видяното е достатъчно, за да ме накара да изохкам на глас. Но дори това не ме подготвя за следващата картина. Остава само една фигура. Фигура, която още не се е разкрила, Фигура, чието лице остава забулено в тайнственост.

С нежните си ръце тя докосва плата, закриващ лицето й. С мъка поглеждам към нея, когато тя отхвърля качулката от изящните си скули. Но не мога и да не я гледам.

Замръзвам на място, когато огънят и нежно озареното небе осветяват чертите й.

Пред мен е Алис. Тя е заедно с ключовете, докато аз стоя сама, заобиколена не само от омразните Пазители, а и от хората, с които съм работила рамо до рамо, за да доведа пророчеството до неговия край.

Само че това не е всичко.

Соня вдига ръце, хваща ръката на Алис от дясната си страна и тази на Бриджид от лявата. Останалите правят същото, улавят се за ръце и подновяват кръга си. Белезите им се виждат на изгряващото слънце и този факт ми подсказва колко много съм грешала, защото, щом Алис хваща Соня за ръката, китката й привлича погледа ми.

Това не е гладката неопетнена китка на моята сестра.

Не.

Тя е белязана със знака. И не с какъвто и да е знак. А с моя.

Дори на призрачната утринна светлина аз виждам как змията се увива около буквата „Х“ в средата.

Без да мисля, аз се свличам надолу по хълбока на Сарджънт. Залитам към огъня, дърпам ръкава си нагоре и отчаяно търся знака, който винаги съм ненавиждала, но който в момента искам да видя повече от всякога, за да докажа на себе си, че това съм все още аз.

Ала знака го няма. Пред очите ми е само гладката кожа на китката ми.

След миг слънцето изминава още милиметър по небесния свод. Тогава най-после забелязвам Камъка, положен върху дървен триножник над огъня. Това е същият обикновен сив камък, който ми показа Бриджид.

Слънчев лъч леко го докосва с нежните си пръсти.

В същия миг Камъкът издава остро свистене и бръмчене, което сякаш е в унисон с песента на облечените в тоги фигури около мен. Вибрациите, идващи от Камъка, ме разтърсват цялата, аз се свличам на земята и се превивам от болка, докато всички наоколо предпазливо се дърпат встрани. Конете на Пазителите сякаш препускат през самия ми мозък, ала не това смразява от ужас кръвта в жилите ми.

Причината е, че без да искам, аз осъзнавам ставащото около мен.

Знакът върху китката на сестра ми. Усмивката на лицето й, щом разбира, че аз вече знам.

Както и осъзнаването от моя страна на факта, че тъй както Алис е застанала на моето място в кръга, аз съм заела нейното. Този път аз не съм спасителка за Сестрите.

Аз съм техен враг.

* * *

Сядам в леглото, като сдържам писъка в гърлото си, а сърцето ми бие тъй ожесточено, че едва си поемам дъх. Нямам представа какво означава сънят ми. Наистина не знам. Но се досещам защо съм го сънувала още преди да вдигна длан към гърдите си.

Колкото и да е изчезнала, топлината на змийския камък винаги е била налице, откакто преди много месеци се бях събудила в Алтус. Сега аз сключвам пръсти около него и се опитвам да изтръгна и най-незначителното количество топлина отвътре.

Ала той остава студен.

Силата на леля Абигейл е само спомен. Душите го знаят. Самаил и неговите Пазители също го знаят.

И сега те ще дойдат да ми отмъстят.

24.

Господин О’Лиъри не се и опитва да убеди дъщеря си да не идва с нас в Лондон. Изглежда, Душите преследват и Бриджид в сънищата й и границата между земното й съществуване и Отвъдните светове става все по-незабележима. Тя знае онова, което вече всички ние осъзнаваме: в нашия свят няма да има живот, докато Портата не се затвори завинаги.

Приготвяме се за обратния път до Лондон и тръгваме от Локру със запаси храна и още един човек. Бриджид лесно свиква да става рано, да разчиства лагера, да язди и да спи на коравата земя под брезента на палатката. Не се оплаква, но макар да съм й благодарна за лекотата, с която върши всичко, откривам, че я гледам с прикрито подозрение. Спомням си лицето й от съня си за Ейвбъри, ръцете й, вплетени в ръцете на останалите ключове и оформящи кръг заедно със сестра ми. Спомням си всичко това и се питам дали Бриджид ще се обърне срещу мен.

Дали сънят показва какво ще се случи в бъдеще.

Вероятността да полудея изглежда по-сигурна от всякога. Опитвам се да се успокоя, да си внуша, че не е възможно всички и всичко да се превърнат в мой враг. Дори Соня, колкото и действията й да се отразиха на приятелството ни, не може да се нарече мой враг.

„Това е заради пророчеството — мисля си аз. — Душите. Самаил. Собствената ми слабост. Собствената ми тъмна страна.“

Сънищата ми станаха по-интензивни след онази нощ, в която видях Ейвбъри. Започвам да получавам пристъпи на клаустрофобия поради мрака, който ме притиска от всички страни, сякаш вече съм в гроба и се мъча да си пробия път навън, ровейки в пръстта с голи ръце.

Сякаш вече няма никаква надежда.

Бриджид се отърва от Камъка и сега, когато го намерих у нея, аз го нося в торбичката на шията си. Надявам се, че ще ми даде допълнителна сила, след като вече съм загубила мощта на змийския камък от леля Абигейл, но уви — той си остава все тъй студен и тежък и мъчително виси на шията ми.

Вече свикнах да стоя изправена и скована със спокойно изражение на лицето, лепнато върху изтощението и страха, разяждащи ме отвътре. Но все пак една част от мен осъзнава, че хитрината ми е израз на моята гордост. Колкото и да се представям за силна, очевидно е, че Димитри вижда моите терзания. Тъкмо той бърза да влезе при мен в палатката, щом чуе писъците ми. Тъкмо той ме държи в ръце, докато отново потъна в сън.

Но въпреки това аз не дръзвам да се отпусна и да заспя дълбоко, макар отчаяно да се нуждая от сън, а съзнанието ми да остава нащрек и в най-черния мрак на нощта. Независимо че лъкът и кинжалът са ми винаги подръка и готови за ползване, тяхното присъствие ни най-малко не ме успокоява. Ставам все по-убедена, че някоя сутрин ще се събудя и ще открия, че черното кадифе на медальона е преплетено върху китката на другата ми ръка, а Йоргумандът върху металния си диск се мъдри върху знака на кожата ми.

Следобед на четвъртия ден от пътуването ни ние излизаме от гората и се озоваваме на някакъв път, лъкатушещ из полето, който тук-там изчезва и се появява кръчма или хан. Във въздуха се носи мирис на море и не след дълго стигаме в полите на едно възвишение и виждаме в далечината Дъблин и голямата вода.

Аз се обръщам към Димитри:

— Пак ли Гарет ще ни придружава по морето?

— Ако всичко е наред — казва Димитри и пришпорва коня си.

Няма защо да го питам за несигурността в гласа му. И двамата знаем, че когато човек е изпратен да върши нещо, свързано с пророчеството, всичко може да се случи. Мъча се да отпъдя страховете си, отнасящи се до Гарет, ала сърцето ми е свито чак докато стигаме до пристанището и го виждаме при познатото корабче в далечината. За пръв път през последните няколко дни устните ми се разтягат в усмивка.

— Гарет!

Отвеждаме конете при него на пристанището и приветливата усмивка на лицето му се стопява. На нейно място се настанява нескрита тревога.

— Стопанке моя… Добре ли си? Да не би да се е случило нещо?

Аз изправям гръб на седлото, смутена от обръщението му към мен още при появата ми.

— Уморена съм, това е. Сънят бяга от очите в този студ.

Той кима бавно.

— Така е, Стопанке моя. Ти, разбира се, си красива, както винаги. Всеки би се уморил след подобно пътуване.

Думите му трябва да ме успокоят, ала аз улавям погледа, който той хвърля към Димитри, и разбирам, че по-късно, когато не съм около тях и няма да се обидя, двамата ще си поговорят за здравето ми.

Бързо сменям темата и простичко обяснявам подробностите около присъствието на Бриджид в нашата компания.

— Сигурна съм, че помниш госпожица О’Лиъри. Тя ще ни придружава до края на пътуването.

Осъзнала, че тя няма представа каква е ролята на Гарет в групата ни, аз се обръщам към нея:

— Гарет е приятел на Димитри от детството и ни е водил при не едно опасно пътешествие. Сега ще ни преведе през морето.

Гарет кима с глава към Бриджид.

— За мен е удоволствие да ви видя отново. Простете ми, но искам да отбележа, че сега изглеждате доста по-дружелюбна от преди.

Страните на Бриджид порозовяват.

— Извинете ме за предишното ми грубо държане. Получи се малко объркване относно доверието ни един в друг.

Усмихвам й се с благодарност за дискретността й, а Гарет кима разбиращо.

— Времената, в които живеем, са страшно объркващи.

После се обръща към мен:

— И като стана дума за объркване, мисля, че трябва да те коригирам.

— Мен ли? За какво?

— Одобрен съм да ви ескортирам и след акостирането ни в Англия. Всъщност ще бъда с вас през целия път до Лондон.

По изражението на лицето му си личи, че е много доволен от развитието на събитията.

— Наистина ли? — И продължавам, без да изчакам отговора му. — Това е най-хубавата новина, която можеше да ми съобщиш!

— Ще се съглася с Лия — кима Димитри. — Нямаме по-доверен водач или приятел от теб. А се нуждаем от всяка помощ, която ни се предлага.

Гарет ни маха с ръка да се качим на лодката.

— Елате. Настанете се удобно, а в това време аз ще се погрижа за конете ви.

Скачаме от седлата и Гарет прави знак на двама мъже, които са се облегнали на стената на опушената сграда отсреща. Те идват при нас, хващат юздите и свалят шапки пред Бриджид и мен, после се отдалечават по мръсния път.

— Не са много разговорливи, нали? — кикоти се Димитри.

Гарет се приближава до ръба на дока и протяга ръка към Бриджид.

— Това е най-доброто при настоящите обстоятелства, не си ли съгласен с мен?

— Няма никакво съмнение — отвръща Димитри и ме хваща за ръката, а аз изчаквам Бриджид и също стъпвам на палубата.

Само след няколко секунди Гарет и Димитри отвързват лодката от кея. Аз внимателно наблюдавам водата, докато се отдалечаваме от пристанището и характерните му шумове остават далеч зад нас.

Бриджид се надвесва през палубата и се вторачва във водата, сякаш очаква да открие нещо, скрито в дълбините. Казвам си, че трябва да я закрилям. Да я предупредя да внимава. Да стои по-навътре в лодката и никога, ама никога да не потапя ръка във водата.

Ала не го правя. Просто се обръщам и се потътрям по палубата, без да се опитвам да търся причината за предателското си поведение.

* * *

Пътуването ни по водата е еднообразно и нищо не нарушава неговата монотонност, освен клатушкането на лодката и раздаването на храна и вода. Вързопите съдържат толкова продукти, колкото са ни нужни, за да стигнем до Лондон, ала въпреки това ги използваме пестеливо.

Чувствам се като уловена в клопка, сякаш Душите следят всяко мое движение, макар наоколо да не се вижда друг плавателен съд. Въпреки люшкането на лодката сънят бяга от очите ми. Притискам се до тялото на Димитри, защото нощта е невероятно студена, макар че не съм сигурна дали ми е нужна физическата му топлина или силата на духа му. Ту губя съзнание, ту пак идвам на себе си в очакване някой чудовищен морски звяр да изскочи от дълбините и да ме дръпне във водата. Казвам си, че няма да се боря със съдбата, ако тя е решила, че животът ми трябва да приключи в черната вода.

Когато на сутринта зърваме английския бряг, на мен ми е вече все едно. Докато плавахме, поне не усещах толкова осезателно бремето, което с цялата си тежест се стовари на плещите ми още щом тръгнахме да се връщаме.

Трудно подреждам мисли и стремежи в главата си. Как тогава ще успея да събера Соня, Луиса, Хелене, а сега и Бриджид заедно? И как бих могла да го направя, когато отношенията ми със Соня и Луиса са пред разпад? Как ще ги отведа в Ейвбъри, за да изпълним Обреда, което съм задължена да направя според пророчеството?

И най-после, как бих могла да привлека Алис на наша страна, след като в пророчеството е заявено ясно и недвусмислено: Бранителката и Портата трябва да работят заедно, за да затворят Портата веднъж завинаги?

Ето какви въпроси се блъскат в главата ми, докато Димитри и Гарет насочват лодката към брега. Гарет я направлява към едно свободно място и не след дълго ние несигурно стъпваме на кея.

— Ще имаме ли коне? — задава въпрос Бриджид, без да се обръща към някого определено.

Гарет оглежда бреговата ивица.

— Със сигурност.

Димитри ме хваща за ръката, двамата тръгваме след Гарет и Бриджид по изгнилите дъски на пристана и излизаме на пътя, който минава досами водата.

— А, ето ги там! — Гарет крачи към двама млади мъже, всеки от които е хванал по два коня за поводите.

Тутакси разпознавам Сарджънт, ала това не ми носи същото удовлетворение както преди. Чувството, което изпитвам сега, сякаш не докосва сърцето ми и аз се насилвам да се усмихна, докато го потупвам по шията.

Гарет тихо говори нещо на младежите. Те му подават юздите на конете и изчезват в оживената улица. Хората около нас се бутат и се блъскат и за миг ме обзема паника — внимателно ги оглеждам, за да видя дали някой не носи знака на Пазителите на врата си.

— Всичко е наред, Лия — успокоява ме Димитри, поема юздите на Сарджънт от мен и докосва с ръка шията му. — Качи се на коня си, за да не те изгубя в тълпата.

Не разбирам как е усетил паниката ми, но препускащото ми сърце се укротява. Облекчението ми е твърде голямо и аз не се срамувам, задето присъствието му ми действа тъй успокояващо; опирам се на седлото и се мятам на гърба на Сарджънт. Фактът, че съм над хорската маса, ми дава чувство за сигурност. Грабвам юздите от Димитри и си поемам дълбоко дъх, като се старая да изляза от състоянието, обзело ме преди секунди.

Бриджид се качва на коня си — петнист бял жребец — леко и без затруднение, и скоро всички се отдалечаваме от морския бряг. Щом оставяме зад себе си миризмите и боклуците и излизаме в откритото поле, където се мержелеят околните гори, паниката ми изчезва.

Ала това е временно и аз знам, че няма да продължи дълго. След по-малко от седмица аз ще съм отново в Лондон, в компанията на непознати хора, на ключовете — и на моята сестра.

25.

— Какво ще стане, когато пристигнем в Лондон?

За трети път ще нощуваме на английска земя и двете с Бриджид седим край огъня, докато Димитри и Гарет подготвят конете за нощта. Не ми се говори и не бях приятна спътница, но вече съм свикнала с мълчаливото присъствие на Бриджид. Напомня ми за Соня по времето, преди да дойдем в Лондон, макар че спокойствието на Бриджид се дължи повече на нейния вътрешен мир, отколкото на свенливостта или боязливостта й.

— Ще те запозная с останалите ключове. Луиса и Соня бяха… са две от най-добрите ми приятелки. Хелене пристигна точно преди тръгването ми за Локру, така че няма да мога да ти кажа кой знае колко за нея, освен че и тя е изпълнена с безпокойство като нас и се чуди как ще се освободим от пророчеството. Ще те запозная и с леля Върджиния и Едмънд — обръщам се към нея и й се усмихвам; чувствам се необичайно. — Те са чудесни, добри. Сигурна съм, че и двамата ще ти харесат.

Тя кима.

— А после?

Поемам си дълбоко дъх.

— После трябва да разговарям със сестра си Алис и да разбера дали в навечерието на Белтан няма да се присъедини към нас в Ейвбъри.

Бриджид подпира глава на коленете си, очите й блестят с кестеняв отблясък на светлината на огъня.

— Мислиш ли, че можеш да я убедиш?

Извръщам глава встрани и се взирам в пламъците.

— Алис е… Е, нали вече ти казах, че тя работи за Самаил и Душите? Ако трябва да съм искрена, винаги е работила за тях. Двете с нея сме врагове, кажи-речи, във всяко отношение.

Бриджид е смутена и тъмен облак засенчва погледа й.

— Как тогава ще я накараш да ни помогне да затворим Портата?

— Още не съм мислила по този въпрос, но веднъж тя спаси живота ми.

Гласът ми заглъхва и се превръща в шепот, когато се пренасям в спомена. Виждам дъжда, прииждащата бучаща река зад Бърчуд Менър, Алис блъска Хенри в бързата пенлива вода. Виждам я как държи клона, за да се уловя за него, как се е надвесила над реката, застрашавайки собствения си живот, само и само да спаси моя.

Обръщам се отново към Бриджид.

— Дълго време я гледам като напълно непозната, а после съвсем неочаквано ми се струва, че улавям проблясък на човеколюбие у нея. Надявам се да я убедя в някой от тези моменти, въпреки че, да си призная, не ми се струва много вероятно.

Не й казвам, че двете с Алис вече сме обсъдили ролите си. Че тя вече на няколко пъти е отхвърляла предложението ми. Да се обърна и призова Алис, е единствената ми надежда, а ако призная на някого от ключовете, че съм загубила и нея, няма с нищо да помогна за постигането на общата ни цел.

— Какво ще правим тогава? Ако тя не се присъедини към нас?

Не мога да не се възхитя на спокойствието в гласа на Бриджид. Макар че отскоро е запозната с действието на пророчеството, тя осъзнава какъв е залогът ни. И въпреки всичко в думите й няма и следа от паника.

Отчасти ми се иска да допусна тази нейна невинност, ала времето за празни приказки е отдавна отминало. Все повече се усеща, че ни е останала едничката правда и нищо повече, така че я поглеждам в очите.

— Не знам.

* * *

Този път не съм в гората, а сред ледения пейзаж на Пустошта.

Сънувам, но със съзнанието, че този факт не ме спасява от ужаса, който изпитвам. Пришпорвам коня си напред и не смея да хвърля поглед зад гърба си, но знам, че Хрътките са недалеч, защото чувам техния вой от застрашително близко разстояние.

И не са само те.

Зад тях са Душите, които с грохот се приближават към мен и копитата на конете им ужасяващо трополят по ледената повърхност под краката ни. Насилвам се и поглеждам напред. Съсредоточавам вниманието си в пътя, по който бягам. Ако дръзна да погледна надолу, ще видя заловените в капан от Самаил и Душите, все още живи под леда хора. Щом ги зърна, онова, което ми е писано, ще се сбъдне.

Сънят ми е от онези, които нямат край. Пред себе си не виждам храм. Не виждам светилище, което да ме приюти. Ледът се простира във всички посоки, студеното му еднообразие се нарушава единствено от синьото небе над него. Макар да знам, че това не е случайност, не мога да се стърпя и да не си помисля каква ирония е, че лазурното небе в Пустошта е винаги ясно. Що за жестокост, да караш уловените в клопката на леда да наблюдават ден след ден красивото небе, златното слънце на Отвъдното със съзнанието, че никога вече няма да усетят неговата топлина?

Неуспехът на моите опити за бягство отслабва решимостта ми и аз дори забавям крачката на коня си. Има ли смисъл? Хрътките са още по-близо, скимтенето и воят им стават все по-ясни и злокобни. Душите ги следват по петите, а конете им напредват с всяка изминала секунда.

Истината е, че съм уморена. Уморих се да се боря с напора на Душите. Уморих се да се противопоставям на съдбата. Уморих се да се боря със сестра си. Може би Алис е права. Може би е по-умно да спася каквото мога от живота си и от този на хората, които обичам.

И тогава си спомням за Хенри. Спомням си как умря от ръката на Алис и знам, че Душите също са отговорни за смъртта му. Та нали тъкмо те нашепваха, прилъгваха и придумваха Алис да изпълни заповедта им? Нали работеха, за да я привлекат на своя страна още от люлката?

При тази мисъл гневът ми се разпалва и аз пришпорвам отново коня си.

Сън или не, едно е сигурно: не мога да разреша на Душите да ме хванат. Не и в света на сънищата. Нито в материалния свят. Нито в Отвъдното.

Ако ме заловят, ще бъда прокудена в Пустошта за вечни времена.

* * *

След присънилия ми се кошмар Димитри остава с часове при мен. Тревожа се, че е напуснал поста си пред палатката, ала той ме уверява, че Гарет може да се справи и сам в спокойна нощ като тази. Когато утринната светлина постепенно започва да се процежда през брезента в палатката ми, Димитри заспива. Не ми дава сърце да го будя и се заслушвам в дишането му, като мисля да го оставя да си поспи известно време.

Ала подобен лукс не му е бил писан. Някъде встрани се чува вик, който стряска и двама ни. Димитри скача, сякаш през цялото време е лежал буден, без да се колебае, изтичва навън, закопчал ризата си накриво, докато в това време аз напъхвам краката си в ботушите. Не си правя труда да завържа връзките им и се втурвам след Димитри в слънчевата утрин.

Очите ми не могат веднага да свикнат със силната светлина и аз ги засланям с длан.

— Какво е това? Какво става?

Димитри и Гарет стоят до конете и багажа, а аз им викам от другия край на лагера. Но когато се оглеждам, за да открия източника на безпокойство, забелязвам, че земята наоколо е осеяна със странни на вид и цвят предмети.

Щом тръгвам към Димитри и Гарет, минавам покрай предметите, разхвърляни на всички страни, и виждам, че това са нашите собствени вещи.

Гарет се обръща към мен. Като виждам смущението на лицето му, сърцето ми се свива още преди да чуя думите му.

— Става въпрос за водата ни. Някой я е излял.

Поглеждам наоколо, не съм наясно с казаното.

— Водата ни ли? За какво говориш?

Димитри вдига един от кожените мехове и го обръща с отвора надолу. Оттам не се отделя дори капка.

— През нощта някой е влязъл в лагера и е изпразнил всичките ни манерки и мехове.

— Но кой би направил подобно нещо? — обажда се Бриджид до мен.

Още не е прибрала косата си и медта в нея проблясва, уловила и най-слабата светлина от сивото небе над нас:

— И защо?

Димитри избърсва с длан лицето си — уморен е и е разстроен.

— Нямам представа, но не това ме тревожи най-много.

Гарет тършува из багажа на земята, докато аз се мъча да схвана смисъла на думите, изречени от Димитри.

— Какво те тревожи най-много?

— Който и да е бил, той е влязъл в лагера, въпреки че двамата с Гарет бяхме на пост. Вярно е, аз останах при теб през последната част на нощта, но преди това двамата се редувахме да поспим и да се погрижим за личните си нужди. Гарет твърди, че не е оставял лагера без надзор дори за секунда, докато аз съм бил в палатката на Лия.

— Някой е проникнал в лагера? Промъкнали са се въпреки наблюдението?

Отново се възхищавам на Бриджид, защото, докато задава въпросите си, в гласа й се чете само любопитство и явно желание да се ориентира в ситуацията.

Гарет се изправя.

— Конете и багажът ни бяха под дърветата в границите на лагера. Не сме се тревожили за припасите, грижехме се само за физическата си безопасност. Предполагам, че някой е успял да се промуши тук. — Той млъква и се оглежда. — Но мисля, че не това е най-обезпокоителният факт.

— Че какво би могло да е по-тревожно от факта, че са нахлули в личното ни пространство и са разлели водата под носа ни? — пита Бриджид.

Още преди Димитри да отговори, изпитвам тревожното усещане, че знам какво ще каже.

— Някой е влязъл в лагера, без да остави и следа след себе си.

Поглежда ме и отново се обръща към Бриджид:

— С Гарет не открихме и помен от човек или кон. Който и да е бил, каквото и да е било, е дошло и си е отишло като призрак.

* * *

Да напълним съдовете с вода е не толкова трудна, колкото досадна работа. В Англия е почти невъзможно да умреш от жажда, но пълненето на манерките отнема време, а всички осъзнаваме, че часовниковата стрелка лети и имаме да свършим още много неща, преди да изпълним Обреда при Ейвбъри. Необяснимият факт, че някой е източил водата ни — и особено въпросът кой го е извършил, — засилват напрежението в малката ни група и погълнати от собствените си мисли, вторачени в реката, минаваща покрай лагера, ние не изричаме и дума.

— Кой може да е бил според вас? — пита Бриджид.

След като попълваме водните си запаси, събираме дрехите и личните си вещи, разхвърляни из целия лагер, а Димитри и Гарет сгъват палатките.

Поклащам глава.

— Бих казала, че е някой, който работи за Душите, или самите Пазители, само че…

Тя ме поглежда в очите.

— Не са оставили никакви следи.

Кимам.

— На Душите им е забранено да използват магия в материалния свят. Единственото изключение е при промяната на външния вид. Обмислих и това, но няма такова животно, което би могло да изпразни манерките, колкото и незабелязано да е влязло в лагера.

Бриджид сгъва една от ризите на Гарет и я пъха в багажа му.

— А би ли могъл нарушителят да промени външния си вид, докато е още в лагера?

Кимам:

— Разбирам какво искаш да кажеш. Ако някоя от Душите е успяла да влезе в лагера като, да речем, ястреб, тя не е оставила следи. И ако още в границите на лагера промени отново външния си вид и стане пак човек, ще може да изпразни съдовете ни с вода. И все пак… Въпреки че конете и багажът ни бяха под клоните на дърветата, мисля, че Гарет и Димитри биха забелязали присъствието на друг човек, дори да е бил там само миг.

Колебая се дали да споделя и другото си хрумване, което зрее в съзнанието ми, ала Бриджид усеща думите, които не съм изрекла:

— Има и нещо друго, нали така?

Сядам, за да завържа торбите с багаж, и докато говоря, гледам право в Бриджид. И двете мислим едно и също.

— Не мога да разбера причината. Защо някой ще си направи труда да ни изпразни водата от съдовете? Лесно ще ги напълним. Не сме в пустинята, нали? Доста непрактичен начин да забави завръщането ни в Англия. Бих казала… детинско. Неефективно. Не си ли съгласна с мен?

Бриджид свежда поглед към земята и размишлява върху думите ми. Мълчанието помежду ни потвърждава онова, което вече си мисля: и Бриджид като мен не може да отговори на въпроса.

Нямаме време да обсъждаме повече случилото се, тъй като няколко секунди по-късно Димитри ни прави знак, че палатките са прибрани и конете са готови за път. Двете с Бриджид ставаме, без да кажем и дума, тя през целия ден остава мълчалива и аз знам, че не е забравила разговора ни.

Това не важи само за нея. Прехвърлям събитията в ума си и въпреки че не разбирам изцяло техния смисъл, все си мисля, че е направена важна крачка в развитието на играта, свързана с пророчеството.

И дълбоко в себе си съм убедена, че това е само началото.

26.

Следващият ден преминава без произшествия. Гарет и Димитри непрекъснато се връщат назад по същия път, за да видят дали след нас не се движи някой, ала не намират нищо, което да им подскаже, че ни преследват. Слънцето, най-после освободило се от натрапливите облаци, си пробива път през клоните и листата на дърветата и посипва със злато всичко наоколо. Красиво е и е спокойно, а слънцето ни носи тъй желаната от нас топлина. Ала това ни най-малко не повдига духа ми. Преследва ме усещането, че някой или нещо е тръгнало след нас.

Добре познавам силите на злото. Те ще се върнат.

Гарет и Бриджид яздят отпред и си правят компания, а Димитри е зад тях. Не изпитваме необходимост да си говорим и аз се опитвам да си спомня дали двамата с Джеймс сме прекарвали някога толкова дълго време заедно — насаме, но в мълчание. С изненада откривам, че не мога да си спомня по-добро нещо, сякаш всичко случило се, преди да напусна Ню Йорк, се е превърнало в избледняло платно, рисувано с водни бои. Различавам контурите, ала подробностите са изчезнали.

Всичко, освен Хенри, който в спомените ми си остава жив, все едно съм го видяла вчера.

Изхвърлям спомена от съзнанието си. И Джеймс е като Хенри — и той е изчезнал, макар и по съвсем различен начин. Като си мисля за него, няма да ми стане по-добре, освен ако не се съсредоточа и не се сетя как да го спася от хватката на Алис. Времето ми с Джеймс е изживяно и вече отминало. Няма да се върне.

А въпреки че обичам Димитри, той също не играе кой знае каква роля в моите планове. Бъдещето ми не може да бъде определено само от любовта. Има още твърде много неща, на които съм заложила.

Заради себе си. Заради народа на Алтус. Заради самия свят.

* * *

Сънят идва и аз се връщам в Пустошта. Хрътките са още по-близо, Душите са току зад опашките им, а аз яздя коня си през ледения пейзаж, пред погледа ми преминават лица, замръзнали в гримаси и безмълвен писък под леда. Миг по-късно се разсънвам от собствените си писъци и се учудвам, когато виждам как Димитри се е надвесил над завивките ми и ме разтърсва да се събудя.

— Събуди се, Лия! Това е само сън!

В мрака на палатката очите му са като две черни дупки и за миг той ми напомня на труп.

Сядам, слагам ръка на гърдите си и се мъча да успокоя препускащото си сърце и дъха си, който излиза с голяма скорост и свистене от дробовете ми.

— Добре ли си? — пита Димитри с кротък глас. — От известно време съм тук, при теб. Чух те да хленчиш, но не можах да те събудя по-бързо.

Прокарвам ръка през разчорлената си коса, докосвам с пръсти слепоочията си и усещам тъпото пулсиране под кожата си.

— Откога си тук?

— От около пет минути.

Поглеждам го в очите.

— И аз… не съм могла да се събудя?

Той поклаща глава. Тревогата му личи дори в мрака под палатката.

— Нали не мислиш, че съм пътувала? — Не съм сигурна, че искам да чуя отговора му, но пък не мога да си позволя лукса да остана в неведение.

Той дълбоко въздиша и извръща очи встрани, сякаш се бои да ме погледне.

— Не знам. Да накараш някого насила да се скита из Равнината, противоречи на законите на Отвъдните светове, на законите на Григъри…

— Не съм пожелала да пътувам в Равнината, ако това намекваш!

Той протяга ръка и прибира кичур коса зад ухото ми.

— Разбира се, че не си. Само се опитвам да отчета всички възможности.

Вече съжалявам за хапливите си думи, облягам се на гърдите му и опирам чело на рамото му.

— Извинявай. Просто съм много уморена, Димитри. През всяка една нощ вече не знам сънувам ли, или пътувам. Не знам дали Душите се опитват да отслабят психическата ми сила, като си играят по този начин, или… — Боя се да довърша изречението си.

— Или какво? — пита тихо той.

Вдигам глава и го поглеждам в очите.

— Или си е мое дело. Може би най-после започвам да губя разсъдъка си? Или по-лошо — малко по малко ме подмамват на тяхна страна, без дори да разбера?

Следва дълга пауза, след която Димитри ме придърпва към себе си.

— Не губиш разсъдък, Лия, нито са те прилъгали да преминеш на тяхна страна. Просто…

Писък пронизва въздуха навън и Димитри млъква, вдига глава, обръща се, става и тръгва към изхода на палатката.

Следя го с очи.

— Какво е това?

— Не знам. — Излиза навън, като поглежда назад към мен. — Ти стой тук.

Не съм сигурна колко време оставам в палатката, но не толкова, колкото би искал Димитри. Невъзможно е да пренебрегнеш гласовете и аз се увивам с одеялото и излизам навън, където виждам Гарет и Димитри насред боклуци, багажът ни отново е отворен и разпилян по земята.

— Какво е това? — Аз обикалям в кръг и оглеждам пораженията, когато Бриджид се появява от палатката си, като трие сънено очи.

— Казах ти да стоиш вътре. — Гласът на Димитри е строг.

Аз го фиксирам с гневен поглед.

— Невинаги правя онова, което ми кажат, както би трябвало вече да знаеш.

Той въздъхва.

— Просто се опитвам да те защитя, Лия.

— Какво се е случило? Какво става? — Гласът на Бриджид нарушава негласния сблъсък между мен и Димитри и аз се обръщам към нея.

Тя е още по нощница и с почуда гледа мястото на произшествието.

Мъча се да говоря със спокоен глас и казвам:

— Нещо или някой отново е бъркал в багажа ни.

Гарет крачи около лагера и накрая захвърля някакъв предмет в храсталака.

— Опасявам се, че е по-лошо. Този път са нападнали храната ни.

Бриджид се втурва напред.

— Храната ни ли? Нима искаш да кажеш, че храната ни е унищожена?

— Не точно унищожена — намесва се Димитри. — Мисля, че можем да спасим известна част.

— Но кой би сторил подобно нещо? И как? — Очите на Бриджид се разширяват от страх и внезапно аз се питам дали пък не се преструва.

— Добър въпрос. — Поглеждам я с присвити очи. — Кой, мислиш, би го направил? Тук сме само ние и според мен, ако Димитри и Гарет претърсят лагера, няма да открият чужди следи, както и последния път.

Тя пребледнява.

— Нали не намекваш, че е мое дело?

— Нищо не намеквам, само изтъквам фактите.

— Защо бих извършила подобно нещо? — пита тя.

За миг се колебая, но продължавам смело напред.

— Ти ще кажеш.

— Лия… — Гласът на Димитри звучи като предупреждение, ала преди да довърши, Бриджид прекосява лагера и спира точно пред мен.

— Отговорът е ясен, не бих го извършила. Разбира се, че не!

После продължава с умолителен тон:

— Бях заспала в палатката си, както и ти.

— Да, но при мен беше Димитри. А при теб кой беше? — Още докато задавам въпроса, знам, че постъпвам нечестно.

— Никой, разбира се, но… — Тя мести поглед от Гарет към Димитри. — Кажи й! Ти знаеш, че не бих направила подобно нещо!

Гарет я гледа известно време в очите, после се обръща към мен.

— Стопанке моя, счу ми се някакъв шум в гората. Стори ми се, че някой ходи. Изчезнах само за няколко секунди, а когато се върнах, Димитри беше при теб в палатката и всичко наоколо беше във вида, в който е сега.

Придърпвам одеялото плътно около себе си — не желая да опровергая собствената си теория. Не ми се ще да си призная, че страхът е проникнал във вените ми. Не желая да се предам в ръцете на все по-нарастващото усещане, че ме дебне нещо, което е извън моя контрол.

— Какво общо има това с Бриджид? — питам аз.

— Просто ми се струва, че никой от нас не би могъл да причини подобен хаос за толкова кратко време, без да привлече вниманието на Димитри — отвръща Гарет. — Стените на палатката не са достатъчно плътни, за да заглушат шума от стъпките на някой, който е решил да се промъкне в лагера.

Позволявам си да хвърля поглед към Бриджид и се засрамвам, когато в очите й забелязвам обида и гняв. И все пак не мога да се предам.

— Е, все нещо или някой го е направил.

Димитри отива и вдига един вързоп от земята.

— Така е. И докато открием кой или какво е било, няма да намерим покой.

* * *

На следващия ден пътуваме мълчаливо, без приятното общуване, с което сме свикнали.

Атмосферата е тягостна, когато излизаме от гората, и аз въздъхвам с облекчение, щом зървам полето пред нас. Още от ужасяващото пътешествие до Алтус, когато Хрътките ни преследваха и ми се наложи да не спя близо три дни, аз не съм в състояние да си почивам пълноценно, заобиколена от призрачната тишина на която и да е гора.

Ала и откритостта на полето си има цена и ние цял ден наблюдаваме нивите край нас, като внимаваме да не ни сполети някоя неприятност или да не се натъкнем на нашите преследвачи. Спомням си трескавото препускане в Шартр при надпреварата с Пазителя и знам, че нищо не може да ме спаси от тях и че аз няма да бъда в безопасност, докато Портата не се затвори.

С падането на нощта започваме да си търсим убежище и си правим лагер в малка горичка в края на полето. Двете с Бриджид приготвяме вечерята, а над нас е надвиснала тягостна тишина, докато Гарет и Димитри настаняват конете. Най-после тя оставя ножа, с който работи, и тежко въздъхва. Усещам, че ме гледа, ала аз не я поглеждам.

— Не съм го направила, Лия, кълна ти се.

В гласа й няма гняв и това ме кара дълбоко да се засрамя, без да знам защо.

Вземам стария хляб, за да го нарежа на филии. Очевидно той е пострадал при снощното нападение и докато говоря, внимателно чистя калта от него:

— Откъде си толкова сигурна? Знаеш, че Душите са доста лукави.

— Лия — докосва ръката ми тя и аз най-сетне вдигам очи и я поглеждам. — Не бях аз.

— Не твърдя, че си била ти или че, ако си била ти, си го направила умишлено. Душите… — тъй като не мога да издържа на погледа й, аз отново се заемам с хляба. — Те обърнаха Соня срещу мен. Соня, която ми беше повече от сестра и в някои отношения я чувствах дори по-близка и от Алис.

Тя пуска ръката ми.

— Аз не съм Соня. Не съм и Луиса, нито Хелене, нито пък Алис.

За първи път долавям неподправен гняв в гласа й. Той ме кара да замълча и да й заговоря по-кротко.

— Знам. И съжалявам, че миналото повлиява новото ни приятелство. Наистина съжалявам.

Тя си поема дълбоко въздух и се обръща с лице към мен.

— Не съм виновна, че се включвам в пророчеството, след като вече са се случили толкова много неща. Моля само за възможност да се докажа, каквато е получил всеки преди мен.

Очите й блестят, ясни и чисти, и в същия миг аз започвам да й вярвам.

Протягам ръце към нея и я прегръщам.

— Имаш право, Бриджид. Дължа ти поне това, както и едно извинение. Съжалявам, задето моето минало с пророчеството и Душите ме е направило тъй недоверчива дори към приятелството.

— Няма нищо — отвръща тя. — Просто ми кажи, че ми вярваш.

— Вярвам ти. Наистина.

Казвам го и наистина го мисля, като пренебрегвам думите, които влетяват неканени в съзнанието ми:

„Щом не си ти, кой е тогава? И какво иска?“

* * *

Хрътките са толкова близо, че долавям дъха им. От пътуването си до Алтус помня странния им мирис на влажна козина и остро ухаеща пот и знам, че са поне толкова близо, колкото бяха тогава, когато ни настигнаха до реката, и Димитри пристигна, за да ни пази, докато стигнем до Острова.

Но този път няма да има Димитри. Няма да има и Едмънд.

Сега аз яздя съвсем сама през замръзналата тундра на Пустошта и не нося нищо, освен пелерината на гърба си.

Дори торбата — а вътре е лъкът ми — липсва в този сън.

Пътуването през леда сякаш ще трае вечно, като кошмар, в който все бягаш ли, бягаш, а всъщност не се отлепяш от мястото си. Тропотът на конете, препускащи след Хрътките, се извисява в кресчендо, Душите са готови да ме заобиколят и да ме запокитят в Пустошта за вечни времена.

Почти съм готова да падна, да се предам на бавните изтезания на съдбата си, когато се появява силен вятър. Той шиба лицето ми, във въздуха лудо се завихрят лед и сняг и аз виждам само шията на коня си. Ужас изпълва душата ми, но има и още нещо.

Еуфория, която изригва вътре в мен със съмнителния дар на своята мощ. Пред очите ми се е разпростряла безбрежната Пустош, но се радвам, че поне е спокойна. Не се чува ръмженето на Хрътките, нито трополенето на конските копита. Наоколо цари тишина и за пръв път след смъртта на татко на душата ми е спокойно.

Ала това трае само миг. Само един миг, след който гласът си проправя път през замъгления ми от съня мозък.

Мъча се да го отпъдя от съзнанието си. Да не му обръщам внимание. Дълго работих, докато постигна това състояние на духа, и не ми се ще да изпусна редкия миг дори насън. Но и гласът не се предава. Той не ми позволява да изпитам лукса на незнанието и прави пробив в моя свят е думи, които срутват опората под краката ми.

— Лия! Какво си направила?

27.

— Не разбирам.

Седя до Димитри край гаснещия огън, а съзнанието ми е още замъглено от съня.

Гарет и Бриджид се мъчат да поправят палатките, но аз все още не знам всички факти, за да се чувствам зле поради случилото се.

Димитри ме хваща за ръката.

— Ти стоеше пред палатката с отворени очи и вятърът… Той млъква, а очите му са изпълнени с образи, които аз не мога да видя.

— Вятърът? — тихо го подканям аз.

Той клати глава и си спомня.

— Той… се завихри около теб, събори и накъса палатките, разруши всичко по пътя си.

— Но аз спях — усетих настойчивост в гласа си.

— Да. Обаче това май бе нещо повече от сън.

Започвам да разбирам накъде бие, ставам и се обръщам с лице към огъня.

— Не беше така. Аз спях. Дори сънувах.

Чувам гласа му зад себе си — нежен, но твърд.

— Мисля, че не е така, Лия.

— Ако е тъй, както казваш… Ако съм била извън палатката… Как съм се озовала тук? — питам аз. — Ти беше на пост. Каза, че няма да помръднеш от мястото си.

Отговорът му е прост.

— И не помръднах. Ти мина покрай мен. Отначало се изненадах, но след миг те повиках, защото си помислих, че може би излизаш по лична нужда. Ала ти не отговори. Продължи да вървиш и когато стигна до средата на лагера, вдигна ръце и вятърът задуха.

За миг ми се стори, че виждам всичко като остатъчен спомен, като полузабравен сън. И избледнява.

После мисълта ми се връща към предишните случки, мъча се да си ги спомня в тяхната последователност и съзнанието ми се залавя за късче надежда. Уверена, че не съм виновна, аз тутакси изпитвам облекчение.

— Но при предишните случаи двамата с Гарет стояхте на пост, а не сте ме виждали да излизам от палатката. А в нощта, когато изхвърлиха храната ни, ти всъщност беше при мен, в моята палатка, събуждаше ме от кошмарен сън и Гарет извика.

Димитри навежда глава, раменете му увисват пораженчески, нещо твърде необичайно за него.

— Ти сънуваше, Лия. Мисля, че трябва да се съсредоточим върху това. Призна ми, че кошмарите ти стават все по-лоши, че понякога дори не си сигурна, че сънуваш.

Преглъщам буцата, заседнала в гърлото ми.

— Да, обаче независимо дали съм сънувала, или не, не съм била по средата на лагера и не съм изхвърляла храната ни, поне не до снощи.

Той въздъхва.

— Но ако си била в Равнината, не е ли възможно Душите да са те използвали? Да са насочили изтощението и горчивината ти по спиралата на буйството?

Все още не съм готова да се изправя лице в лице с реалността, за да отговоря на въпроса му.

— Ти каза… — Гласът ми заглъхва, а тялото ми се разтърсва от отблъскващите факти. — Ти каза, че Душите не могат да ме накарат да изляза в Равнината насила, против волята ми.

Искам паузата, която следва, да продължи вечно, защото знам, че думите на Димитри няма да ми харесат.

— Не могат.

Обръщам се към него и предизвикателно вирвам брадичка.

— Е, трябва да са го направили. Аз не желая да пътувам в Равнината. — Изсмивам се на подобна мисъл, ала смехът ми е крехък и неискрен. — Както добре знаеш, избягвам подобни пътешествия, каквото и да ми струва това.

Той не се изправя, а поглежда нагоре към мен от дънера, на който седи.

— Знам, че искаш да ги избягваш, Лия. Но и преди ти казвах, че Душите са по-силни, отколкото можеш да си представиш. Че ще намерят начин да те използват без твоето съгласие.

Поглеждам покрай него към палатките по средата на лагера ни — полегнали на една страна и парцаливи.

— Нямам способността да привиквам в себе си подобна сила.

— Напротив — отвръща той, — имаш. Ти си Заклинателка също като Алис и макар да не си привела в готовност забранената сила, която по право е твоя, сигурно знаеш, че тя е там и те чака. Чака само едно побутване от страховития си господар. При наличие на подходяща мотивация, лесно би могла да го направиш — водата, храната, палатките.

— Значи твърдиш, че съм била аз. — Отново се обръщам на другата страна. — През всичкото време.

Не го чувам да става, ала в следващия миг усещам топлината на ръцете му около раменете си, когато той застава зад мен.

— Не ти. Не съвсем. Не си била ти в същата степен, в която не беше и Соня по пътя към Алтус.

Вместо да успокои нарастващата тревога в душата ми, споменаването на Соня ме разгневява.

— Със Соня ли ме сравняваш? Сравняваш това… тази злоупотреба със силата ми с нейното предателство?

Той объркано измънква.

— Защо правиш всичко толкова трудно? Каквото и да стане, то няма да се промени поради факта, че го отричаш, Лия. Трябва да признаеш случващото се, ако имаш и най-малката надежда, че ще се пребориш с него.

Той вдига ръцете си във въздуха и се отдалечава, после отново се връща назад.

— Искаш от мен да застана тук и да заявя, че не ти си съсипала лагера ни. Че не твоята заклинателска сила е разхвърляла вързопите и бохчите ни из целия лагер, опитала се е да унищожи храната ни, нашите палатки. Е, нямам намерение да те лъжа. А ако искаш, дай воля на гнева и възмущението си, но едва ли ще е от полза. Няма да можеш да ме прогониш. Аз все още съм тук, Лия. И винаги ще бъда, както вече обещах.

Той се отдалечава и в същия миг решимостта ми рухва. Пускам одеялото на земята и се втурвам след него, дърпам го за ръкава, докато накрая той спира и се обръща с лице към мен.

Има толкова неща, които искам да му кажа, ала те не могат да се изразят с думи, а след всичко, което се случи, аз се чувствам твърде слаба, за да ги извикам силно на глас. Вместо това казвам единственото, което трябва, за да потвърдя всичко, казано от Димитри досега, защото е разумно.

— Заяви ми, че ще имам нужда от „подходяща мотивация“, за да бъда използвана от Душите. — Вдигам длани към небето. — Каква мотивация бих могла да имам?

Той свива рамене и простичко отговаря:

— Изтощена си. Примирила си се. Тук няма тайни, Лия. Виждаме го в очите ти и никой не те укорява. Всеки би се уморил да се бори, ако през главата му е минало толкова много. Ако е загубил и преживял онова, което си загубила и преживяла ти.

Взирам се в очите му с желанието да го накарам да повярва на думите ми.

— Но нима съм престанала да се боря? Не съм! Нима не ме виждаш как ден подир ден яздя към Лондон и към твърде вероятния край на своя живот?

Чувам отчаянието в гласа си.

Той ме придърпва към себе си.

— Никой не се съмнява, че се бориш с всички сили докато спиш, през часовете, когато можеш да не мислиш за нищо, не е ли възможно една малка част от теб да излезе на свобода? Да сложи край на борбата независимо от всичко?

Думите му са израз на една истина, която аз не смей да разкрия.

— Не знам. — Гласът ми трепери и аз се мъча да се успокоя, после се отдръпвам и го поглеждам в очите. Но какво повече бих могла да направя, за да се защитя, другите от действията на Душите? Не мога да съм будна във всеки миг от денонощието. Няма да издържа дълго. Остават ни поне още четири дни, докато стигнем до Лондон, и то при положение, че яздим много бързо и без прекъсване. Веднага щом пристигнем, ще трябва да сложим всичко в ред за пътуването си до Ейвбъри. Какво да правя през всичкото това време?

Той ме хваща за ръката.

— Ще се оставиш в моите ръце.

Възразявам, ала той не ме оставя да довърша.

— Идва време, когато всеки трябва да се довери на някого, Лия. Дори ти. — Той продължава и аз с изумление усещам как сълзите напират в очите ми. — Довери ми се. Аз ще пазя съня ти и ще те будя, щом нещо не е наред.

Въздъхва.

— Никак не е безопасно. Не мога да те закрилям в Равнината, щом не съм там. Но мога да чакам и да следя за всичко в този свят и да те събудя, щом това се налага.

Не му казвам, че планът му няма да помогне. Преглъщам страха си пред вероятността да му се доверя. Да се доверя на когото и да е. Преглъщам и отново търся закрила в обятията му.

Защото той има право. Разполагаме единствено с това.

* * *

На следващия, по-следващия и третия ден прекосяваме гори и поля в Англия. Толкова много са полята, дърветата и фермите, че преставам да ги броя. Виждам ги като през мъгла, защото физическите ми сили са източени от безсънните ми, изпълнени със съновидения нощи.

Извиненията ми към Бриджид биват посрещнати с топла прегръдка. Нейното благородство вътрешно ме засрамва, тъй като аз не простих толкова бързо на Соня, и внезапно ме обзема желание да изживея отново онзи миг в Алтус, когато Луиса, Соня и аз стояхме на скалата и съзерцавахме морето. Бих искала времето да се върне обратно и отново да се изправим на онази скала. Ако това станеше, ще ми се да мисля, че бих прегърнала Соня така, както Бриджид прегърна мен сега.

Всяка нощ Гарет пази лагера, а Димитри ме наглежда, докато спя. Чувствам се зле, че заради мен са променили реда в лагера, ала Гарет продължава да се усмихва все тъй ведро като преди, въпреки че може да подремва само сегиз-тогиз, по време на почивките ни през деня. Двамата е Димитри се отнасят към мен с малко повече нежност от преди. Търся в очите им следи от гнева и негодуванието, които, мисля си, би трябвало да изпитват. Та нали тъкмо заради мен спим в палатки, чийто брезент пропуска дъжда? Тъкмо заради мен се налага да чистим хляба си от калта.

Въпреки това обаче очите им излъчват само обич и тревога за мен. Тяхното великодушие ме кара да усещам слабостите си още по-силно и през по-голямата част от и без това оскъдното си съзнателно време мразя себе си и размишлявам върху многобройните си недостатъци.

С отминаването на дните всичко ми става безразлично. За пръв път, откакто открих белега върху китката си, с часове, а понякога и с дни не намирам сили в себе си да се притеснявам за пророчеството и моето място в него. Тогава ми се струва, че ще се радвам да видя неговия завършек със Самаил, управляващ нашия свят в мрак, точно толкова, колкото и да видя Самаил, прогонен завинаги от него.

Сякаш вече не ме интересува толкова много по какъв начин ще свърши всичко. Само да свърши.

Искам да вярвам, че успявам да скрия нарастващото си чувство на безгрижие зад обичайни разговори и пресилени усмивки, ала и в това не съм сигурна. Вече не се доверявам на възприятията си за каквото и да е. Но дори това не ме занимава. Примирявам се със съдбата си, каквато и да е тя.

На осмата нощ от пътуването ни вече съм свикнали да оставам будна дълго след като Бриджит си ляга и Гарет е поел поста в другия край на лагера. Няма да мога да отлагам заспиването си до безкрай. Ала всеки час, прекаран на топло около лагерния огън с одеяло на раменете, е час по-малко с Душите, които ме преследват в съня ми. Взирам се в пламъците, а съзнанието ми е сковано от ужас.

— Ето, вземи си от това. — Виждам с периферното си зрение как Димитри се приближава и ми подава димяща чаша чай.

Той сяда на земята до мен.

— Ще ти помогне да заспиш.

Вземам чашата, но не отпивам от нея.

— Не искам да спя.

Димитри въздъхва. Въздишката му е дълбока и уморена и за миг съжалявам, че му създавам тревоги.

— Трябва, Лия. Имаш още много работа и трябва да си силна за това, което предстои.

Хвърлям му остър поглед.

— Аз съм силна.

Той се пресяга и взема ръката ми в своята. Започва да говори, а гласът му е пропит с нежност и тъга.

— Просто се стремя да се грижа за теб в миговете, когато на теб ти е трудно да се грижиш за себе си.

Мъката засяда в гърлото ми и аз стискам ръката му.

— Извинявай. Просто…

Въпреки че се взирам в огъня, усещам погледа му върху себе си.

— Какво има?

Обръщам се към него с желанието да потъна в дълбините на тъмните му очи.

— Страхувам се да заспя. Сънищата ми… ами, те ме плашат, Димитри.

— Разкажи ми. Разкажи ми за сънищата си, за да се поразтовариш от бремето си.

Аз се двоумя и се чудя докъде да споделя, внезапно решавам да му разкажа всичко докрай.

— Те ме преследват — прошепвам толкова тихо, че сама се чудя дали съм изрекла думите на глас.

— Кой те преследва?

Вторачвам се в чашата си, сякаш плътната течност в нея ще ми помогне да му разкажа за демоните, които ме гонят в сънищата ми.

— Душите. Хрътките. Самаил. Всички.

Димитри сключва пръсти около моите и взема чашата от ръката ми. Поставя я на земята до краката ми и ме придърпва в обятията си, като намества главата ми под брадичката си.

— Това сънища ли са? Да не би Душите да те подтикват да пътуваш в Равнината, докато спиш?

Заравям глава в гърдите му и миризмата му ми навява спокойствие. Тя е смесица от аромат на дърво, мирис на дим и мразовит пролетен въздух.

— Не мисля, че пътувам. Но все пак сънищата ми сякаш не са обикновени съновидения.

— Какво искаш да кажеш? — гласът му се изтръгва дълбоко от гърдите, той изръмжава току до ухото ми.

— Трудно е за обяснение. Не усещам да съм в Равнината и все пак, колчем сънувам Душите, те са все по-близо до мен. А аз по някакъв начин съм сигурна, че с всеки изминал ден те все повече ще се приближават и че ако някога им се разреши да ме хванат, в съня ми или извън него, аз никога не ще се събудя. Ще остана в Пустошта за вечни времена.

В първия миг не казва и дума и аз се питам дали най-после не съм загубила разсъдъка си. Дали не обмисля как да реагира на моята лудост. Но после той си поема дълбоко дъх и заговаря с кротък глас:

— Те не могат да те отведат в Пустошта, докато не заловят душата ти в Равнината, а ти не мислиш, че пътуваш, нали така?

— Да.

— Тогава… какво? Щом не мислиш, че пътуваш, защо се опасяваш, че ще те заловят и ще те прогонят в Пустошта?

Боя се от страховития му глас. Ето защо се колебая да го попитам — ами ако той вече не ми вярва? Ами ако се съмнява в решимостта ми да затворя Портата? Мисля си за Джеймс, за нежеланието ми да споделя всичко с него и последиците от това. Нямам желание да обрека Димитри на същата съдба? Да забия клин помежду ни, защо то не може да проявя докрай в своето собствено „аз“ в негово присъствие?

Отдръпвам се и го поглеждам.

— Понякога ми се струва, че са вътре в съзнанието ми. Сякаш нищо не е такова, каквото изглежда отвън, сякаш те ме манипулират, за да работя за тяхната кауза. Сякаш всичко, което приемам за истина, е само плод на въображението ми и аз никога не мога да съм напълно сигурна в реалността, която ме заобикаля. Това ме кара да се замисля за баща си и пропадането му в Равнината. Сега разбирам защо е бил уязвим към Душите, приемащи образа на моята майка.

Насилвам се да продължа. Ако искам да съм вярна на Димитри и на нашата любов, трябва да му призная всичко докрай.

— Всъщност може и да не пътувам, докато спя, ала едно е вярно: не съм сигурна в нищо, нямам достатъчно доверие в себе си.

Той ме придърпва по-близо до себе си и ме стиска здраво в обятията си. В този миг аз чувствам, че нищо не може да ни раздели — нито в този, нито в някой друг свят.

— Няма значение. — Той ме целува по косата. — Аз имам доверие в теб, Лия.

И по горещата му прегръдка аз разбирам, че думите, които изрича, са самата истина.

28.

Все още сме на километри от Лондон, когато зърваме дима от уличните лампи да се вие в тъмнеещото небе. Бих искала да кажа, че се радвам да видя как градът се появява в далечината. Откакто напуснах Бърчуд и Ню Йорк, Лондон с най-близо до представата ми за дом. Ала не е възможно да приравнявам толкова обикновена емоция е чувството, развихрило се в душата ми. Щастлива съм, че ще мога да спя в истинско легло, макар сънят вече да не ми носи предишното избавление. Щастлива съм, че ще видя леля Върджиния, защото копнея за нейното майчинско внимание и спокойна сила.

Но все пак има неща, които карат сърцето ми да се свива от тревога.

Ще трябва да се изправя лице в лице със Соня и Луиса, както и със собственото си нежелание да простя, дори когато им разкажа как Душите са ме манипулирали, за да стана предателка. Ще трябва да се съобразя с факта, че ключовете вече са четири, а не три, и да въведа Бриджид в компанията ни, в която цари напрежение.

И което ме тревожи най-много — ще трябва да се изправя срещу Алис. Ще трябва да се опитам да я привлека на наша страна, въпреки че в този момент едва ли има нещо по-невъзможно от това.

— Притеснена ли си, Лия? — прозвучава тихият глас на Бриджид до мен, докато отминаваме една уморена млада майка с две малки деца по пътя, идещ от Лондон.

Кимам, объркана и същевременно облекчена, задето емоциите могат лесно да се видят на лицето ми. Мисля, че вече няма да имам сили да ги сдържам в себе си.

Тя се усмихва:

— Ти имаш благородно сърце. Приятелките ти сигурно също го знаят. Сигурна съм, че ще те разберат.

Докато й отговарям, аз спускам надолу ръката си и галя Сарджънт по шията.

— Надявам се. Боя се… Точно така, боя се, че не съм се проявявала достатъчно като приятелка.

— Понякога всички грешим, не мислиш ли? — пита тя. — Но прощаваме на другите техните недостатъци и се надяваме и те да ни простят.

— Може би. Въпросът е там, че аз не им простих грешките тъй лесно, както ти прости моите. И сега… — Въздъхвам. — И сега предполагам, че няма да е справедливо да очаквам да проявят тази добрина към мен.

Тя се усмихва.

— Разбрах много за приятелството от книгите. От тях и от това пътуване с теб — смее се тя. — Струва ми се, че в твоя случай става дума повече за благосклонност, отколкото за справедливост. Освен ако не проявявам наивност.

Простотата на нейните идеали ми носи леко успокоение. Може би Бриджид е права и ние всички можем да намерим начин да си простим една на друга.

Ухилвам й се.

— Много си мъдра за момиче, израснало под похлупак. И много смела.

Тя отмята глава назад и се смее.

— Само изглеждам така. Уверявам те, че вътрешно съм доста плашлива.

— Е, не си единствена, Бриджид. — Но като поглеждам към града, от безгрижния ми тон не остава и следа. — Не само ти си такава.

29.

Изненадвам се, когато Димитри слиза от коня и подава поводите на един от конярите в Милторп Менър.

— Настани го до другите — нарежда той.

Предавам Сарджънт на същото момче и с почуда се обръщам към Димитри:

— Ти… не трябва ли да се върнеш в Дружеството?

Димитри клати глава.

— Казах ти, че ще остана с теб, докато всичко свърши, и точно това ще направя.

Нужно ми е малко време, за да го разбера.

— Смяташ да останеш тук! В Милторп Менър?

— Смятам да остана до теб, докато спиш, както ти обещах.

— В моята спалня! — Не мога да скрия недоверието в гласа си аз.

Той вдига вежди и дори в тази негова гримаса ми се струва, че долавям частица от порочния му чар.

— Освен ако не си решила да спиш някъде другаде, да, мисля, че трябва да седя тъкмо в твоята спалня.

Бриджид не се намесва в разговора ни, обаче стиска устни, за да не се засмее.

— Но леля Върджиния никога няма да го допусне! Хората ще… Добре де, ще започнат да злословят!

Твърде късно е да се тормозя за липсата на приличие в отношенията между нас, но да сме заедно в Алтус или в горите на Англия е съвсем различно от това, да разрешиш на мъж да прекара нощта в личните ти покои в сърцето на града.

— Мисля, че имаме по-важни проблеми от лондонските клюки, нали така? — Той не дочаква отговора ми.

Просто взема ръката ми в своята и вдига поглед към Гарет, който е все още на коня си.

— Помниш ли адреса?

Гарет кима.

— Ще се настаня и ще дойда утре.

— В Лондон ли ще отседнеш?

Очевидно двамата са си направили плановете без моето знание, ала не мога да се разсърдя, защото в компанията на Гарет се чувствам в пълна безопасност.

Той кима.

— Да, Стопанке моя. Не бих могъл да те придружа чак дотук, а после да се обърна и да си тръгна. Димитри ме уведоми за твоя… ъъъ… проблем след…

Обръщам се към Димитри, а страните ми пламтят от гняв.

— Казал си му? За нашето пътуване, за… всичко?

В погледа на Димитри няма извинение. Той излъчва само решимост.

— Няма смисъл да го крием от него след случилото се. Освен това имаме нужда от всеки доверен съюзник, с когото разполагаме, а трябва да признаем, че Гарет е един от малкото доверени хора на наша страна.

Гарет високо ме цени. Питам се доколко чутото от Димитри за пророчеството и мрачната ми роля в него ще разколебаят чувствата му към мен. Обръщам се да го погледна, но в благите му сини очи има само състрадание и обич.

— Разбира се — казвам и се мъча да се усмихна, — аз се радвам, че оставаш с нас, Гарет, макар че сега трябва и за теб да се тревожа. Не бих искала да те наранят, нито да те използват.

— Няма нужда да се тревожиш за мен, Стопанке моя. По-скоро се моли за онези, които биха дръзнали да те заплашват.

Той се усмихва, ала в усмивката му няма радост. За миг изпитвам страх за всеки, който би се изправил срещу тази усмивка. Гарет продължава:

— Ще остана и ще тръгна с вас за Ейвбъри за по-голяма сигурност. Убеден съм, че лейди Абигейл, нека почива в мир, би го одобрила.

— Убедена съм, че си прав — изричам тихо аз.

Той кима и обръща коня си.

— В такъв случай ще се видим утре сутринта — ухилва ни се накриво Гарет. — Приятни сънища.

* * *

Не Соня и Луиса, застанали тихо и мирно до Хелене, привличат моето внимание, а леля Върджиния. Дори в мъждивата светлина на огъня и слабите лампи, разхвърляни из целия салон, забелязвам, че не изглежда добре.

— Лия! Ти се прибра! — става да ни посрещне тя, а Хелене й помага.

Бързам към нея, но не мога да не забележа леко прегърбената й стойка, бръчките й, които сега ми се струват по-дълбоки, макар че съм отсъствала само месец.

— Лельо Върджиния! Толкова се радвам да бъда отново тук! — Нежно я прегръщам. — Исках да ти изпратя вест, че тръгваме, но нямаше на кого да се доверим за подобно съобщение.

— Няма нищо, миличка. Притеснявах се, но сърцето ми подсказваше, че скоро ще те видя.

Отдръпвам се назад и се взирам в лицето й.

— Всичко наред ли беше, докато ни нямаше?

Тя кима, ала аз долавям колебание в погледа й и се досещам, че има какво да ми разкаже на четири очи.

— Всичко беше наред. Соня и Луиса опознаха Хелене по-добре и всички те ми правеха компания.

Погледът й се стрелва покрай мен към Бриджид, която е застанала до вратата.

— Кое е това момиче?

Връщам се, хващам Бриджид за ръката и я дърпам да влезе.

— Това е Бриджид О’Лиъри. — Поглеждам последователно към Соня, Луиса и Хелене. — Тя е последният ключ.

Настъпва дълбока тишина, в която почти чувам как въздухът затрептява от тяхното изумление. Първа проговаря Луиса.

— Последният ключ ли? Но… — Тя поклаща глава, гледа ту Бриджид, ту пак мен. — Мислех, че отиваш в Ирландия, за да търсиш Камъка.

Кимам.

— Така беше. И го открих. Но се оказа, че преди смъртта си татко е уредил нещата. Скрил е Камъка близо до последния ключ, за да мога да ги намеря едновременно. Има и друго.

Очите на Соня блестят от неизречените въпроси.

— Какво е то?

— Обредът също беше там, написан върху стената на една пещера, където очаквахме да открием Камъка.

— Какво означава това „очаквахме“? — С изненада чувам гласа на Хелене, бях забравила неповторимо ниската му тоналност. — Не успяхте ли да намерите местоположението му?

Аз кимам и започвам да разбирам колко е трудно да схванеш случилото се, ако самият ти не си бил в Локру.

— Накрая успяхме. Разбирате ли, Бриджид го държеше у себе си, за да го пази.

Забелязвам, че останалите момичета гледат Бриджид с подозрение и това не е игра на въображението ми, ето защо свеждам очи към китката й, покрита от ръкава на ризата.

— Би ли… — Отправям взор към нея, като се надявам да не забравя, че съм й приятелка. — Имаш ли нещо против да им го покажеш?

Тя кима и навива маншета си нагоре.

Соня и Луиса леко се навеждат напред, за да виждат по-добре, като в същото време се стараят да не проявяват неучтивост. Когато белегът се разкрива целият, аз повдигам леко ръката й и им го посочвам.

— Виждате ли? Също като вашите е. Татко я е открил преди много години и е поставил бащата на Бриджид за пазач на каменните грамади. Казал на Бриджид, че ние ще дойдем за Камъка, и тя го скрила в очакване на появата ни.

Известно време всички мълчат. Малко по-късно тишината се нарушава от тихото мърморене на леля Върджиния.

— Значи това е то. Ключовете. Камъкът. Обредът. — Взира се в очите ми. — Всичко си е на мястото.

Поклащам глава, но не желая да им казвам онова, което научих малко след като се завърнах от Шартр.

— Не всичко.

— Какво още има? — свива рамене Луиса.

Поглеждам ги една по една, като се мъча да намеря думите и се стремя да не проявявам ината си, а веднага да им обясня всичко. Няма по-безобиден начин да им го съобщя.

— Алис — изричам простичко, най-после готова да ликвидирам и последната тайна помежду ни. — Според липсващата страница Бранителката и Портата трябва да работят заедно, за да попречат на Самаил да влезе заедно с Обреда на Падналите.

Правя пауза.

— Което означава, че ще ни е нужна Алис.

В първия миг ми се струва, че не са ме чули. Никой не казва и дума. Никой не помръдва. Накрая пак Луиса нарушава мълчанието.

— Алис ли? — Смехът й е остър и недружелюбен. — Е, със същия успех можеш да очакваш помощ и от Кралицата майка. Всъщност бих казала, че с нея дори ще имаш по-голям шанс!

Нейната реакция ме плаши. Но не мога да спра точно сега. Ако ще започваме отначало, трябва да им разкажа всичко. Ако искаме да се надяваме, че ще подновим приятелството си, трябва да съм искрена с тях.

— Опасявам се, че и това не е всичко.

Соня пристъпва напред.

— Какво искаш да кажеш?

Поемам си дълбоко дъх.

— Алис трябва да ни помогне, и то до първи май. Тогава е навечерието на Белтан.

Хелене премества погледа си върху огъня в камината.

— Но това е… — Отново обръща глава и ме поглежда в очите.

Аз кимам.

— Само след четири седмици.

* * *

Пожелавам лека нощ на Соня, Луиса и Хелене, поверявам Бриджид на техните грижи и оставам в салона с леля Върджиния и Димитри. Имаме да обсъждаме много въпроси и дори да се надявам да възобновя приятелството си със Соня и Луиса, трябва лично да се погрижа за някои неща.

Разказваме на леля Върджиния за Бриджид и баща й, за задната стена в пещерата, върху която са издялани словата на Обреда, за пътуването ни до Лондон и за всички предизвикателства по пътя. Очаквам да остане изумена или поне объркана, когато чуе как Душите използват силата ми, ала тя само кима с разбиране.

— И на мен причиняват страдания. Всъщност мисля, че ние всички сме засегнати от тях, макар че момичетата са млади и ефектът върху тях не е толкова очевиден.

— Какво искаш да кажеш, лельо Върджиния? — питам аз и се старая да си представя всичко, което може да им се е случило в мое отсъствие. — Какво е станало?

Тя маха с ръка и отпъжда тревогата, която се чете в гласа ми.

— Преследват ни в съня ни, изкушават ни да пътуваме в Равнината.

Клатя глава.

— Всичките ли?

— Да, всяка в различна степен. — Тя се двоуми, сякаш се опитва да реши дали да продължи. — Соня понася най-голямата тежест, но вярвам, че владее положението.

Не казвам на леля ми, че ако се съди по външния й вид, тъкмо тя понася най-голямата тежест — леля Върджиния изглежда с десет години по-стара, отколкото преди месец.

Знам, че няма да признае колко тежка е борбата, която води, колко й е трудно, затова насочвам мислите си към Соня.

— Откъде си сигурна, лельо Върджиния? Откъде си сигурна, че Соня владее положението?

Още щом думите се отронват от устата ми, аз се чувствам виновна заради проявеното недоверие, ала не мога да не задам въпроса, защото иначе става още по-опасно за нас.

Въздишката й не е плод на раздразнение, а на тъга.

— Тя се бори с тях с всичките сили, които са й останали. Тя те обича. Дори сега ти си за нея най-скъпата й приятелка. Иска само да ти помогне. Да изкупи предишното си предателство. Мисля, че по-скоро би умряла, отколкото отново да премине на страната на Душите.

— Добре — кимам аз.

Просто едва се сдържам тутакси да изтичам при Соня. Да й се извиня и да я помоля да ми прости. Да разбера какво трябва да сторя, за да й помогна. Но това ще почака, защото има още нещо, което трябва да обсъдим тази нощ.

— Открихме начин — захващам аз, като бързо хвърлям поглед към Димитри, преди отново да се обърна към леля си. — Начин да държим Душите на разстояние, за да мога да си почина.

Тя повдига вежди в очакване да продължа.

— Това е… Така де… — Усещам, че се изчервявам, и мислено се укорявам, задето се държа като глупава ученичка, след като става въпрос за съдбата на света. — Димитри остана при мен. През нощта. Прави го, за да е сигурен, че докато спя, няма да върша неща под въздействието на Душите.

— Бих искал да продължа да го правя и в Милторп Менър, докато изпитанието свърши, заради нея и заради всички в къщата — добавя Димитри. — Знам, че не е прието, но ви давам думата си, че през цялата нощ ще седя на стола до леглото на Лия. Нищо повече.

Отначало леля Върджиния не казва нищо. Взира се в нас, сякаш й говорим на съвършено непознат език. Накрая леко поклаща глава и ни гледа така, сякаш не сме с всичкия си.

— Ще останете тук ли? В стаята на Лия? — Тя изпъва снага. — Добре ми е известно, че пророчеството създаде някои неприемливи ситуации, но не е възможно да разреша такова нещо, господин Марков. Излагате на риск доброто име на Лия и колкото и да съм убедена, че ще спазите обещанието си, това би било твърде неудачно. Има опасност репутацията й никога да не се изчисти!

Известно време аз стоя изправена, после падам на колене пред нея и вземам ръцете й в своите.

— Лельо Върджиния, нали знаеш, че те обичам като собствена майка?

Тя се позамисля, преди да кимне, и дори ми се струва, че в очите й проблясват сълзи.

Старая се да говоря с по-мек тон.

— Тогава сигурно ти е известно, че го казвам с най-голямо уважение, но аз… — Въздъхвам с почуда, защото не съм очаквала, че ще е толкова трудно да й се възпротивя. — Да, аз не моля за разрешението ти. Милторп Менър винаги ще бъде твой дом. Винаги. Но аз съм господарката тук и се опасявам, че в този момент трябва да настоявам. Димитри се погрижи за моята безопасност, и то нееднократно… Не съм в състояние да продължа борбата, без да си почивам, а не мога да си почивам, без да има някой, който да бди над мен. Ти сама каза, всички сме под натиск. При тези обстоятелства мисля, че ще е разумно да помолим Димитри да живее в нашата къща за доброто на всички нас.

По лицето на леля Върджиния разбирам, че е наранена, и остра болка пронизва сърцето ми. Но аз вече не съм дете. Участвах в множество битки. Загубих много. Имам право да говоря от свое собствено име.

Друг начин няма.

Тя става и въздъхва.

— Много добре. Както казваш, ти си господарката на Милторп Менър. — В гласа й няма обида, а умора и тъга. — Ти решаваш.

Тя излиза от стаята, без да каже и дума повече, и аз се питам защо не съм доволна от възможността най-после да мога сама да избера по кой път да тръгна. Да вземам решенията си без намесата на друг.

Да, онова, което изпитвам, не е задоволство, а страх. Страх, че не разполагам с достатъчно способности, за да вземам самостоятелни решения, които да са ясни за всички.

И опасение, че моите решения биха могли да доведат до унищожението на всички нас.

30.

— Удобно ли ти е?

Димитри ме наблюдава от стола до леглото ми, като преди това ме е целунал целомъдрено по челото и ми е подпъхнал завивката под брадичката като на бебе. В тона му няма нищо греховно, но дори сега, когато на главите ни тегнат толкова много грижи, намирам леко разкопчаната му риза и отпуснатата му поза за опасно привлекателни.

Кимам.

— Да, благодаря. Но усещам вина, задето ще прекараш нощта на този стол, колкото и да се опитваш да направиш преживяването приятно.

Той се ухилва и се потупва по коляното.

— Е, има достатъчно място и за теб, ако ти се прииска да смениш гледката.

Става ми хем приятно, хем страшно, че може да се шегува тъй неподходящо, и то когато на карта е заложено толкова много. Но отвръщам на усмивката му с усмивка.

— Леля Върджиния едва ли ще го одобри.

Той трогателно въздъхва и се намества на стола си.

— Много добре тогава. Отпусни се.

Затварям очи и се успокоявам само при мисълта, че той е до мен. В стаята е топло, леглото ми е безкрайно меко в сравнение със земята, на която спях през последните десетина дни. Всичко наоколо сякаш е устроено да ми действа сънотворно и не след дълго заспивам.

Но този път, не знам защо, аз не сънувам.

* * *

Димитри си почива в стаята, която леля Върджиния е приготвила за него, и аз мога само да предполагам, че Луиса и останалите момичета все още се готвят да започнат деня. Накрая ще се наложи да разговарям с Луиса, но в момента мисълта ми се върти около Соня, така че се спирам пред вратата на стаята й и вдигам ръка да похлопам.

Чудя се дали ще може да ми прости. Дали всичко ще бъде отново както преди. Но въпросите ми няма да намерят отговорите си в коридора и аз се заставям да почукам, преди да съм се разколебала.

— Рут, дали не би могла да…

Вратата се отваря по-бързо, отколкото очаквам, и Соня застава в рамката й, на лицето й е изписано удивление, а неизказаното изречение увисва във въздуха.

— Лия! Аз… Влизай! — Тя се отдръпва назад и отваря широко вратата.

Пристъпвам през прага и се чувствам смутена пред нея — за първи път, откакто се запознахме в озарената от свещи стая, където навремето провеждаше сеанси.

— Извинявай. Безпокоя ли те?

Тя тихо се смее.

— Ни най-малко. Помислих, че е Рут. Луиса вече не чука, а ти… — Гласът й заглъхва.

— Вече не те спохождам — довършвам вместо нея аз.

Тя кима бавно.

Посочвам с ръка към един стол пред камината.

— Може ли?

— Разбира се.

Приближава се да се настани до мен и аз си спомням как се втурвах в стаята и се тръшвах на леглото й, без да се церемоня. Тогава Соня седеше до мен и прекарвахме дълги часове заедно — разговаряхме, крояхме планове, безпокояхме се. Пронизва ме тъга, задето тъй често трябва да изгубим нещо, та да осъзнаем неговата истинска стойност. Горещо желая да се върна назад и отново да си споделяме, този път с повече разбиране.

Гледам към ръцете си, не знам как да започна.

— Соня…

Вдигам глава и срещам погледа й.

— Извинявай.

Лицето й не изразява нищо, чувствата й остават скрити за мен.

— Ти вече ми се извини, Лия. Неведнъж.

Кимам.

— Така е, но дори тогава сякаш частица от мен не беше склонна да ти прости.

— Напълно обяснимо е. Онова, което направих, бе непростимо.

В душата й сякаш има жива рана и болката от нея избива в гласа й.

— Не биваше да става така. — Пресягам се да я хвана за ръката. — Онова, което аз направих, бе непростимо. Не уважих приятелството ни и множеството жертви, които ти направи в негово име. Не отвърнах на отстъпките, които с готовност правеше за мен, със същата толерантност. И което е най-лошо от всичко…

Аз си поемам дълбоко дъх със съзнанието, че в следващите ми думи се крие най-много истина:

— Не бях до теб, когато ти имаше най-голяма нужда от мен.

— Същото може да се каже и за мен. Дните, в които пътувахме през горите към Алтус… — Гласът й е тих, а очите й са ясни, дори когато си припомня. — Наистина, едва си ги спомням. Едва по-късно разбрах, че се е налагало да стоиш будна, за да не позволиш на Душите да те използват като тяхна Порта. Онова бе мое дело, дори не бях в състояние да бъда до теб в страданието ти.

Мълчим и си спомняме ужасяващите дни и нощи, когато и двете бяхме безсилни пред Душите — Соня покрай своя неосъзнат съюз с тях, а аз покрай страха, че ще ме използват, докато спя.

Но миналото си е минало и такова си остава. Чака ни още много работа, за да се връщаме към него, така че аз поглеждам към Соня и се усмихвам.

— Съжалявам, че не ти бях по-добра приятелка, Соня. Но ако можеш да ми простиш, бих искала да започна отначало. Да бъдем такива приятелки, каквито бяхме навремето.

Тя се навежда към мен и ме прегръща.

— Не желая нищо повече от това.

* * *

Прислугата шушука, когато се отправям към трапезарията, това не е плод на въображението ми. Макар двамата с Димитри да направихме всичко възможно да опазим в тайна факта, че е прекарал нощта в моята стая, все някой ни е видял, неизбежно е.

Момичетата вече са насядали около масата — всички с изключение на Соня, която още се облича. Настанявам се до Бриджид, като се опитвам да не обръщам внимание на косите погледи на прислужницата, докато сипва храната в чинията ми. Ще трябва да обясня присъствието на Димитри, ала не мога да го направя пред персонала, така че седя стоически, наблюдавам ги как сервират и си казвам, че колкото по-дълго съм сред лондонското общество, толкова по-малко ми се нрави то.

— Добре ли спа, Лия? — сепва ме гласът на Бриджид, който прекъсва мислите ми; обръщам се с усмивка към нея.

— Да. Всъщност твърде добре. А ти?

Тя се усмихва.

— Прекрасно е да спиш отново в легло, въпреки че за мен беше удоволствие да прекарвам нощите по пътя на открито.

— Разбирам те.

Колебая се за миг и се мъча да измисля начин, по който да отворя дума за Димитри, после решавам да говоря направо. Вдигам ръка с чашата чай в нея и уж разсеяно изричам:

— Сигурно сте чули, че Димитри ще живее у нас.

Те се споглеждат и става очевидно, че присъствието на Димитри в къщата е било тема на разговори още преди аз да се появя на масата.

— Бриджид ни каза, че ще се грижи за теб — изрича най-после Луиса. — За да не могат Душите да те използват, докато спиш.

Кимам с благодарност, че Бриджид е проправила път за новината, която им съобщавам.

— Змийският камък на леля Абигейл е студен, а без неговата сила аз съм по-уязвима, отколкото бих искала да призная. За наше общо добро Димитри ще остане тук, въпреки че прислугата ще шушука, бъдете сигурни.

Луиса се смее и махва с ръка.

— Пфу! Ни най-малко не ме интересува какво мисли прислугата! Желанието ми е всички ние да оцелеем до края на пътуването си. Ако присъствието на Димитри увеличава тази вероятност, изцяло го подкрепям!

Вече съм обяснила положението на Соня, но чакам мнението на Хелене и Бриджид.

— Имате ли възражения?

Бриджид се усмихва.

— Ако имах възражения, щях да ги оглася много по-рано.

Обръщам глава към Хелене.

— Хелене?

Тя мръщи вежди и търси подходящите думи.

— Мисля, че баща ми не би го одобрил.

От Луисините пухкави устни се изтръгва остър смях, тя се взира в Хелене.

— Твоят баща ли? Че кой ще му каже? Докато изпратиш писмо до Испания и получиш отговор от там, всичко ще е свършило!

Хелене изпъва гръб. Внезапно приема педантичен вид, макар да не бях забелязала тази й черта преди.

— Да, така е, но и да не разполагам с достатъчно време да го уведомя, не означава, че няма да се подчиня на желанията му.

Луиса въздъхва.

— Фактът, че искаш да уважиш възгледите на баща си, е достоен за възхищение, Хелене. — Внезапно млъква и се взира в тавана, докато обмисля следващите си думи. — Всъщност това не е вярно. Според мен това е смехотворно и тесногръдо. Но моето мнение е друга тема.

Усещам как замалко ще се разсмея истерично, неудържимо, а Луиса продължава.

— Проблемът е, че тук се засягат по-важни неща, не си ли съгласна? Като например въпросът за нашето оцеляване — и тя започва да ги отброява на пръстите на ръката си, — съдбата на нашите души, бъдещето на човечеството. Такива работи. Гласувам Димитри да остане.

Тя поставя дланите си на масата, което показва, че това е краят на обсъждането, и поглежда Хелене право в очите.

— И понеже, както разбрахме, останалите са съгласни, опасявам се, че ти губиш по точки.

Опитвам се да остана сериозна, докато Хелене се извинява и става от масата, като през цялото време държи брадичката си високо вдигната. Щом стъпките на Хелене заглъхват надолу по коридора, Бриджид избухва в смях. С мъка се сдържам да не я последвам.

— Не мислите ли, че някой от нас трябва да отиде при нея?

Луиса отпъжда въпроса ми с махване на ръка и отпива от чая си.

— След час ще го е забравила. Довери ми се, двете със Соня вече знаем как да се оправяме с Хелене.

31.

Малко се изненадвам, когато леля Върджиния решава да ни придружи на разходка из града, но двете с Хелене изостават от групата ни и започвам да разбирам. Те вървят една до друга в дружно мълчание и осъзнавам, че покрай живота с Алис леля ми се е научила да разбира хора като Хелене. Хелене може и да не притежава тъмната природа на Алис, но се изолира от другите по същия начин. За леля ми е напълно естествено да полага специални грижи за нея, а аз съм й благодарна за благия й характер.

По улиците на Лондон цари характерната предобедна блъсканица. Трополят карети, хората бързат насам-натам. Двете с Луиса вървим заедно, най-отпред са Соня и Бриджид, които непринудено разговарят, докато Соня й показва забележителностите.

— Хубаво е, че отново си тук, Лия. — Усещам усмивката в гласа на Луиса и се обръщам да я видя на лицето й. — Върна се все пак, нали?

Думите й ме изпълват с такава тъга, че не съм в състояние да отвърна на усмивката й с усмивка.

— Да, май наистина съм се върнала. Но…

— Какво има, Лия? — пита мило тя.

Заглеждам се в паважа, по който стъпвам.

— Бях толкова наранена, толкова ужасена от предателството на Соня. А когато двете с нея се върнахте от Алтус, изглеждахте по-близки от всякога. Като погледна назад, виждам, че е било чиста лудост да се съмнявам в лоялността ти, но тогава чувствах, че трябва да се боя от всекиго около себе си. Можеш ли да ми простиш?

Тя се пресяга и стиска ръката ми.

— О, Лия! Такова си глупаче! Не трябва да се извиняваш. Просто ми кажи, че си се върнала, че ние сме отново налице и всичко ще остане далеч зад нас.

Аз също стискам ръката й, усмихвам се с благодарност и се чудя на иронията как заради едно тъй мрачно нещо като пророчеството съм срещнала такива рядко ценни за мен приятелки.

— А сега — предлага тя и тъмните й очи засияват, — разкажи ми всичко, което съм пропуснала.

През следващите двайсет минути, докато отминаваме магазини за дрехи и сладкарници, аз й разказвам: за Локру и как открихме Камъка; за Обреда и как слънцето пада върху него един-единствен път в годината по време на пролетното равноденствие; за опасенията си, че Алис няма да ни помогне, и как се чудя какво да сторя, ако получа отказ от нейна страна.

— Но как всички тези неща се обединяват в същинската церемония? — пита накрая Луиса.

Тъкмо се готвя да й отговоря, когато Соня, далеч напред с Бриджид, вика към нас:

— Ще влезем в шапкарския магазин!

Помахвам им с ръка.

— Влезте. Ние продължаваме.

Те изчезват в една от многото врати покрай тротоара и аз отново се обръщам към Луиса:

— Отначало не разбирах. Ала колкото повече си мисля за това, толкова по-просто ми се струва.

Луиса мръщи вежди и се съсредоточава.

— Е, вероятно и аз ще трябва да помисля малко повече.

Смея се шумно.

— В последната страница на пророчеството пише, че трябва да се върнем в утробата на змията. Ясно е, че става въпрос за Ейвбъри. Ти и останалите ключове сте родени наблизо. В пророчеството се намеква, че всичко е тръгнало тъкмо от там, така че трябва да се върнем на същото място, за да го завършим. Утробата явно е самият център. Ако това е наистина свещено място, силата му ще е съсредоточена в центъра му, също както кухината в Шартр имаше своето специално значение.

Стигаме до шапкарския магазин и заставаме пред витрината. Гледаме как Соня и Бриджид се смеят и пробват няколко огромни шапки. Нагласяват си ги една друга на главите и се кикотят, докато собственикът им мята погледи.

— Ами онова… как се наричаше? „Огненият кръг“? — пита Луиса.

— Мисля, че сънувах нещо, което ми подсказваше за този кръг.

За миг ми се струва, че във витрината се отразяваме не ние двете с Луиса, а огънят вътре в кръга от сънищата ми. Странният напев. Забулените с качулки фигури.

— В него хора припяват около огъня, а Камъкът е поставен на върха на нещо високо, вероятно за да улови първите слънчеви лъчи на Белтан. — Обръщам се да я погледна и в същия миг леля Върджиния и Хелене ни настигат. — Според мен тъй трябва да е.

Луиса мрачно кима, а Хелене се взира през стъклото в Соня и Бриджид, които връщат две шапки на мястото им и тутакси грабват други две, за да ги мерят.

— Какво правят? — пита Хелене.

— Забавляват се. — Раздразнението в тона на Луиса е очевидно.

Обръщам се към Хелене.

— Искаш ли да влезеш?

На лицето й се изписва изненада.

— Нямам нужда от нова шапка.

Макар за миг да изпитвам тъга заради неумението й да се забавлява, не мога да избегна примирението във въздишката си. Леля Върджиния ми се притичва на помощ.

— Да се връщаме ли? — пита с усмивка тя. — Дощя ми се чаша чай.

* * *

Димитри се връща от Дружеството заедно с Гарет и по време на обеда непрекъснато се смеем, защото двамата се имитират един друг по невъобразимо комичен начин. Не забелязвам как минават часовете, но когато мъжете стават, за да пият бренди в салона, в костите си усещам захапката на изтощението. Не желая нищо друго, освен тихата си спалня, мекото си легло и малко усамотение, по време на което да обмисля възможностите, с които разполагам, за да придумам Алис да се бори за нашата кауза.

Подобна мисъл е съвсем нелепа и трябва да се насиля, за да не обръщам внимание на вътрешния си глас, който ми нашепва, че това е невъзможно.

Пожелавам лека нощ на момичетата и се оттеглям в стаята си, за да се преоблека и да се приготвя за сън. Пламъците играят в камината и аз се мушвам под завивките, като се опитвам да измисля какво ще кажа на Алис.

И кога.

Разумът ми подсказва, че това трябва да стане още утре, тъй като времето до Белтан се скъсява с всеки изминал ден. Самото пътуване — макар и не толкова продължително, колкото пътешествието до Алтус или до Ирландия, — ще трябва да се планира предварително, а с толкова голяма група, каквато сме ние, ще се наложи да си отпуснем повече време.

Опитвам се да си представя какво би поощрило Алис. Кое би я накарало да се отметне от стремежа си да помага на Душите. Но мотивите й винаги са били добре известни. Целта й е да получи колкото е възможно повече власт. Не се интересува дали тази власт й се дава в името на Доброто, както е в случая, или в името на Душите, както би станало, ако продължи по пътя си.

Алис не обича никого. Няма човек, на когото да е вярна.

С изключение на Джеймс.

Сякаш нещо проблясва в най-скритите дълбини на душата ми и аз сядам в леглото, щом тази мисъл, макар и само загатната, се загнездва в ума ми.

Ами ако бъде включен Джеймс? Нима е възможно — макар и съвсем слабо — Алис да го обича? Хрумването оформя и първия лъч надежда, проникнал в съзнанието ми, откакто съм наясно, че според пророчеството двете със сестра ми трябва да работим заедно.

— За какво си мислиш тъй задълбочено в леглото?

Ленив глас прекъсва мислите ми. Както седя, бродираният чаршаф пада на кръста ми, напрягам се да разбера откъде идва гласът и го проследявам до затворената врата.

— Димитри! Стресна ме.

— Извинявай — казва той. — Беше потънала в мисли. Не исках да те прекъсвам.

Приближава се бавно към мен, сяда на ръба на леглото. Тежестта му върху дюшека, неговата близост, мирисът му на бренди и дим… Всичко това ме кара да се изчервя, облива ме гореща вълна.

— Добре ли си прекарахте с Гарет? Настанил ли се е удобно в стаята ти в дома на Елспет?

Опитът ми да отвлека вниманието си от присъствието на Димитри не е много хитроумен, но в момента не се сещам за нищо друго.

Той ми се усмихва като същински мошеник и ляга до мен върху завивките.

— Каза, че му е много удобно, но аз бих допълнил, че не му е и наполовина удобно, колкото на мен.

Очите му шарят към устните ми, а после се преместват към мястото, където са завързани връзките на нощницата ми близо до ключиците ми.

— Ти — казвам аз, като поставям ръце върху гърдите му и нежно го отблъсквам, — ти ми влияеш много лошо. Нали трябваше да си на стола си?

Той ме обгръща с ръце, придърпва ме близо до себе си и макар че завивките са помежду ни, те не са пречка кръвта ми да кипне и да нахлуе в главата ми.

— Искаш ли да се махна? — пита ме.

— Да… Не. Така де, трябва да се махнеш. — Гласът ми отслабва, а той ме целува най-напред по бузата и после по нежната кожа в основата на шията ми. — Длъжен си.

— Длъжен ли съм?

Усещам топлия му дъх и по гърба ми лазят тръпки.

Въздъхвам и въпреки добрите си намерения силно се притискам към него. Не искам да си отиде. Нито от това легло. Нито от мен. Никога.

— Е… — Гласът ми се чува като шепот в стаята. — Може би не точно сега.

А после устата му се притиска към моята. Езикът му се плъзга между устните ми и аз се изгубвам в топлината на нашата целувка, а подът на стаята се люшва под мен. Ръцете ми се вдигат, сякаш имат свой собствен живот, милват широките му плещи и в един момент аз решавам, че не са ми нужни завивки, нито дрехи, които да разделят трескавото ми тяло от неговото. Всичко се разпада, когато срутваме границите помежду ни, ограниченията, поставени от леля Върджиния и самото общество. Не съществува нищо друго, освен напора на тялото му към моето.

После Димитри се отдръпва с лек стон и сяда в леглото. Диша тежко и забързано.

Не се налага да го питам защо го прави и не казвам нищо, докато не се съвземе. Възползвам се от паузата, за да отпъдя разгорелия се в утробата ми огън, да оставя главата си да се проясни от мъглата на желанието, обзела цялото ми съзнание.

Когато гърдите на Димитри вече се вдигат и спускат по-равномерно, леко го докосвам по гърба.

— Извинявай. Трудно е да се сдържаш, нали?

Той се обръща и ме поглежда, очите му не изразяват нищо.

— Думата „трудност“ не може да опише самообладанието, което трябва да притежавам, за да стоя на разстояние от теб, когато си наблизо, Лия.

Усмихвам се и изпитвам странно удоволствие от усилията, които той полага, за да поддържа дистанцията.

— Не искам да си отидеш — казвам. — Мислиш ли, че ще ти стигне самообладанието да полежиш до мен в леглото? Просто да лежиш до мен и нищо повече?

Той се изляга до мен и поставя глава на възглавницата до моята.

Лукаво се хили.

— А ти?

Тихо се смея.

— Ще ми бъде поне толкова трудно, колкото и на теб. Но в момента не съм готова да остана насаме с мислите си, уверявам те.

Когато протяга ръка да ме помилва по лицето, очите му гледат сериозно.

— И какви са тези мисли?

Поемам си дълбоко дъх.

— Продължавам да се опитвам да се сетя за нещо, все едно какво, та да отклоня Алис от пътя, който е избрала. Не мога да отлагам повече. Утре трябва да я видя.

Той вдига глава.

— Толкова скоро?

— Длъжна съм. До Белтан остава по-малко от месец, а има толкова много работа, преди дори да си помислим за тръгването. Освен това нима е от значение дали ще е утре, вдругиден или после? Искам да свърша с това.

— Ще дойда с теб — кима той.

Поглеждам го в очите и се усмихвам.

— Това е нещо, което трябва да свърша сама, Димитри.

Той понечва да ми възрази и аз вдигам ръка да го спра.

— Знам, че искаш да ме закриляш. Знам. Но тя е моя сестра.

Той стиска зъби и погледът му помрачнява.

— Много е опасно.

— Не е. Следващата битка ще се води при Ейвбъри и из Равнините на Отвъдните светове. — Протягам ръка, за да отпъдя тревогата, изписана на лицето му. — Нима не виждаш? Най-после разбрах защо Пазителите не ни преследваха, когато тръгнахме от Локру.

Изчаква да му обясня.

— Защото те знаят, че нямам по-голям враг от самата себе си. Без силата, съсредоточена в змийския камък на леля Абигейл, аз си оставам слаба, каквато винаги съм била. Няма нужда да се изпращат Пазители по петите ми. Не и сега, когато съществува възможност да им свърша работата, като сама премина на тяхна страна.

Тъмна сянка се спуска в погледа му миг преди да ме притисне до себе си и да зарови лице в косата ми.

— Никога няма да преминеш на тяхна страна, Лия. Няма да те пусна.

Аз не отговарям, понеже няма да спечеля нищо, изричайки думите, носещи се в ума ми като дим във въздуха: „Ако само имаше властта да решаваш.“

32.

На следващата сутрин чакам Алис пред хотел „Савой“. Тъй като се притеснявах, че може и да ми откаже, не съм я уведомила за желанието си да се срещна с нея, затова сега стоя с гръб към каменния зид на сградата и я чакам да се появи, което несъмнено ще стане. Алис никога няма да остане в стаята си в такъв хубав ден. Пролетта най-после е дошла и в Лондон и в този ден небето е кристално-чисто.

Планирала съм да обмисля, да запомня точните думи, с които ще привлека Алис на наша страна. Но в крайна сметка не правя нищо, взирам се във входа на хотела и с разтуптяно сърце чакам да зърна сестра си.

Малко по-късно тя се появява и аз се притискам плътно в стената, защото все още не съм готова да се покажа пред очите й. Когато кима на портиера, разпознавам рязкото движение на главата. Алис никога не е обичала хората, които смята, че са под нейното равнище, и аз се питам дали изобщо забелязва Джеймс, син на най-обикновен книжар — дори това.

Тя продължава надолу по пътя, без да обръща внимание на хората около себе си, вирнала брадичка, сякаш безмълвно се съпротивлява. Усещането да наблюдаваш как твоето копие върви по улицата е наистина странно. Да гледаш как мъжете й отправят възхитени погледи, а жените умират от ревност. Никога не съм се смятала за красива и удивено се питам дали наистина съм хубава, или съчетанието от самоувереност и надменност привлича тъй неудържимо хорското внимание към Алис.

Когато е на достатъчно разстояние от мен, отлепвам гръб от стената и тръгвам след пърхащата й наметка. Казвам си, че няма да е разумно да й се представя толкова рано.

По-уместно ще е да разбера къде отива. Да почакам да се озове на някое не тъй оживено място, където да поговорим.

Но се страхувам. Не от Алис. Е, не само. Не. Опасявам се да не би да се получи така, че последният ни словесен сблъсък да започне по принуда. Да не би надеждата ми, че Алис може да пожелае да помогне да затворим Портата пред Самаил, да загине.

Алис минава покрай множеството магазини по протежение на улицата. Не е трудно да я проследя, без да ме забележи. Малко са хората, които се държат тъй самоуверено като нея, а още по-малко са онези, които обръщат толкова малко внимание на заобикалящите ги.

Тя прекосява улицата и аз забързвам крачка, за да стигна до отсрещния тротоар тъкмо преди потокът от карети да я скрие от погледа ми. Вървя след нея още няколко минути и изобщо не се учудвам, когато тя завива, за да мине през портите на някакъв парк, до голяма степен скрит от външния свят зад множеството огромни клонести дървета, ограждащи пространството му.

Паркът не е голям и още щом влизам, се озовавам на тясна павирана пътека. В ограниченото място разстоянието между Алис и мен изглежда много по-късо и аз поизоставам, за да не ме види. Навлизаме навътре по лъкатушещия път, минаващ под шарените сенки на дърветата. Бързо се мушвам зад едно дърво, когато Алис внезапно спира на брега на езерото и я гледам как сяда на желязната пейка досами водата. В далечината плават семейство патици и аз се питам дали не им измисля имена, както правехме в детството си с патиците, обитаващи езерото в Бърчуд Менър.

Поемам си дълбоко дъх, събирам всичкия кураж, на който съм способна, и излизам от сянката на голямото дърво. „Хайде, кажи нещо“ — мисля си аз, докато се приближавам зад гърба й. Непосредствената близост до нея ме извежда от равновесие и внезапно ме обземат противоречиви чувства — ненавист, тъга и, да, обич.

Дори в този миг.

На няколко крачки съм зад нея и се готвя да изрека името й, когато тя започва да говори и думите й литват над водата:

— Защо се криещ, Лия? Я ела и седни до мен!

Изненадвам се, ала не от факта, че тя знае за присъствието ми зад нея. Удивлява ме гласът й — липсата на гняв, на страст в него.

Не й отговарям. Просто излизам напред и сядам на пейката до нея.

Проследявам погледа й над водата, втренчен в патиците, които се носят към нас, явно свикнали да получават хляб или някаква храна.

— Помниш ли как навремето яздехме край езерото и хвърляхме на птиците сух хляб?

Гласът на Алис е изпълнен с копнеж и аз си представям поляните около Бърчуд, виждам сестра си, която язди бързо и решително пред мен, а вятърът развява косата й.

— Да — трудно ми е да говоря с тази тежест в гърдите, — ти винаги яздеше твърде бързо и ме изпреварваше. Аз пък се страхувах да не изостана след теб.

Ъгълчетата на устата й се разтягат в усмивка.

— Никога не съм се отдалечавала много от теб, както ти се е струвало. И не бих допуснала да се разделим, каквото и да си мислила тогава.

Нужен ми е миг, за да осъзная новото твърдение. Дори такова незначително признание променя начина, по който гледам на сестра си.

— Защо го правеше, щом си знаела, че ме е страх?

Тя вдига рамене.

— Предполагам, че донякъде съм се наслаждавала на влиянието, което имах над теб. На страха ти. Но, да си призная, не знаех защо го правя.

Поглеждам отново над водата. Тя е накъдрена от малки вълнички, ала е сива и мрачна дори на слънчевата светлина. Изведнъж усещам, че не знам какво да кажа. Как да започна. Търся с очи отсрещния бряг, взирам се в тревата, в дърветата в далечината, сякаш те ще ми подскажат нужните думи. Не се изненадвам, когато Алис първа нарушава мълчанието.

— Вече знам, че той не ме обича.

Очевидно говори за Джеймс, ала думите й не ми носят чувство на удовлетворение.

— Нямах намерение да кажа подобно нещо.

Тя поглежда надолу към ръцете си в скута.

— Не си длъжна да го правиш. Когато надзърна в очите му, виждам единствено теб.

Оставям думите да звучат помежду ни. Не за да нараня Алис, а защото се опитвам да измисля как да й внуша да ни помогне, когато най-после започне да вярва, че Джеймс не я обича.

Сега аз мога да говоря само истината.

— При всяко положение, Алис, Джеймс няма да може да те обикне, ако откажеш да ни помогнеш да затворим Портата. Ако научи каква роля играеш и как искаш да позволиш на Самаил да властва над света.

— Изглежда, пред мен има само два пътя — говори тя с тих глас, в който липсва обичайното непокорство. — Да ти помогна и да заживея като жена, омъжена за човек, който обича сестра й, или да заема мястото си до Самаил и да властвам над света.

Тя се обръща и ме поглежда, а очите й са с най-яркия зелен цвят, който някога съм виждала:

— Ти как би постъпила?

Обмислям въпроса й и си представям, че съм на нейното място. Само след миг съм готова с отговора и казвам:

— Няма да избера нито едното, нито другото. Бих открила нов път, който да ме отведе към собственото ми бъдеще. Бъдеще, в което ще мога да бъда обичана истински и в което няма да съм принудена да заменям любов срещу власт.

За миг погледите ни се срещат и на мен ми се струва, че в очите й проблясва съмнение. Ала пламъчето е съвсем кратко и изгасва, преди да съм се уверила, че изобщо се е появило.

Тя пак се втренчва във водата.

— Тогава ти си по-добър човек от мен, Лия. — Усмивката й е крива и щом проговаря отново, думите й са белязани от едва доловим сарказъм. — Значи отново нямаше за какво да водим този разговор и да се уверим в това, нали така?

Нямам желание да откликвам на уверенията на Алис, че винаги съм била любимата близначка.

— Всеки преценява нещата от собствената си камбанария, Алис. Но каквото и да говориш, татко те обичаше. Все още те обича. Всички те обичаме.

Тя вирва брадичка и поглежда встрани.

— Всички с изключение на Джеймс.

Ставам и отивам до водата, като заставам с гръб към нея.

— Джеймс е… Е, положението с Джеймс е моя грешка. Аз не… — Задавям се и не мога да продължа, защото дори сега споменът за моето отпътуване, когато го изоставих, когато го нараних, дълбоко ме натъжава. — Не се справих както трябва. Не поговорих с него, а трябваше. Не отговорих на много негови въпроси.

Обръщам се към нея.

— Нима не виждаш, Алис? Тези въпроси остават и сега. Аз обичам Димитри. Двамата с Джеймс, е… Нашата любов остана в миналото. Беше при различни обстоятелства. Ако се съюзиш с мен и двете затворим Портата, можеш да започнеш всичко отначало с него. Може да имаш шанс да заживееш живот, в който ще бъдеш щастлива и влюбена, ще изпиташ истинска любов, без сянката на пророчеството и ролята ти в него да тегнат над нея.

В първия миг тя не отговаря, но когато го прави, не споменава за Джеймс, а за баща ни.

— Знаеше ли, че често ви наблюдавах как двамата с татко работехте в библиотеката? Ту спирах пред прозорците отвън, ту заставах до вратата и ви гледах как се смеете и обсъждате всяка книга. Бяхте толкова непринудени, когато си споделяхте всичко, ала щом аз се опитвах да проявя интерес към библиотеката или към татковата сбирка, той ме слушаше с половин ухо и нямаше търпение пак да се върне при теб.

Въздъхвам.

— Татко със сигурност знаеше, че всъщност не се интересуваш от книгите му, Алис. Несъмнено е оценявал усилията ти, но не е искал да те кара да се насилваш.

— Разбира се. Не можеш да кажеш, че просто не се е интересувал от мен, нали така? — Гласът й трепери. — Бях самичка, Лия. Мама беше мъртва. Ти си имаше татко и Джеймс. Хенри си имаше Едмънд. Леля Върджиния винаги се е грижила за теб, още преди да разбера защо е изпитвала подозрение към мен.

Думите й са тежки като олово. Тя е права. Когато го осъзнавам, остра болка пронизва сърцето ми — та нима аз не съм виновна колкото Алис, задето тя избра да се отрече от ролята си на Бранителка? Ами ако Алис бе получила любовта, от която е имала нужда, нямаше ли да застане редом със Сестрите в защита на тяхната кауза?

Прекосявам покритата с камъни пътека, за да заема отново мястото си на пейката, обръщам се към нея и вземам топлата й ръка в моята.

— Никога не съм осъзнавала, че си самотна. Изглеждаше винаги толкова щастлива. Тъй безгрижна. Когато говорехме за библиотеката, ти сякаш се отегчаваше и след време престанах да те занимавам с нея.

— Не исках ти или татко да разберете колко ме боли. Не исках ти да имаш подобна сила над мен — свива рамене тя и поглежда встрани. — Затова се преструвах, че не се интересувам.

— Съжалявам, Алис. Съжалявам, че съм ти причинявала мъка.

Не съм си представяла, че ще ми е толкова трудно да изрека думите. Не защото не са верни, а заради Хенри. Защото всяка несправедливост, всяка обида, нанесена на Алис, изглежда заслужена в светлината на онова, което тя стори на Хенри.

Но аз ги изричам. Изричам ги, защото Алис има нужда да ги чуе и, да, защото трябва да го направя, ако се надявам и искам да получа нейната подкрепа.

— Вече няма значение.

Шията й се набръчква, когато тя преглъща бързо отшумялото вълнение.

— Може би — казвам. — В такъв случай не можем ли да оставим миналото зад гърба си? Не можем ли да работим заедно, за да затворим Портата пред Самаил и да започнем отначало? За да можеш ти да започнеш отново заедно с Джеймс?

Тя бавно измъква ръката си от моята, отпуска я в скута си и отново отправя взор над водата.

— Не ставам за това — простичко отвръща тя.

Странна мисъл и аз трябва да положа усилия, за да скрия огорчението си.

— Напротив, Алис. Ти ставащ за това повече, отколкото всеки друг, защото си Бранителката.

— Опитай се да разбереш, Лия.

Гласът й сякаш идва от много, много далеч и аз имам усещането, че я губя. Че възможността да я привлека на наша страна ми убягва.

— Винаги съм била част от Душите. Винаги съм помагала на тяхната кауза. Винаги.

Думите й прозвучават като завършек на нещо, което не мога да отрека.

Отговарям й със свито сърце:

— Нима няма да ни се притечеш на помощ? Нима няма да изпълниш ролята си на Бранителка, дори с цената да изгубиш Джеймс?

Тя се обръща към мен.

— Съжалявам, Лия. Много е късно. Ако не помагам на Душите за тяхната кауза, няма да знам коя съм всъщност. Това се е превърнало във важна част от мен. Вече е неделима част от моите стремежи. Струва ми се, че ако се отрека, ще престана да съществувам.

Изправя се и докато се приготвя да тръгне, се взира надолу към мен с неописуемо тъжно изражение в очите.

— Съжалявам за теб, Лия, желая ти късмет в съдбата, която ти предстои. Опасявам се, че ще имаш голяма нужда от него.

33.

Не отговарям на тихото почукване на вратата, но въпреки това Димитри влиза. Мълчаливо прекосява стаята, сяда до мен и нежно ме взема в обятията си. Отначало се дърпам, ала не след дълго тялото ми се отпуска в ръцете му.

Той милва косата на гърба ми и ме целува по главата.

— Отказа ли ти?

Известно време не помръдвам и не казвам нищо — не желая да призная истината. Но няма време за преструвки и накрая кимам.

Долавям как от гърдите му се изтръгва въздишка.

— Съжалявам.

Сядам, свивам краката си и обгръщам с ръце коленете.

— Била съм наивна да смятам, че ще е лесно.

Той клати глава.

— Не наивна, а изпълнена с оптимизъм. Би било глупаво да не опиташ. — Вдига рамене. — Сега вече знаем.

Взирам се в огъня, за да не срещна очите му.

— Все пак това е добре.

С периферното си зрение улавям как приглажда с ръка косата си.

— Просто ще чакаме и толкоз. Ще продължим да обработваме Алис и ще чакаме Белтан идната година. Няма да е тази година.

Подпирам чело в коленете си тъй, че да го гледам.

— Не мога да чакам, Димитри.

— Напротив — възразява той. — Можеш. Пророчеството не определя точната година. Там се казва, че трябва да се съберете в навечерието на Белтан. Ако ни е нужна цяла година, за да убедим Алис, тъй да бъде. Ако са нужни десет години — нека бъдат десет.

Кротко се усмихвам.

— Няма да продължи толкова дълго, и двамата го знаем. Душите вече изтощиха силата ми. Съюзът ми с останалите ключове е крехък и дори няма начин да разбера дали ще мога да убедя Хелене да остане тук цяла една година. Непременно трябва да стане сега.

— Но как? Щом Алис няма да се съгласи да ни помогне, не виждам как бихме могли да я накараме. Вярно е, че бихме могли да я отведем в Ейвбъри против нейното желание, ала няма начин да я заставим да участва в Обреда.

— Нямам отговор на този въпрос, Димитри. Не и в момента. — Затварям очи. — Просто знам, че не мога да чакам повече и съм много уморена.

Той става и се навежда над мен. Преди да успея да възразя, ме вдига на ръце и тръгва с мен към леглото. Ръцете му са силни и здрави и аз имам чувството, че може да ме носи така безкрайно дълго, без да се умори.

— Какво правиш? — питам тихо аз.

Лицето му е съвсем близо до моето, а очите му са като бездънни езера от течен оникс.

— Нося те в леглото, за да поспиш.

Стигаме до леглото, Димитри нежно ме полага върху дюшека и издърпва завивките до раменете ми. Внимателно присяда на ръба, навежда се и тихо ме целува по устата. Устните му са меки и гъвкави.

— Ще видиш, че на сутринта всичко ще изглежда по-добре. Заспивай, моя любов.

Задачата ми изглежда невъзможна, но не след дълго потъвам в мрака.

Последното нещо, което зървам, е лицето на Димитри.

* * *

Върнала съм се в Пустошта, а Самаил е по-близо от всякога. Миризмата на разложена плът, идваща от Душите, прониква до мозъка на костите ми. В гърба си усещам горещия дъх на конете им.

Дори в съня си аз се чувствам уморена. Все пак надмогвам изтощението и пришпорвам коня си. Мъча се да надбягам Звяра и неговата армия от паднали ангели. Ала част от мен вече знае, че е безполезно, конят ми забавя ход и нещо огромно ме сваля от гърба му.

Удрям се тежко в леда, но почти не обръщам внимание. Не усещам болката от падането така, както бих я усетила в моя свят. И нямам време да се замисля над това. Армията от Души ме заобикаля и оформя кръг около мен, а аз лежа върху леда със съзнанието, че това е краят.

Всеки миг ще ме затворят под леда за вечни времена.

Но първо ще дойде Той.

Чувам пръхтенето на коня, който си проправя път през Душите, сякаш се гневи, че съм го накарала да ме преследва. Усещам пулс, започващ като дълбок тътен в гърдите ми, да вибрира и да се усилва, да се приближава. Скоро започвам и да го чувам. Не просто пулса на Самаил, на Звяра, но и моето собствено сърце, което пулсира в същия ритъм с неговото.

Действа ми удивително успокояващо и затваряйки очи, почти започвам да вярвам, че съм в майчината утроба. Лежа по гръб върху леда, отдала се напълно на ритъма на сърцето, перата на Самаиловите крила пърхат край тялото ми като виелица от черен сняг. Отпускат се, докосват ме по лицето, нежни като целувка.

И аз си мисля: „Да. Всъщност е много лесно.“

* * *

Когато се събуждам, цялата треперя. Костите ми тракат, сякаш са се разхлабили под кожата ми, а зъбите ми им пригласят.

— Какво? Какво е…

— Лия! Събуди се, Лия!

Над мен се е надвесил Димитри и аз разсеяно се питам защо ли той не иска да спя.

Нали ми заяви, че трябва да поспя? Или това е било сън?

Объркана съм, нямам ориентири — оглеждам се и се чудя дали не съм в гората на път за Алтус, или в Локру, а може би се намирам в един от многото ни лагери по обратния път към Англия. Но не. Взорът ми пада върху богато украсените с тапети стени на стаята, различавам дърворезбата върху орнаменталните стълбове на кревата ми в Милторп Менър.

Върху раменете си усещам натиск. Чувствам се неудобно, като натъртена, и когато поглеждам натам, с изненада виждам, че това са ръцете на Димитри.

— Какво правиш? — Опитвам се да седна в леглото. — Боли ме!

Той ме пуска и вдига ръце, сякаш се предава.

— Извинявай! Господи, извинявай, Лия. Но… Ти…

Погледът му е мрачен, сякаш е видял призрак, и когато проследявам погледа му, разбирам защо.

В лявата ми ръка има нещо. Нещо, от което излиза лента от черно кадифе. Сядам в леглото, а когато разтварям пръсти и зървам медальона в ръката си, нещо ме задушава. Той е върху дланта ми, а не на китката, където трябва да бъде. Където беше, когато заспах.

Надзъртам в очите на Димитри и той се пресяга да вземе медальона от ръката ми.

— Ти се мяташе в съня си и щом дойдох, за да те събудя, внезапно престана — млъква и когато отново среща погледа ми, на лицето му се изписва недоумение. — После легна по гръб и измъкна медальона от китката си с такова спокойствие, сякаш си будна и осъзнаваш всяко свое деяние.

Поклащам глава.

— Нищо подобно. Не съм го осъзнавала.

— Но фактът си е факт. Сама измъкна медальона от китката си, Лия. — Когато продължава, в очите му се чете истински страх. — И се опитваше да призовеш Душите с него.

* * *

По лицата на момичетата разбирам, че изглеждам също толкова зле, колкото се и чувствам.

Повиках ги в салона заедно с леля Върджиния след безсънната нощ, в която двамата с Димитри обсъдихме всички възможности. От самото начало знаех, че трябва да се направи само едно нещо, но той настоя да премислим различни варианти. Накрая се съгласи с решението ми само защото нямаше друг избор. Ще направя каквото трябва, независимо дали ме подкрепя, или не.

Друг път няма.

Оглеждам лицата на ключовете — Луиса, Соня, Хелене и Бриджид. За мен те не са просто задължителни части на пророчеството, а много повече, но никоя от нас няма да е свободна, ако не действаме на мига. Независимо дали са го осъзнали, или не, нашият съюз няма да изтрае още една година — да чакаме, да се надяваме, — за да привлечем Алис на наша страна.

— Наред ли е всичко, Лия? — пита Соня. — Не изглеждаш добре.

Тя сяда на канапето до Луиса, от другата й страна е Бриджид. Хелене е седнала на стола с високата облегалка. Вече не се изненадвам да видя, че е встрани от останалите.

— През по-голямата част от нощта бях будна и се опитвах да измисля план за следващите ни действия.

Не я уверявам, че съм добре, и това не е случайно. Не й казвам, че всичко е наред. Няма да лъжа. Нито себе си, нито другите, чийто живот се промени под въздействието на пророчеството.

— Алис ти е отказала.

Това е констатация на факта, макар Соня да говори с кротък глас. Тя знае по-добре от всеки друг как чувствата ми към Алис се променят непрекъснато.

Кимам и преглъщам тежко, за да отстраня буцата, заседнала в гърлото ми.

Никой не се изненадва, само Луиса се обажда:

— И сега какво? Какво трябва да направим?

Поемам си дълбоко дъх и съсредоточавам поглед в дланите си, за да не ги гледам в очите.

— Въпреки че технически не е наложително пророчеството да бъде приключено през тази година, аз няма да доживея до следващата дата на Белтан.

Соня понечва да възрази, но аз вдигам поглед и махвам с ръка, за да я спра.

— Така е, Соня, колкото и да не го желаем. Не съм добре. Боря се с Душите дори в съня си и с всеки изминал ден силата ми отслабва.

Прехапвам устни, защото следва най-трудното признание:

— Снощи Димитри ми попречи да поставя медальона над белега си. Попречи ми да призова още много Души.

Очите на Соня са изпълнени с тъга и с нещо, подобно на съжаление. Това ме кара да събера достойнство, да изправя гръб и да придам сила на гласа си. Ако трябва да ги поведа към опасността, поне да бъда на равнището на тази отговорност.

— Не съм сигурна, че притежавам силата, властта да затворя Портата без Алис. Може би изобщо не е възможно. Но ако не опитам… Ако чакам… — Поглеждам поотделно всяка една от тях с желанието да се уверя, че правят разлика между видовете очакване. — Ще чакам да умра. Да затворят душата ми в Пустошта. После никой няма да може да затръшне Портата, докато не изпратят друг Ангел. А това сигурно ще отнеме векове.

— Всички можем да умрем така — Хелене най-после проговаря и звучи тъй, сякаш ме обвинява.

Аз се колебая.

— Да, макар да не вярвам, че ще умрете. Без мен вие сте, простете, че ви го казвам, безполезни за Самаил и Душите. Според мен, каквото и да се случи в Ейвбъри, няма да ви засегне.

— Не можеш да си сигурна — изтъква Хелене.

Поклащам глава.

— Не мога.

— Но, Лия… — Гласът на Бриджит е благ. — Ако не можеш да затвориш Портата, няма ли със сигурност да загинеш? Ами ако Обредът те призове в Отвъдното? Душите не биха ли могли да те задържат там, като се има предвид състоянието ти?

Преди да отговоря, хвърлям поглед към Димитри. Той не възприема с такава лекота моята вероятна съдба, както я приемам аз.

— Възможно е, да. Но аз не мога… Не мога да седя и да чакам ден след ден, докато Душите ме омаломощят и ме отведат в Пустошта. Аз съм…

Гласът ми се разтреперва и аз се мъча да го успокоя, преди да продължа:

— Уморена съм. По-скоро бих посрещнала подобен край за всички нас, отколкото да ви подложа на безкрайно чакане, през време на което животът ви ще е заложен на карта.

— Значи ще заминем за Ейвбъри за изгрева в деня на Белтан, за да изпълним Обреда, и… после какво? Ще се помъчим да затворим Портата без Алис ли?

Кимам.

— Ще събера всичката си сила, която ми е останала, и ще ви помоля да направите същото, ще се помъчим да затворим Портата насила, без нея. Това е риск, но той не е по-голям от онзи, който поемаме всеки ден, докато чакаме.

Заигравам се с един конец, показал се от полата ми.

— А ако не можем да се справим без нея? — тихо пита Соня.

Свивам рамене.

— Тогава да става каквото ще. Най-вероятно ще ме задържат в Пустошта, а вие ще продължите живота си, което е ваше право. Това е саможертва и с нея аз искам да сложа край на мъките си и да ви върна свободата.

Поглеждам към леля Върджиния, взирам се в крехката й фигура.

— На всички вас.

Луиса хвърля поглед към Димитри.

— Предполагам, че вече си се опитвал да я разубедиш?

Той е скръстил ръце пред тялото си, стиснал е зъби от безсилие.

— Цяла нощ.

Луиса кима с глава и отново се обръща към мен:

— В такъв случай ни остава само да се включим, Лия. Да ти помогнем да намериш покоя, от който се нуждаеш. Лично аз ще направя всичко възможно, за да бъде така.

— Аз също — казва Бриджид.

Всички се взираме в Хелене. Тя изправя гръб, като издава немощна въздишка.

— Е, ако това ще ме освободи от цялата тази история и ще ми помогне да се върна в Испания, предполагам, че и аз ще го направя.

Чудя се дали е плод на въображението ми, или наистина чувам въздишката на общото ни облекчение в стаята.

Погледът ми се спира върху Соня, тя става, отправя се към мен и сяда до Луиса.

— Бих понесла бремето да съм ключ до края на дните си, за да си останеш с нас, но щом това искаш, имаш го. Няма нещо, което не бих сторила за теб, Лия.

В очите ми се появяват сълзи на благодарност. Преглъщам ги и преди да се изправя, бързо стискам ръцете на Соня и Луиса.

— В такъв случай да се приготвяме за тръгване.

34.

Оттогава измина седмица и сега, докато се приготвям да си легна в моята стая, продължавам да се удивлявам как успяхме да си съберем багажа и да се приготвим за тръгване за толкова кратко време.

Гарет, Димитри и Едмънд свършиха по-голямата част от работата, като бързо поставиха всяко нещо на мястото му въпреки факта, че групата ни сега щеше да е по-многолюдна от преди. Луиса, Соня и аз направихме всичко възможно, за да подготвим Хелене за суровите условия по време на пътуването, защото, докато Бриджид яздеше съвсем прилично по пътя от Локру до Лондон, Хелене бе научена да сяда странично на коня, при това с пола.

Обличам си нощницата, разресвам с четка косата си и си мисля за времето, когато Соня, Луиса и аз се мъчехме да приучим Хелене да се доверява на конете. След два разочароващи дни в Уитни Гроув бяхме изгубили търпение от непрекъснатото й хленчене, задето няма да може да се задържи върху коня при по-продължителен и труден преход. И сякаш за да влоши нещата още повече, тя категорично отказва да носи брич, което Бриджид бе приела безпрекословно. По друго време едва ли бих се интересувала от тоалета й, ала в случая нейното твърдоглавие би коствало живота на всички ни, ако се наложи да препускаме през гората, както това стана по пътя към Алтус.

Някой чука на вратата и аз се обръщам с мисълта, че вероятно е Димитри.

— Влез.

Той прекрачва прага. Тревожните бръчки около очите му ми подсказват, че не е доволен, задето се е съгласил с тазвечерния план. Прекосява стаята и се насочва към мен, улавя ме за ръцете и ме изправя на крака. Придърпва ме към себе си, взема ме в прегръдката си, която неизменно ме кара да се чувствам в безопасност, колкото и илюзорно да е усещането ми. Ала чувството, че през последните няколко дни той ме е прегръщал по-силно, по-продължително, ни най-малко не е плод на въображението ми. Сякаш се бои, че всеки миг мога да изчезна от обятията му.

Най-после аз се дърпам назад и надзървам в очите му.

— Готов ли си?

Той кима.

— Но само защото по никакъв начин не мога да те накарам да промениш намерението си.

Усещам, че усмивката ми е тъжна.

— Имаш право. Не можеш.

Решението да посетя Отвъдното за последен път не беше трудно. Не знам какво ще се случи при Ейвбъри, но трябва да съм честна пред себе си. Без помощта на Алис душата ми по всяка вероятност ще бъде задържана в Пустошта и тялото ми ще умре. Родителите ми — а навярно и Хенри заедно с тях — са рискували душата си, за да останат в Отвъдното, в случай че аз се нуждая от помощта им. Ще постъпя правилно, като ги освободя, за да преминат в Крайния свят, в случай че не доживея до мига, когато това ще стане. И въпреки че съм готова да посрещна съдбата си, иска ми се да видя родителите си и брат си още веднъж. Иска ми се да разговарям с тях и да ги прегърна.

А най-много от всичко ми се ще да се сбогувам с тях.

Освобождавам се от прегръдката на Димитри, тръгвам към леглото си и се покатервам на него. Той сяда до мен, докосва с пръсти лицето ми — от страните, та чак до брадичката.

— Ако ми разрешиш да дойда с теб, ще се погрижа да се върнеш жива и здрава.

Тръсвам глава. Вече съм отхвърлила предложението му.

— Няма да позволя да пострадаш — и, което е още по-важно, да загубиш мястото си при Григъри заради мен.

Той извръща поглед встрани и стиска зъби.

— Все още не разбираш, нали? — В гласа му се чете раздразнение.

— Какво? — повдигам се на лакти аз. — Какво толкова не разбирам?

Той се обръща с лице към мен.

— Нима мислиш, че ме е грижа за мястото ми при Григъри? Нима вярваш, че след всичко случило се между нас на мен ми пука до каква степен ще пострадам?

Той поклаща глава, за миг поглежда встрани, а после отново впива пламтящите си очи в мен.

— Ти си всичко за мен, Лия. Без колебание бих изгубил мястото си при Григъри, ако това ще осигури успеха ти при преодоляването на пророчеството.

Протягам ръце и ги обвивам около врата му, като докосвам с устни устата му. Не след дълго нежната целувка разпалва в душите ни страст, желание и аз притискам тяло в неговото със съзнанието, че чувствата помежду ни са по-силни от всякога, защото знаем, че през идните няколко дни можем да се изгубим завинаги. Нещо в стомаха ми започва да вибрира и за миг навлиза във всяка частичка на тялото ми. Той сигурно го е почувствал, защото накланя главата ми на една страна така, че да има по-лесен достъп до устата ми, а аз се притискам още по-силно към него с желанието да се разтворя в него в същия този миг.

Иска ми се да се вмъкна под кожата му, в тялото му, в душата му.

Той премества ръцете си от косата ми и ги поставя върху раменете ми.

— Лия… Лия…

Вдига едната ми ръка, обръща я и ме целува по дланта, после покрива с целувки нежната кожа от вътрешната страна на китката ми. Оставя последна целувка върху грапавината на белега ми, после ме поглежда в очите.

— Надявах се да те държа цял живот в обятията си. Да те обичам.

Протягам ръка и докосвам челото му с връхчетата на пръстите си, после я отпускам в скута си. Не знам как успявам да се усмихна, но вероятно неговата любов ми дава сила и не ми е чак толкова трудно.

— Обещавам, че ще се боря, Димитри. Ще се стремя да остана с теб — свивам рамене. — Останалото е в ръцете на съдбата.

Той кима, а аз се мушвам навътре под завивките и лягам по гръб с глава върху възглавницата.

— Направи каквото трябва, а после се върни при мен.

Димитри полага още една целувка върху устните ми, става от леглото и се намества на стола си. Ако протегнем ръце, ще докоснем връхчетата на пръстите си. И все пак той сигурно вече се чувства на хиляди километри оттук.

Затварям очи, преставам да мисля и потъвам в полудрямка, която би ми дала възможност да пътувам, но не и без моята намеса — бих могла поне да определя посоката. Мисля си за родителите си — за зелените очи на майка ми и гръмкия глас на баща ми. Мисля си за Хенри и за заразителната усмивка, която озаряваше не само неговите очи, а и очите на околните.

Мисля си все за тях. Виждам лицата им. После потъвам.

* * *

Сигурна съм, че ще ги срещна в полята около Бърчуд. Това е единственото реално място, където бихме могли да се сбогуваме.

Този път минавам покрай реката зад голямата каменна сграда. Къщата е същата, каквато я помня. Домът, който моят пра праотец е построил, наднича иззад старите дъбове. В света около него няма нищо тъмно, нищо зловещо.

Тъга пронизва сърцето ми, когато съзирам огромния камък, който двамата с Джеймс бяхме нарекли наш, и се старая да не се чудя, задето сега е напълно възможно двамата с Алис да го смятат за техен. Наблизо реката радостно ромоли и аз осъзнавам, че различните реки ромолят по различен начин. Всъщност в това няма никаква логика, ромонът им би трябвало да е еднакъв. Защото, където и да се намират, става дума за течаща по камъните вода. Ала това е моята река и аз сякаш срещам отдавна изгубен приятел.

Затварям очи, заставам на брега и се съсредоточавам върху появилите се в съзнанието ми лица на членовете на моето семейство, докато накрая чувам тропота на ботуши по сухите листа, покрили земята.

Трябва да съм готова. Знам, че те идват, защото сама ги призовавам с всяка частица от вече порасналата си мощ, ала това не ми пречи да се изненадам, когато се обръщам назад и съзирам родителите си и Хенри да вървят — да вървят — към мен.

Тъгата ми трае само миг, защото, щом той ме дарява с широката си, характерна за Хенри, усмивка, не ми остава нищо друго, освен да се втурна към него. Родителите ми също са там, но аз копнея да прегърна именно брат си.

Той също се втурва към мен със сила, която приживе не притежаваше, и аз осъзнавам, че никога не съм усещала или виждала силата му. Той прекара живота си като затворник, прикован за инвалидния си стол. Живя и умря в него. Сълзите свободно се стичат по бузите ми, аз го държа в ръцете си и знам, че той най-после е свободен.

— Хенри! О, Хенри!

Само това мога да кажа. Обзета съм от нещо, което е твърде силно, за да мога да го определя с думи.

— Лия! Мога да вървя, Лия! Виждаш ли? Мога да вървя!

Гласът му е същият, какъвто си го спомням — висок глас на дете, изпълнен с вълнение и въодушевление, все дарове на възрастта.

Отдръпвам се назад и го оглеждам.

— Виждам, Хенри. Наистина. Вървиш прекрасно.

Усмивката му е безбрежна като синьото небе над нас.

— Тогава защо плачеш?

Аз се засмивам и изтривам сълзите с опакото на дланта си.

— Защото съм преизпълнена от щастие, Хенри. Вътре в мен няма достатъчно място, където да се побере.

Застанал до Хенри, баща ми тихо хихика и аз се взирам с внимание в тях, в моите родители.

Простирам ръце и прегръщам баща си, като го притискам до себе си и вдишвам аромата му на лула и кедрово дърво.

— Татко, толкова ми липсваше!

— И ти ми липсваше, дъще.

Обръщам се към майка ми и прегръщам и нея — усещането за близост е различно, като се има предвид времето, което прекарах в Алтус.

— Лия — казва тя и аз усещам диханието й в косите си. — Ти си добре.

Пускаме се и се взираме една в друга.

Тя се усмихва и удивено поклаща глава.

— Пораснала си, превърнала си се в красива млада жена.

Удоволствието от комплимента й е мимолетно. Само след миг баща ми се оглежда и по силното му лице преминава тъмен облак.

— Тук ти си в безопасност засега, Лия, но ние не бива да оставаме дълго.

Казва ми да побързам, въпреки че никой от нас не желае срещата ни да свърши. На мен ми е още по-тежко, защото знам, че е последна.

Хващам го за ръцете.

— Татко, дошла съм да те помоля да преминеш към Крайния свят заедно с мама и Хенри.

Очаквам да се изненада, ала раменете му се отпускат и в очите му виждам смирение.

— Вече нямаш ли нужда от нас?

Поклащам глава.

— Винаги ще имам нужда от вас. — Отмествам поглед към мама и Хенри. — Винаги. Но за вас тук е рисковано. Напоследък дори е доста опасно. Отдавна трябваше да ви помоля да прекосите границата, за да бъдете защитени. Беше егоистично от моя страна да ви позволя да останете в това междинно място.

— Лия — проговаря майка ми с тих глас и аз се обръщам към нея.

Не може да има тайни помежду ни. Присъщата връзка между майка и дъщеря е много силна, независимо от факта, че след смъртта й сме се видели само веднъж в Отвъдното.

— Има и друго, нали? Нещо, което криеш от нас.

Аз се стягам, искам гласът ми да звучи силно и безстрашно.

— Дойде време да привикам ключовете в Ейвбъри и макар че в пророчеството се казва двете с Алис да бъдем заедно, тя не е съгласна да мине на наша страна.

Майка ми свъсва вежди.

— Но щом в пророчеството се казва да ползваш помощта на Алис, защо ще тръгваш за Ейвбъри тъкмо сега?

— Не мога… — Поглеждам я в очите със съзнанието, че ако някой изобщо може да разбере моите мъки заради Душите, това е само майка ми. — Не мога още дълго да устоя на напора на Душите. Трябва да се опитам да използвам силата, която все още имам, защото тя намалява с всеки изминал ден.

— Подобно развитие е опасно — казва баща ми. — Трябва да почакаш, докато имаш всичко, от което се нуждаеш, за да излезеш жива от цялата тази история.

Поклащам глава.

— Не става въпрос само за мен, татко. Ключовете също са потърпевши. И те като мен страдат под натиска на Душите.

— Намерила си ключовете? — пита той. — И четирите?

— И четирите — кимам аз. — Но не мисля, че мога да ги убедя да останат в Лондон още една година.

Опитвам се да се усмихна.

— Просто времето дойде. Това е. Готова съм за битка. Да използвам силата, която имам, заедно с тази на ключовете. Да направя опит. А ако междувременно трябва да загина, ако трябва да поверя душата си на Пустошта, за да не може Самаил да ме използва като своя Порта, е, това е за предпочитане пред обратното.

Те обмислят думите ми с мрачни лица. Първа проговаря майка ми:

— Решението е твое, Лия. Добре познавам поразиите, на които са способни Душите. Трябва да постъпиш така, както мислиш за добре.

Усмихвам се и я гледам в очите, които толкова приличат на моите.

— Благодаря ти, мамо. Знаех, че ще ме разбереш. Искам само…

Тя се пресяга да ме докосне по лицето.

— Какво искаш, скъпа?

Аз въздъхвам и тъжно се усмихвам.

— Искам само да бяхме имали повече време да бъдем заедно. Времето ни в материалния свят да не бе прекъснато тъй рязко.

— А пък аз искам да бях имала твоя кураж — кима тя. — Твоята сила, Лия.

Навеждам се да я прегърна.

— Сбогом, мамо. Моля се да намериш покой в Крайния свят и да не забравяш, че винаги ще те обичам.

Тя проговаря с дрезгав глас, а очите й блестят от неизплакани сълзи.

— И аз те обичам, Лия. Няма по-горда майка от мен.

Разделяме се и аз я поглеждам за последен път.

— Нито по-горда дъщеря от мен.

Най-после сълзите започват да се стичат по страните й и аз съм сигурна, че си мисли за избора, който е направила — да сложи край на живота си, вместо да изиграе ролята си в пророчеството. Може би сега вече ще се отърси от срама си и ще прости на себе си тъй, както й простих и аз.

Обръщам се към баща ми и се старая да запаметя лицето му. Благите очи и милата усмивка, които винаги са ме карали да се чувствам в безопасност във всеки свят. Споменът за тях ще ми носи спокойствие, каквото и да ми е писано занапред.

— Благодаря, че остана толкова дълго. Благодаря, че се погрижи за мен и ме напътстваше да намеря всичко, от което се нуждаех.

Той ме взема в обятията си и започва да говори, докато аз вдишвам аромата му.

— Съжалявам само, че времето не ни беше достатъчно.

Отдръпвам се и го поглеждам в лицето, като искам да му кажа, че е направил, каквото е можал.

— Не всичко е било по силите ти, татко.

Мисля си за Алис. За решението й да остане на страната на Душите срещу сестра си. Срещу своята сестра близначка. Срещу собствената си кръв.

— Ако беше, не се съмнявам, че щеше да успееш.

Той ме хваща за раменете, а от очите му извира нова сила.

— Не се предавай, Лия. Ти притежаваш голяма мощ. Ако има човек, който би могъл да доведе нещата докрай, то това си ти.

— Няма да се предам, татко. Обещавам — усмихвам му се аз с желанието да го убедя в думите си. — Може и да ме видиш в Крайния свят.

Той ме докосва по челото.

— Нека бъде така, мое малко момиче. Нека бъде тъй, но след още много, много години.

Правя крачка назад, като преглъщам чувството, което вече се надига в гърдите ми. Не ми се ще да погледна към Хенри. Не ми се иска да се взра в очите му — тъмни като тези на баща ми. Сбогуването с него веднъж едва не ме уби.

Този път ще трябва да съм по-силна.

Сякаш прочел мислите ми, той казва:

— Не тъгувай, Лия. Ние отново ще бъдем заедно.

Мракът в душата ми се разпръсва и на устните ми разцъфтява усмивка.

— Да, Хенри. Ще бъдем.

Навеждам се и силно го прегръщам.

— Знаех, че не ти си лошата, Лия. Знаех го.

Сега вече аз го поглеждам в очите. И там виждам обич. Обич, истина, светлина.

Виждам всичко, за което се боря.

— Така е. През всичкото време ти си бил прав, Хенри. Не съм лоша. — Колебая се и го гледам в очите. — Може би никой не е лошият. Може пък да не е толкова просто.

Едва когато го изричам, ми хрумва, че току-виж тъкмо това се оказала истината.

Хенри навъсено кимва.

— Ще ми липсваш — после се усмихва. — Но ние отново ще се видим.

— Да — кимам аз.

Навеждам се и го целувам по бузата. Тя е гладка и мека — същата, каквато си я спомням.

За първи път не съжалявам, че той няма да порасне и по страните му няма да набоде брада. За първи път ми се струва, че започвам да вярвам: Хенри трябва да е в Крайния свят с мама и татко, а аз — в моя, поне засега. Аз трябва да завърша пророчеството за себе си и за всички бъдещи Сестри.

Изправям се и се усмихвам.

— А сега тръгвай. Побързай. Намери убежище в Крайния свят и знай, че оставаш в сърцето ми завинаги.

Баща ми хваща майка ми за ръката, а тя улавя ръката на Хенри. Те се обръщат и тръгват и майка ми за последен път хвърля поглед назад през рамото си. Очаквам да каже нещо важно и тя донякъде го прави. В известна степен това е най-важното, което може да каже и което ме кара широко да се усмихна.

— В момента не завиждам на Душите, дъще. Никак дори не им завиждам.

Тримата потъват сред дървесата, а аз продължавам да се усмихвам и в случая също не завиждам на Душите. В този миг съм убедена, че възможностите ми нямат граници, че мога да направя абсолютно всичко.

35.

Тръгваме от Лондон, без да се крием. Групата ни е твърде многолюдна, за да остане незабелязана, а ние сме твърде шумни, защото се суетим и не може да поемем на път, без да привлечем вниманието на околните. Никой не изрича на глас онова, което всички знаем: тръгваме за Ейвбъри и това не може да остане в тайна от никого.

Алис го знае, а това означава, че и Душите, а навярно и самият Самаил са известени.

На следващия ден зората идва с призрачна светлина. Щом се качваме по конете, се взирам в небето, като се опитвам да си обясня странното явление.

— Слънчево затъмнение.

Гласът на Едмънд ме сепва. Той язди начело на групата, но вероятно е изостанал назад, докато съм се взирала в слънцето.

— Не се случва често, а след няколко часа наоколо съвсем ще се стъмни.

Мога само да кимна, защото внезапно намирам обяснение за удивителното сияние. То ще става все по-странно, докато луната се приближава все повече и накрая блокира цялата слънчева светлина; това тъй рядко явление съвпада с факта, че в момента ние пътуваме към Ейвбъри, за да затворим Портата. Обезпокоително е. Предвещава настъпването на мрака в случай на провал.

Подобни тежки мисли ми напомнят за Хенри и родителите ми. С Едмънд яздим един до друг и аз се обръщам към него:

— Едмънд?

Очите му не се откъсват от полето пред нас.

— Да?

— Аз…

Все още е трудно да се спомене името на Хенри в присъствието на Едмънд. Нямам желание отново да му напомням за болката, която е изпитал при смъртта на брат ми, ала точно в този миг напомнянето ще е за негово добро.

— Исках да ти съобщя, че видях Хенри в Равнината. С мама и татко.

Едмънд обръща глава към мен и ме поглежда, над очите му се спуска тъмна завеса.

— Видя ли го?

В гласа му долавям опъната струна — нащрек е.

— Да. Исках да се сбогувам. Да се уверя, че преди Обреда при Ейвбъри те са се придвижили до Крайния свят.

— Направили ли са го?

— В момента са на път — леко му се усмихвам. — Исках да знаеш, че са добре. Хенри е добре. Доволен е и е в безопасност, дори може да ходи със собствените си крака.

В очите му проблясва удивление.

— Може да ходи ли?

Кимам и усмивката ми се разширява, когато си спомням как Хенри се затича към мен в Равнината.

— Да. Дори много добре.

Той се взира някъде в далечината над рамото ми. Проговаря с тъжен глас:

— Бих искал да го видя.

— Едмънд.

Той отново премества поглед върху мен.

— Ще го видиш. Наистина. Точно това ти казвам. Хенри е добре и е на сигурно място в Крайния свят — Поглеждам го в очите. — А някой ден отново ще го видиш.

Надежда озарява погледа му, миг преди отново да обърне очи към полето.

— Отново ще го видя.

Усмихвам се и също поглеждам напред.

— Да.

Известно време яздим мълчешком, после насочвам вниманието си към другата личност, която и двамата обичаме.

— Държи ли се? — Кимам към леля Върджиния, отпуснала се върху един от конете, които прекосяват полето пред нас.

— Добре се справя, като се имат предвид обстоятелствата. Според мен тя е по-силна, отколкото си мислим, при това е твърде упорита, за да изостане от групата. Също като един друг човек, когото познавам — добавя той, без да ме поглежда.

Поклащам глава.

— Не е същото, Едмънд.

Усещам болка, като гледам как още от Лондон леля Върджиния се мъчи да поддържа бодър вид на силна жена, ала не мога да нараня гордостта й, като с въпросите си поставя под съмнение здравословното й състояние. Намеренията й бяха ясни още в мига, в който се появи с куфар в ръка в деня на нашето заминаване. И макар да възразявах и да й отказвах, тя спокойно се насочи към коня, който Едмънд бе приготвил за нея, с аргумента, че все още е по-старша от мен и че ще ме придружи, независимо дали го искам, или не.

Но аз имам други аргументи, различни от нейните, по отношение на настоящото ни пътуване. Тя бе изиграла ролята си в пророчеството. Беше изпълнила задължението си. А аз щях да изпълня своето едва когато затръшна Портата пред Самаил и откажа да му помогна.

— Освен това — казвам, — ако бе толкова против заминаването ми за Ейвбъри, защо не се постара да ме разубедиш, както всички останали?

Той рязко свива рамене.

— Нямаше да помогне, и двамата го знаем.

Изправям гръб на седлото със странното усещане на задоволство, въпреки че умората е проникнала във всяка частица от тялото ми.

— Е, това наистина е така.

Отново потъваме в мълчание. Кавалкадата ни се предвожда от Гарет, следван от ключовете и леля Върджиния. Както винаги, Димитри язди зад мен. Старая се да не мисля за причините. За страховете му, че Пазителите може да ни преследват, или, още по-зловещо, че може да пропълзят бавно и тихо да ме отвлекат от групата, без някой да забележи. Всяка нощ ме преследват кошмари и аз не се разделям със своя лък, ала нямам сили да се тревожа за онова, което би могло да ми се случи в сипкавата светлина на утрото. Правя всичко възможно да оставя притесненията на него.

Едмънд нарушава мълчанието помежду ни.

— Макар да признавам силата на твоята воля — захваща той, — усещам, че трябва да попитам дали си сигурна, напълно сигурна, че това е пътят, по който искаш да поемеш.

Аз не се втурвам да защитавам позициите си на мига. Напротив, изчаквам малко, за да обмисля въпроса. Да преценя и другите възможности. По-точно другата възможност, тъй като всъщност има само още една: да изчакаме, докато привлечем Алис на наша страна. Да чакаме и да се надяваме.

Чудя се дали забелязва с каква неохота кимам, защото дори аз предпочитам да имаше друг път.

— Сигурна съм. Аз не… — Хвърлям поглед през сиво-зелените възвишения пред нас, стигащи до друга гора в далечината. — Не искам да свърша като майка ми.

Едмънд дълго мълчи. Когато най-после започва да говори, той се запъва.

— Майка ти беше чудесна жена. Умна и жизнена, когато не бе в хватката на Душите. Не искам да говоря лошо за нея. Малцина са тези, които биха могли да се съпротивляват на зова на Душите. Но аз вярвам, че ти си една от тях. Залагам живота си, че твоята съдба не е като тази на майка ти, независимо колко време ще ти е нужно, за да получиш съдействие от страна на Алис. — Той кима към ключовете, леля Върджиния и Гарет, които яздят пред нас. — А ти наистина имаш кой да ти помага, да не споменаваме господин Марков.

— Да, обаче вътрешно не се чувствам силна, независимо как изглеждам. Дори сега, докато спя, Самаил се мъчи да ме използва. Единствено присъствието на Димитри, а не силата на моя характер, ме възпира да сторя нещо ужасно.

Едмънд среща погледа ми.

— Самото ти желание да оставиш Димитри при себе си доказва, че следваш своя дълг. Чувал съм да казват, че майка ти, както и много други Порти преди нея са търсили усамотение. Пътували са из Равнината с благословията на Душите, като са разрешавали на Самаил да ги използва… Е, за по-голямата част от Портите това е удоволствие. Зов. Но при теб нещата са доста различни, нали?

Поклащам глава.

— Аз наистина искам да ги отхвърля. Да отхвърля и него — въздъхвам. — Ала волята ми отслабва — аз отслабвам — с всеки изминал ден. С всяка мъчителна нощ… Една година е много време. Ако Белтан отмине, ще трябва да чакам дванайсет месеца, за да настъпи отново. Не мога да поема такъв риск. По-скоро ще се жертвам в Пустошта и ще накарам Самаил да чака друг Ангел. Тогава поне ти и останалите ще сте в безопасност.

— И аз си го мислех.

Той се обръща настрана, като се съсредоточава върху нещо пред себе си и продължава:

— Трудно ще намеря смисъл в този свят, ако ти се случи нещо, но разбирам необходимостта да закриляш онези, които обичаш. Не мога да те коря, нито да те разубеждавам, защото и аз съм прекарал живота си по този начин.

Гърбът му е изправен, лицето — невъзмутимо и в гърдите ми се надига обич, която ме изпълва цялата дотолкова, че едва проговарям:

— Благодаря ти, Едмънд. Знам, че мога да разчитам на теб за леля Върджиния, каквото и да става.

Той кима едва забележимо. Продължаваме да яздим и повече не засягаме този въпрос.

* * *

Ако бяхме само двамата с Димитри, пътуването щеше да ни отнеме три дни яко препускане, но трае по-дълго поради многолюдната ни група. Хелене язди така, че не е възможно да увеличим скоростта си на придвижване, същото може да се каже и за леля Върджиния, която не е много здрава. И все пак не им натяквам. Каквото и да стане, успокоявам се с мисълта, че пътувам на среща със съдбата си, а не стоя да чакам Алис да промени решението си.

На третия ден сме преполовили разстоянието до Ейвбъри. Леля Върджиния е уморена и ние построяваме лагера си още докато слънцето е високо в небето, като си мислим, че е по-разумно да ползваме малко повече почивка и на другата сутрин да сме бодри. Старая се да не мисля, че до Белтан остават още само четири дни, но това е реалност, която е невъзможно да пренебрегна. Нещо в мен ми подсказва, че няма да е лошо да разгледам и другите възможности. Да обмисля вероятността да не успеем да стигнем навреме.

„Не — отхвърлям тази възможност от съзнанието си. — Ще успеем. Трябва да успеем.“

След като построяваме лагера и настаняваме конете за през нощта, Хелене се оттегля в палатката си, за да си почине, а Соня, Луиса и Бриджид се събират под едно разцъфнало дърво, за да разглеждат трите листа хартия. И без да питам, знам, че запаметяват словата на Обреда, дадени им, преди да тръгнем от Лондон. Няма да им е лесно да рецитират на латински, ала така е по-безопасно, отколкото да се опитат да направят точен превод на английски.

Аз нямам нужда да уча. Познавам Обреда като собственото си име. Вместо това решавам да се възползвам от факта, че са се съсредоточили върху непознатите думи, за да убедя Димитри да ме пази, докато се изкъпя в бавния поток недалеч от лагера.

След като тихичко информираме Гарет за намерението си, двамата с Димитри се измъкваме от лагера и се отправяме към реката. Горската тишина се нарушава единствено от движението на малките животинчета и от прелитането на птиците от дърво на дърво. Двамата с Димитри мълчаливо минаваме по пътеката, над която са увиснали клоните на дърветата, и аз съм благодарна за уюта и удобството, които взаимното ни присъствие създава. За пръв път от дни наред в душата ми цари покой.

Само след няколко секунди излизаме от гората и стъпваме върху наклонения бряг на потока. При вида на лъкатушещото водно течение сърцето ми започва да бие по-бързо, ала аз отпъждам страха си и се обръщам с усмивка към Димитри.

— Благодаря ти — казвам, като се взирам в бездънните му кафяви очи.

— Пак заповядай — мързеливо ми се ухилва той, без да помръдне.

— А вие, господине — закачливо повдигам вежди аз, — можете да ме чакате ей там.

И кимам с глава към гората.

— Ами ако обещая да не гледам?

Въздъхвам, като се мъча да потисна усмивката си.

— Пиша ти висока оценка за усърдието, Димитри Марков, но се опасявам, че ще трябва да се оттеглиш. Да ме пазиш в спалнята ми, когато и двамата сме облечени от горе до долу, е доста скандално, но да си до мен, когато съм съвършено гола — това вече може да докара леля Върджиния до припадък.

Той се навежда на сантиметри от мен.

— А ако Върджиния я нямаше, щеше ли да ми разрешиш да остана?

Сръгвам го леко в ребрата.

— Е, никога няма да разбереш, нали?

— О, ще разбера, Лия. — Той задържа погледа си към очите ми малко по-продължително и от него блика желание после се обръща и се връща по пътя, по който дойдохме. — Ще бъда наблизо.

Думите му отекват в съзнанието ми и лицето ми поруменява, макар да оставам съвсем сама в гората. Чакам да изчезне от погледа ми, свалям брича и ризата си и ги просвам върху един голям камък близо до водата. Не знам къде точно се е установил да ме чака, но съм сигурна, че е достатъчно близо, за да може да ме чуе, ако се нуждая от помощ. Замислям се колко много неща са се променили, колко много съм се променила самата аз, колко много означава за мен физическата ми безопасност — повече, отколкото фактът, че влизам гола в кристалните води на горския поток пред погледа на всеки, който се окаже наблизо. Разбира се, не е възможно някой да ме види, ала все пак се усещам незащитена от чужди очи.

Студената вода ме сепва и замалко да извикам от ужас, ала бързо потапям главата си в нея. Насочвам се с плуване към средата на реката, но внимавам да не се отдалечавам много от брега, за да мога лесно да изляза на сушата. Приятно ми е, че водата тече толкова бавно. Тя лениво се плиска покрай мен и весело клокочи, а аз накланям глава назад, като оставям косите ми да се носят след мен.

Усещането е опияняващо, когато тя се докосва, тъй студена и свежа, до разголената ми кожа. Питам се дали една най-обикновена баня би ме освежила толкова добре. Казвам си, че никога не съм забелязвала как водата се плиска по голотата ми. Мисля си за Димитри и за обещанието му да не се отдалечава от мен. Лесно бих могла да го повикам и при мисълта за голата му кожа, допряна до моята във водата, за това как прегръща непокритото ми тяло, косъмчетата по ръцете и бедрата ми настръхват.

Стъпвам на обсипаното с камъни речно дъно и отпъждам тази представа. Усещам в себе си дързост. Сякаш няма какво да губя. Не искам да се отдам на Димитри по такъв начин. Не искам да се унижа — себе си и нашата любов, — като отида при него необмислено, случайно.

Милвам с ръце водната повърхност, приглаждам я с длани с желанието да избистря съзнанието си, когато го зървам.

Отначало ми се струва, че си въобразявам и че това са отблясъци от водата, причудливо пречупване на слънчевите лъчи в нея.

Но не.

Докато наблюдавам водната повърхност, фигурата окончателно се избистря; язди през гора, доста сходна с тази, сред която се къпя. Златистата коса на мъжа блести на слънцето тъй ослепително, че почти я усещам физически и по-скоро предугаждам, отколкото виждам множеството подир него.

А пред него има някой, който се опитва да избяга.

Това са Самаиловите Пазители, впуснали се в преследване, ужасяващият човек, който едва не ме залови в Шартр — тъкмо той оглавява атаката. Знакът на змията се увива около шията му и надзърта изпод яката на разкопчаната му риза. Лицето му представлява маска на яростната мъст и аз си спомням гърления му вой пред катедралата, когато съсякох шията му с камата на моята майка, преди да се укрия вътре в църквата.

Сърцето ми започва да блъска в гърдите и аз потискам паниката си, като се мъча да определя дали видението идва от миналото, от настоящето или от бъдещето. По яркото слънце се досещам, че може да е съвсем друг ден или просто друга гора, защото небето над мен е натежало от огромни пролетни облаци и съвсем не е толкова ясно, колкото би трябвало да е във видението ми, в което отгоре блика ярка светлина.

Но това е всичко, което проумявам. Знам, че не е сам, знам, че той, както и останалите Пазители преследват някакъв ездач. Осъзнавам този факт и стигам до логичното заключение — има само един човек, когото могат да преследват, и това съм аз.

Шляпам до брега на реката, излизам от водата и грабвам одеялото, което съм донесла, за да се избърша. Увивам го около тялото си, вземам си дрехите и се отправям към дърветата.

— Димитри? Тук ли си? — говоря по-тихо, отколкото бих говорила само преди четвърт час.

Трудно е да запазиш самообладание, като знаеш, че Пазителите може да са толкова близо зад нас.

Само след миг Димитри се появява на известно разстояние иззад дървесната завеса. Нещо в изражението на лицето ми явно го разтревожва, той се затичва и само след няколко секунди застава пред мен.

Хваща ме за раменете и ме дърпа към себе си, после пита:

— Добре ли си?

Отстъпва и ме оглежда притеснено.

— Какво има? Какво се е случило?

От косата ми капе вода и се стича по лицето ми. Чувствам как прокарва следи по кожата ми и се опитвам да намеря подходящите думи. Не ми се ще да ги изричам, ала накрая тъкмо това правя.

— Пазителите — казвам. — Те идват.

36.

— Какви възможности имаме? — пита Бриджид, седнала край лагерния огън като всички нас.

Аз съм до Димитри, косата ми все още е мокра, от нея капе вода и пада върху ризата ми. Разказах им онова, което видях, като през всичкото време избягвах да гледам леля Върджиния в очите. Не е тайна, че тя обвинява себе си за бавното ни придвижване.

— Не са много — обажда се Едмънд, намръщен и смразен от ужас.

— Ами ако не ни преследват? — пита Хелене от другата страна на огъня.

Луиса я стрелва ядосано с очи, обаче аз отговарям, преди Луиса да я захапе.

— Може и така да е, но когато във водата се появи гадателско видение… — Опитвам да измисля най-простия начин да опиша явлението на някого, който никога не е имал подобни способности. — Ами или призоваваш видение за точно определено нещо, или пък то ти се дава като съобщение. Така стана и сега; то просто се появи. А обикновено, щом се случи това, значи видението има нещо общо с теб.

Хелене не откъсва поглед от лицето ми.

— Да, но откъде можем да сме сигурни?

Луиса, която седи срещу Хелене, слага ръце на кръста си.

— Че кого другиго да преследват, особено след като и преди са тръгвали след Лия?

Намесвам се, като се старая да запазя спокойствие в гласа си, преди Луиса да е станала груба.

— Вероятно е най-разумно да предположим, че преследват тъкмо нас, Хелене.

Тя остава за миг неподвижна, после кима.

— Какво ще правим? — пита Соня.

— Можем да препускаме презглава — отвръща Гарет. — Да се опитаме да стигнем първи в Ейвбъри.

Избягвам да погледна леля Върджиния в очите. Тя не може да издържи подобно яздене.

— Няма да стане — обажда се Димитри.

Гарет понечва да му възрази, ала Димитри го изпреварва и продължава:

— Трябва да стигнем преди тях и да се подготвим за Обреда. Не можем просто да се доберем до там и да започнем. Трябва да видим къде ще отседнем и да си осигурим периметър на безопасност, трябва да сме сигурни, че ще имаме достъп до центъра на кръга, за да може Камъкът да улови първите лъчи на изгрева в деня на Белтан.

— Той е прав — съгласява се Едмънд. — Трябва да се отървем от тях, преди да стигнем до Ейвбъри, и да увеличим дистанцията помежду ни на поне няколко часа път.

Тишината става тягостна, когато всеки един от нас се замисля върху съществуващите възможности. Бих могла да се позова на гадателската си способност и отново да извикам картината, която се появи, с надеждата този път да забележа повече подробности, ала не желая да гневя Григъри, като използвам забранена магия. Да ти се появи видение, без да го търсиш, е едно. Съвсем друго би било да използвам силата си без разрешение и макар да съм по право наследница на титлата „Стопанката на Алтус“, Григъри си представлява тайнствена власт, която не смея да предизвиквам.

Оглеждам другарите си около огъня и погледът ми се спира върху Бриджид, защото съм осенена от една идея. Спомням си къщата на пазача до иначе пустеещата местност при Локру. Къщата на нейния баща.

Вдигам поглед към Димитри.

— Къде ще отседнем в Ейвбъри?

— Какво? — Той се отърсва от объркването си, причинено от неочаквания ми въпрос. — Елспет ми каза, че имало хан. Уточни, че е малък, но все пак ще ни предостави повече удобства, отколкото лагер на открито. Планирал съм да запазя стаи в него.

Изправям се, започвам да крача напред-назад, докато идеята се избистри и окончателно се оформи в съзнанието ми.

— Гарет?

Той кима.

— Да, Стопанке моя?

— Ще се оправиш ли сам до Ейвбъри?

Той отговаря, без да се колебае.

— Познавам страната като пръстите на ръката си.

Обръщам се към Димитри.

— Гарет ще може да стигне до Ейвбъри по-бързо без нас. Какво ще кажеш да го изпратим, за да ни осигури престоя в странноприемницата и да огледа района около нея? Поне ще ни подготви безопасно убежище. Щом отиде там, той може да уреди отсядането ни и да определи идеалното място за Обреда.

— Но само при положение, че изпреварим Душите — казва Хелене.

Боря се да не избухна, понеже тя винаги казва нещо наопаки.

— Така е. Но ако не успеем, те така или иначе ще ни заловят. Като изпратим Гарет преди нас, ще бъдем с по-големи шансове и ще имаме време да организираме Обреда.

Ръцете ми увисват от двете страни на тялото, смирението заплашва да вземе превес над слабата надежда, която чувствах само преди миг.

— Не е кой знае какво, но не мога да измисля нищо по-добро.

Гарет става.

— Тръгвам веднага.

— Ще дойда с теб — казва Бриджид и застава до него, с което учудва всички ни.

Гарет поклаща глава и аз се питам дали и останалите забелязват съжалението в очите му.

— Не мога да го допусна.

Бриджид вирва брадичка.

— Няма значение какво допускаш или не допускаш. Изборът е мой. Мога да яздя не по-бавно от теб, а щом пристигнем, мога да ти помогна да уредиш стаите в странноприемницата. При това Димитри и Едмънд ще имат да се грижат за една жена по-малко.

Не знам дали се дължи на бунтарския плам в очите й или на логичните й аргументи, но само след миг Гарет леко кимва към нея.

— Тогава си събери багажа. Тръгваме незабавно, така че преди смрачаване да сме изминали колкото е възможно повече километри.

Наблюдавам ги как се отправят към палатките си, без да давам израз на безпомощността си. Не ми се ще да остана да се влача последна из гората. Иска ми се да полетя към Ейвбъри на гърба на Сарджънт, не да чакам другите да ми създават безопасни условия.

Но няма да изоставя леля Върджиния. Нейната слабост я превръща в мишена за Пазителите. Ако нещо се случи с нея, докато аз препускам напред, няма да го понеса. И докато помагаме на Гарет и Бриджид да се качат на конете си и се сбогуваме с тях, аз започвам да разбирам, че саможертвата има много лица. Едното е да чакаш, когато ти се иска да действаш. Ще го направя в името на пророчеството, както съм вършила много други неща.

По-малко от час след като получих видението, Гарет и Бриджид тръгват на път. Обръщам се с гръб към отдалечаващия се тропот на копита, като се мъча да не си представям русокосия Пазител от Ейвбъри, който се приближава все повече и повече, мотивиран от желанието си за мъст заради стореното от мен в Шартр, както и от верността му към Звяра — към самия Самаил.

* * *

— Страхуваш ли се?

Сониният глас, макар и тих, ме сепва, когато тя се настанява до мен върху дънера до огъня.

— Какво правиш, защо не спиш? — питам аз. — Мислех, че всички са си легнали.

Тя се усмихва.

— Променяш темата.

Отвръщам на усмивката й, макар и с нежелание.

— Не съвсем. Просто съм изненадана, че си будна в толкова късен час, това е.

— Е, другите отдавна спят, а аз не мога да успокоя мислите си, за да направя като тях. Тъй като Димитри е на пост, помислих си, че бих могла да ти правя компания. Нещо против? — пита тя.

Поклащам глава.

— Не, разбира се.

— Така ли е? — пита отново тя. — Страхуваш ли се?

Няма защо да уточнявам какво има предвид. На два дни път сме от Ейвбъри и краят на пътешествието ни е близо. Така или иначе то скоро ще свърши.

Взирам се в огъня и наблюдавам как почерняла цепеница се разпада от топлината и изпраща искри в нощното небе.

— Малко, не толкова, колкото очаквах. Мисля, че съм готова за края, какъвто и да е той.

С крайчеца на окото си виждам, че тя кима, ала не смея да погледна към нея, тъй като странна тъга ме сграбчва за сърцето. Наистина сме изминали много дълъг път заедно.

Тя протяга ръка към моята.

— Трябва да ти кажа нещо, Лия. Ще ме погледнеш ли?

Обръщам се и я поглеждам в очите с благодарност, задето е стиснала ръката ми в своята топла длан.

— Ти си най-добрата приятелка, която съм имала някога. Най-добрата, която ще имам някога. — Тя продължава с блеснали очи. — Вярвам, че си силна и ще осъществиш Обреда в Ейвбъри, но просто… просто не мога да оставя на случайността да разбереш колко много означаваш за мен. Колко си ми скъпа.

Аз кимам и стискам ръката й, чувствата сякаш всеки миг ще прелеят от сърцето ми.

— И аз изпитвам същото. Няма друг, с когото бих споделила преживяното през последните месеци. — Навеждам се към нея, челата ни се докосват и двете оставаме така известно време, после се надигам. — Трябва да се опитаме да поспим. Трябва да подредим мислите си, особено като знаем, че Пазителят е по петите ни.

Тя кима с глава, изправя се и застава до мен. Когато се отправяме към палатките си, усещам странно облекчение.

Твърде разумно е да започнем да се сбогуваме.

* * *

Не се насочвам съзнателно към Отвъдното. Би било глупаво да го правя тъкмо преди Белтан, тъкмо преди мига, в който ще призова Звяра, за да го прокудя завинаги.

Въпреки това се озовавам в безплодната Равнина на Отвъдното, която свързвам най-вече с Алис. Макар и да не съм го искала нарочно, не се изненадвам. Мисълта за Алис ми бе тягостна, докато пътувахме към Ейвбъри. Непрекъснато се връщам към последния ни разговор, състоял се в парка. Спомням си искрата на съмнение в Алисините очи и се питам дали съм направила всичко по силите си. Дали Алис не е по-близо до решението да мине на другата страна, отколкото си мисля.

Добре познавам законите на Отвъдните светове. Или отиваш с желание в Равнината, или някой друг те призовава там. Но както съм застанала сред полето — оцветено само в черно, сиво и приглушено виолетово, — не съм сигурна какво точно ме е довело до пустотата на тази Отвъдна Равнина. Вярно е, че си мислех за Алис. Че само тя би ме довела да я търся на това място. Тя, разбира се, би могла и да ме призове, но би трябвало също да е тук, за да ме посрещне.

Завъртам се и се взирам през дивата висока трева към дърветата в далечината. Това е един мълчалив свят. Не чуруликат птички. В тревите не притичват дребни животинки. Дори дърветата не шумят на вятъра — не го усещам, нито го чувам.

Струва ми се, че чакам дълго време, стомахът ми е свит на възел. Независимо какви са причините да съм тук, Алис не се вижда никъде, а аз не мога да си позволя да я чакам още дълго. Не е лесно да избегна срещата си с Душите в Отвъдното, а и не възнамерявам да ги оставя да ме завлекат в Пустошта. Още не. Не и по този начин. Ако ме прокудят там, нека да стане по време на Обреда при Ейвбъри.

Пък и няма да се предам без бой.

Оглеждам за последен път полето с надеждата да видя как сестра ми се приближава отнякъде. За първи път изпитвам разочарование, че я няма в Равнината, ала не разполагам с време да се замислям над този странен обрат в събитията. Разочарованието ми е помрачено от безпокойство и аз затварям очи, като се стремя да се завърна в материалния свят, но през цялото време си мисля само за Алис. Питам се къде ли е и какво я е възпряло да дойде в Равнината, която тя обитаваше дълго преди дори да узная за нейното съществуване.

37.

На другия ден препускаме, колкото ни сили държат, макар че на мен все не ми се струва достатъчно бързо. Едмънд язди най-отпред, като поддържа темпото, имайки предвид факта, че Хелене не е опитна ездачка, а леля Върджиния е уморена.

Белтан е само след три дни и аз се чувствам изключително уязвима. Нервите ми са изопнати до скъсване от очакването, но въпреки всичко ми липсва усещането за спешност, изпитано във Франция, когато бягах от Пазителя на Самаил. Трудно е да напрягам тялото си, след като едва подремвам между кошмарите, в които Душите — и все по-често самият Самаил — ме следват по петите. Те ме гонят дори след като се събудя, и това не е само в откъслечни мигове. Различно е. В кошмарите ми Самаил ме приветства.

Приветствам го и аз.

Това е израз на най-мрачните ми страхове: че няма да съм достатъчно силна. Че ще допусна да бъда използвана като оръжие, за да може хаосът да навлезе и властва в света.

Не искам другите да усетят как съдбините им се определят от личност, която вече се съмнява във волята си за борба. Затова пазя страховете си в тайна, скътани в най-тъмните дебри на сърцето си.

Намаляваме скоростта, за да намерим удобно място за лагеруване през нощта, леля Върджиния изостава и започва да язди до мен. Очевидно има нещо да ми каже, но продължаваме мълчаливо напред, докато тя най-сетне отваря уста и изрича:

— Извинявай, Лия.

Поглеждам я учудено.

— Да те извиня ли? За какво?

Усещам умората във въздишката й.

— Задето настоях да тръгна с вас. Задето те бавя, след като не можеш да си го позволиш.

— Не ставай глупава. Хелене е десет пъти по-бавна от теб. Ако ти беше останала в Лондон, ние нямаше да се придвижваме по-бързо. И бездруго ще продължим с досегашната си скорост. — Усмихвам й се. — Освен това присъствието ти ми действа успокоително.

„А това може да са последните ни дни заедно — мисля си. — Благодарна съм за всеки миг от тях.“

Тя кима с глава и оглежда заобикалящата ни гора.

— Дори да не е възможно да затвориш Портата без Алис, като Сестра и бивша Бранителка аз бих желала да застана до теб в Огнения кръг. Бих искала да вложа силата си — колкото и малко да е останало от нея, — за да затвориш Портата. Затова настоях да дойда с теб.

Не отговарям веднага. Не е възможно да забравя усещането, което изпитвах, когато сънувах Обреда при Ейвбъри. Усещането, че ме разкъсват на две половини. Че Самаил ме разцепва по средата, докато се мъчи да ме използва като вход към нашия свят. При спомена в душата ми се спуска мрак. Не искам да подложа леля Върджиния на подобно нещо.

— Опасно е — казвам й аз. — Мощта на Самаил е… Усетих я в кошмарите си през изминалите седмици и смятам, че това ще навреди на здравето ти.

В очите й засиява усмивка. За миг сякаш пред мен застава сянката на майка ми.

— Лия, нима мислиш, че не знам какъв риск крие това? Вярно е, че летвата не бе на Такава височина за майка ти и за мен. Ние бяхме просто Бранителката и Портата, каквито са били стотици Сестри преди нас. Ти си Ангелът на Портата и това ти носи… донесе ти доста затруднения. Много повече, отколкото мога да си представя. — Очите й, зелени като моите, стават сериозни. — Но няма по-висша цел от тази и въпреки че съм завещала на Алис титлата си „Бранителката“, все още ми е останала малко сила. Не ми се ще да живея със съзнанието, че съм била до теб, а съм те оставила да се бориш сама.

Тя отново се усмихва.

— Ние сме повече от леля и племенница, дете мое. Ние сме Сестри, свързани чрез пророчеството. Мой дълг е да бъда до теб.

В очите й се появяват непознати искрици. Те говорят за скрита сила и решимост и аз знам, че няма да отхвърля помощта й. Няма да бъда причина очите й да помръкнат.

— Много добре — отвръщам. — Приемам силата ти, лельо Върджиния.

Тя леко прекланя глава и аз разпознавам в нейния жест знак на преданост към мен като потенциална Стопанка на Алтус.

— Благодаря ти.

Навеждам глава в отговор, премълчавайки молитвата, която звучи в съзнанието ми: „Нека Боговете, Григъри и Сестрите да са ни на помощ.“

Тази нощ ми е много трудно да пусна Димитри да си тръгне от палатката ми. Когато той понечва да седне на леглото, придърпвам го към себе си и се притискам към тялото му над одеялата. Мушвам глава под брадичката му и отпъждам от съзнанието си всичко — остават само дъхът му в косата ми и туптенето на сърцето му до моето ухо.

Въпреки че няма и помен от Пазителите, знам, че Душите са наблизо. Не мога да кажа дали се приближават, или вече са проникнали в моето съзнание, но едно е ясно: те се спотайват в сенките на най-интимните ми мисли.

Дори в часовете, когато се събуждам, усещам тежестта на тяхното убедително присъствие. Коварни са, защото не ме притискат открито. По-скоро ми внушават, че през цялото време досега съм била на погрешни позиции. Че съм предизвикала съдбата и съм нарушила равновесието, като съм се борила с отредената ми роля — тази на Портата.

— Какво има? — пита след малко той.

— Нищо — лъжа го аз.

Гърдите му се повдигат, той си поема дълбоко дъх.

— Не ти вярвам, но ако промениш решението си и искаш да ми кажеш, аз съм тук.

Щом се размърдва, бързо се притискам към него.

— Не си отивай.

— Никъде не отивам, Лия. Тук съм. — Навежда глава и докосва устата ми с устните си. — Но трябва да поспиш. Утре пристигаме в Ейвбъри. Ще имаш нужда от всичките си сили.

Успокоявам се, когато той потъва дълбоко под завивките и очевидно няма намерение да помръдне от там. Не ни е грижа какво си мислят другите за нас. Придърпва ме към себе си с наново бликнала нежност и аз си мисля, че и той е на път да се сбогува.

Дълго лежа в тъмнината с глава на гърдите му, докато дишането му позатихва и става равномерно. Не е спал както трябва, откакто настоя да ме пази нощем, така че сега сърце не ми дава да го събудя. Тук съм, в обятията му. По-добре така, отколкото да крачи буден из палатката, докато аз се мъча да спя сама; търкам лицето си в меката тъкан на ризата му и се наслаждавам на усещането. Повдигането и отпускането на гърдите му ме успокоява и не след дълго клепачите ми натежават. Колко е хубаво да лежа с Димитри в мрака, да знам, че е до мен. И миг преди най-после да потъна в празнотата на съня, в душата ми няма вече страх.

* * *

Дори в съня си аз се намирам в обятията на Димитри. В полусъзнателното си състояние, което е най-близко до заспиването, аз съм благодарна за неговото присъствие. Чувам туптенето на сърцето му до ухото си и се унасям в дрямка в тъмната палатка.

„Туп-туп. Туп-туп. Туп-туп.“

То е като приспивна песен и аз си позволявам да се понеса през мрака. Да не мисля за нищо, освен за ръцете на Димитри около мен, за уютната непоклатимост на гърдите му под моето ухо. Вече не сме на твърдата почва под брезентовия покрив на палатката, а сме заобиколени с възглавници от алена коприна и кадифе. Поемам си дълбоко дъх, пулсът ми приятно се ускорява, започва да бие в ритъм с неговото и една ръка ме милва по косата.

— Да — прошепва той. — Да.

Ръката му се придвижва от главата към шията ми, като спира точно на трапчинката, където пулсът ми бие току под кожата. Пръстите му се задържат там, сякаш се опияняват от топлината на кръвта, стичаща се по вените ми, после продължават пътешествието си до извивката на рамото ми и милват кожата в горната част на ръката ми.

Протягам ръката си до неговата и дланите ни се опират една в друга. Сплитаме пръсти и аз се чувствам доволна и предоволна. В безопасност. Сигурна за мястото, на което се намирам.

Дори когато пръстите му се отделят от моите и леко се плъзгат по дланта, докато стигнат до китката ми, нямам желание да се помръдна. Само кожата му събужда тревога някъде дълбоко в съзнанието ми. Защото не е мека и топла, каквато винаги е била, не е загрубяла от дългите часове, в които е държал конските юзди, поводите, пушката.

Тя е… различна.

Суха и студена.

Едва сега долавям пърпоренето. Слаб звук, шумолене, ала когато вдигам глава, за да видя откъде идва, погледът ми среща преграда. В съня ми Димитри внезапно е станал толкова висок, че тялото му ми пречи да виждам каквото и да е. Мъча се да го отместя настрана, да зърна лицето му, ала колкото повече го бутам, толкова по-здраво се държи той. Обзема ме паника, когато започвам да разбирам.

Пърпоренето продължава и отначало напомня за шума на събиращи се в небето птици, после сякаш птиците стават цяло ято. Силно го блъскам, залитам назад и хватката му отслабва. Вдигам поглед покрай масивното туловище, за да погледна лицето му.

Толкова е красиво. Лицето на бог.

Но не.

Лицето на бог, ала само за миг. Само докато потреперва и се изкривява в нещо гнусно. Нещо ужасяващо. Челюстите му са масивни, острите му зъби измамно лъщят в избледнелия вече спомен за красивото мъжко лице.

Аз обаче съм омагьосана от крилете му. Когато преди време в съня си зърнах Самаил до реката, те бяха само загатнати, докато сега той ги е разперил широко. Те са огромни и се извисяват от двете страни на странно промененото му тяло.

Не мога да откъсна поглед от тях. Не искам да откъсна поглед от тях. Те излъчват уют и удобство. Обещават избавление. Да се отпусна в тях едва ли е решение, което трябва да се вземе. Дори не се замислям. Пристъпвам напред и въздъхвам с облекчение, когато копринените криле ме обгръщат.

За миг ме пронизва неосъзната паника. Миг, в който усещам отслабването на астралната нишка, а остатъците от материалното ми съзнание се мъчат да се уловят за Равнината. Същинското ми тяло сякаш е далеч, далеч и аз се напрягам, защото долавям ехо от някакъв глас, който ми казва, че са ме затворили. Че Самаил ме е заловил. Че няма да имам възможност да се завърна в тялото си и когато Димитри се събуди на заранта, спящото ми тяло до него ще бъде само куха черупка.

Борбата ми не трае дълго. Облекчението, което ми носи прегръдката на копринените криле, сърцето на Самаил, туптящо едновременно с моето — това е твърде много за апатичния ми дух и аз преставам да се боря. Усещам още едно придърпване на астралната нишка, зова на света, който винаги е бил мой.

Дърпам я на свой ред и пристъпвам към Звяра. Към единственото спокойно място, което бих могла да нарека свое.

После се оставям на течението.

* * *

Не мисля, че е възможно чувството ми за срам да стане още по-силно. И все пак, когато на сутринта Димитри ме събужда от пътуването, по време на което бях готова да се отдам на Самаил, аз се чувствам опозорена повече от всякога. Няма значение, че другите не са запознати с подробностите. Аз съм лоша. И докато препускаме към Ейвбъри, ненавистта, която изпитвам към себе си, се издига до нови, по-големи висоти и аз започвам да вярвам, че изобщо не заслужавам да получа възможността да затворя Портата.

Цяла сутрин поглеждам към Димитри в очакване да зърна съжаление в очите му. Стягам се, защото знам, че това ще ме отблъсне повече, отколкото каквато и да е негова преценка.

Ала нищо подобно няма.

Очите му, излъчващи единствено любов и решимост, са ясни като лазура над нас.

Това не допринася с нищо към объркването, проникнало в душата ми в мига, в който се събудих, защото е очевидно, че Димитри е същият човек, който е бил винаги, и през по-голямата част от деня аз се мъча да се отърся от спомена за познатото лице, превърнало се в ужасяващия лик на Звяра.

Малко след като спираме, за да закусим, аз усещам, че сме близо до Ейвбъри. Костите ми започват леко да вибрират, сякаш в потвърждение, вибрацията нараства и се превръща в бръмчене, щом печалните сиви камъни, изправени като стражи в концентрични кръгове, най-после се появяват пред погледа ми. Белегът на китката ми се надига и дълбоко пулсира, и аз поглеждам към медальона, чувствайки притеглянето на свещеното място откъм центъра на Йоргуманда.

На няколко пъти спираме сред дърветата и се оглеждаме за някой знак, че Пазителите са били тук преди нас. През това време аз усещам привличането на Ейвбъри все по-силно. С неимоверни усилия на волята се възпирам да не се втурна напред.

Най-после се отправяме към малка къща близо до центъра на местността.

Утробата на змията.

Наоколо всичко е спокойно, но в това спокойствие аз не разпознавам покоя на приближаващия край, а по-скоро началото на края.

38.

Едва сме доближили до къщата, а вратата се отваря. Сърцето ми подскача, когато на прага застава Гарет. Само след миг зад него се появява и Бриджид, която бърше ръце в престилката, завързана на кръста й. Тя нетърпеливо ни маха с ръка, а на лицето й сияе лъчезарна усмивка.

— Лия! — Тя излиза навън, преди да сме спрели напълно. — Толкова се притеснявах!

— Предполагам, че сме в безопасност? — обръща се Димитри към Гарет.

Гарет кима с глава.

— Няма друг освен нас. Влезте вътре. Ще ви приготвим нещо за ядене и всичко ще ви разкажем.

Димитри се извръща на седлото към мен. Знам, гледа да е наблизо, та да не би да имам нужда от помощта му, но съм му благодарна, че не ми я предлага. При цялата си умора имам нужда да се чувствам способна да ръководя дребните неща, които трябва да се свършат през деня.

Слизам от коня и отново поглеждам към Бриджид, защото забелязвам тревожния й поглед върху себе си. Старая се да стоя по-изправена и да се усмихвам по-непринудено, щом срещна очите й.

— Би било чудесно да похапнем. И да има малко вода да се измием, ако е възможно.

Останалите слизат от конете си зад мен, Едмънд помага на леля Върджиния и Бриджид ни въвежда в къщата, а мъжете отиват да се погрижат за конете.

Вътре е тясно и тъмно, но не и неприятно. Минаваме покрай една стая, която прилича на гостна, и Бриджид ни води към проста тясна стълба в средата на къщата. Качваме се горе и на нас с леля Върджиния ни дават отделни стаи. Луиса изразява желание да спи в едно помещение със Соня, а Бриджид любезно повежда Хелене към стаята, където ще бъдат заедно. Разбираме се да се измием и преоблечем, а после отново да се видим с Бриджид в малката кухня на долния етаж.

Половин час по-късно намирам ключовете, седнали около простичка дъсчена маса, Бриджид тъкмо им налива чай.

— Къде е леля Върджиния? — питам аз и сядам до Соня.

— Каза, че иска да си почине и че ще се видим на вечеря. — Луисиният глас звучи мило и осъзнавам, че не съм успявала да прикрия убедително тревогата си. — Тя ще се оправи, Лия, не се безпокой. Няколко часа почивка могат да сътворят чудеса.

Кимам, поемам чашата с нащърбен ръб от сръчните ръце на Бриджид и отпивам от горещия чай, за да избягна отговора.

— Значи така. — Луиса посръбва от чашата си, като с хитър поглед се взира в Бриджид. — Само двамата с Гарет ли бяхте в тази огромна къща?

Както налива чая, Бриджид се смущава и леко порозовява.

— Не е чак толкова огромна.

Луиса повдига вежди.

— Не ми пука за тъпата къща, Бриджид. Ха! Всъщност бих искала да ми кажеш с какво се занимавахте през последните два дни, когато останахте насаме.

Соня подбелва очи.

— Луиса! Не бъди толкова любопитна!

Луиса въодушевено отхапва от една курабийка.

— Не се правете на толкова невинни. И вие като мен искате да разберете какво е станало.

Едва удържам смеха си. Може би все пак е по-добре, че леля Върджиния не е на масата.

Бриджид най-после сяда и започва да оправя кърпата за хранене върху коленете си.

— Не останахме чак толкова дълго насаме. Пристигнахме едва вчера сутринта. Докато уредим престоя си с ханджиите, докато те приберат багажа си и си тръгнат, вечерта дойде… Прекарахме я в наблюдение да не се появят Пазителите и в приготовления за вашето пристигане. Изглежда, в странноприемницата няма много гости. Нуждае се от основно почистване.

Питам се дали не си мисли за онзи техен добре поддържан хан в Локру, тъй като в очите й забелязвам искрица гордост.

— Какво обяснихте на ханджиите?

Гласът на Хелене тихо долита от отсрещния край на масата и аз осъзнавам, че не си спомням кога за последен път се е обаждала. За миг изпитвам съжаление, задето Бриджид толкова бързо се приобщи към нас, докато Хелене продължава да страни и винаги остава в периферията на групичката ни.

Бриджид свива рамене и двете розови петънца отново заемат местата си върху страните й.

— Гарет им каза, че сме младоженци, които искат да останат насаме. Даде им добри пари, за да се изнесат по-бързо.

Луиса се кикоти неприлично.

— Сигурна съм, че го е направил!

Соня я плясва по ръката.

— Луиса! Ей богу!

После поглежда към Бриджид, като едва скрива усмивката си.

— Много съжалявам, Бриджид. Не знам какво я прихваща.

Бриджид кима и на устните й разцъфва усмивка.

— Беше много хубаво да сме сами в къщата.

— Знаех си аз! — направо изписква Луиса. — Искам подробности!

Всички около масата избухваме в смях с изключение на Хелене, която ни удостоява само с усмивка. Ала Бриджид не успява да продължи, защото по стълбите се чува трополене, което се приближава към кухнята. След миг Гарет се появява на вратата.

— Конете са… — Той млъква и се вглежда в лицата ни, които се обръщат едновременно към него, тъй като всички си мислим за това, как двамата с Бриджид са останали сами в хана. — Какво?

Бриджид поруменява и става, за да прибере чашите и чиниите от масата, а ние се спукваме от смях. Дори Хелене тихо се киска, сложила ръка на устата си, и за миг аз забравям, че сме в Ейвбъри.

Забравям за бръмченето във вените си. За шепота на медальона на китката си. За зова на Самаил.

За миг почти забравям, че това може би са последните дни, в които душата ми принадлежи на самата мен.

Почти.

* * *

Не само търся забрава и вечерта преминава в приятни забавления, тъй като сме се разбрали тази нощ да не говорим за пророчеството. Двете със Соня помагаме на Бриджид да приготви вечерята, докато Хелене и Луиса играят крибидж върху протритата кухненска маса. Гарет и Димитри запалват огъня и тръгват да търсят вино, а след около час двамата се появяват тържествено от килера и размахват високо във въздуха четири прашни бутилки, пълни с рубиненочервена течност.

Само притесненията на Едмънд ни напомнят за нашата мисия. От време на време той грабва пушката и обикаля около къщата, докато леля Върджиния седи пред вратата, увита в одеяло, защото нощта наистина май ще е мразовита.

Не след дълго масата е подредена. Храната в съдовете вдига пара, виното е разлято в чашите и ние сядаме, обединени от общата ни цел. С удоволствие наблюдавам как Хелене започва да се смее заедно със Соня и Луиса, как Гарет оказва внимание на Бриджид с обич, която я кара да се усмихва и да порозовява.

Сърцето ми е обзето от дълбок покой, като гледам всички тези любими за мен хора. Хората, които ми станаха толкова скъпи. Внезапно си казвам, че каквото и да се случи с мен, с тях всичко ще е наред. Те ще оцелеят и ще бъдат щастливи. Ще продължат напред, ще се смеят и ще обичат.

Само това ме интересува. Само от това имам нужда. Сега се чувствам още по-силна и по-сигурна в решението си да дойда в Ейвбъри без Алис и като оглеждам за кой ли път масата, още повече се убеждавам, че моята саможертва, ако се стигне до това, ще бъде в името на доброто, което ще оцелее.

Едва когато се втренчвам в Димитри, изпитвам леко съмнение, защото, макар да се усмихва и да прави опити да се смее, зървам тъмните облаци в очите му. Глупаво е да си мисля, че няма да продължи без мен. Че няма да намери щастието си на друго място. И все пак здраво стиснатите му челюсти и тъгата в очите му много ме безпокоят. Не ми се ще да го оставя сам.

Протягам ръка и отмятам косата от челото му, без да ме е грижа, че леля Върджиния или някой друг ще приемат поведението ми за дръзко. Димитри ме поглежда в очите и от дълбините на взора му бликват страстно желание и любов. Знам, че ако има нещо в света, което би ме накарало да променя решението си, това е само той.

* * *

Потъвам в горещата вода и изпитвам огромна благодарност към Бриджид, задето намери тази стара вана в задната част на къщата. Греенето на водата в тенджери и пренасянето й в малката ми стаичка си беше истински разкош, едва успях да убедя себе си, че го заслужавам.

Утре вечер по това време ще се подготвяме за Обреда. Разбира се, ако приемем, че Пазителите няма да ни настигнат. Така или иначе, това може да е последната ми нощ сред живите същества.

Опитвам се да не мисля за нищо. Да се съсредоточа върху милувката на водата по кожата ми, върху усещането от хладния метал върху гърба ми, върху лекия хлад, който гали лицето ми, тъй като въздухът е по-студен от водата във ваната. Ала това е само за миг, после ликът на Димитри запълва мрака в съзнанието ми. Виждам го такъв, какъвто беше на вечеря: очите му са преизпълнени със същото желание, което не престава да нараства и в самата мен, в собственото ми тяло. В утробата ми пърхат нежност и очакване, щом си помисля за него.

— Искаш ли да изляза, докато свършиш?

Гласът му идва откъм вратата и аз обръщам глава, за да го погледна; той се е облегнал на стената в стаята ми, а вратата зад него е затворена. Не се изненадвам да го видя на това място. Свикнала съм с навика му да се прокрадва тихомълком при мен. С неочакваните му появи.

Един вътрешен глас ми нашепва, че би трябвало да го помоля да излезе. Напомня ми, че е далеч извън общоприетите норми да разреша на мъж да стои в стаята ми, докато съм гола и се къпя. Ала гласът е толкова тих. Превръща се в едва доловим шепот. Това е гласът на предишната Лия, а аз никога повече няма да стана отново онази Лия.

Без да му мисля много, аз се изправям, водата се стича по тялото ми и пада във ваната, а аз стоя гола-голеничка пред Димитри. Очите му потъмняват още повече и се превръщат в черни езера на желанието, щом погледът му се спуска към гърдите ми, към плоския ми корем, към бедрата ми.

Протягам ръка към него и макар да е странно, изобщо не ме е срам.

— Би ли ми подал онова одеяло там?

Отнема му секунда да проследи накъде сочи ръката ми — одеялото е метнато отзад на леглото, но в крайна сметка той го измъква оттам. Пристъпва към мен, като ми го подава от разстояние, без да се доближава, сякаш няма доверие в себе си.

— Разгъни го, ако обичаш.

Почудата засенчва погледа му, но той разгъва одеялото широко, чака ме да изляза от ваната и все още мокра, да пристъпя към него. Ръцете му ме обгръщат, а топлото и меко одеяло гали кожата ми. Двамата стоим и не помръдваме. Невъзможно е да не мислим за факта, че само едно тънко одеяло разделя мускулестите ръце на Димитри от голото ми тяло.

— Ще ми помогнеш ли да се избърша? — питам, опряла лице в рамото му.

Той отстъпва назад и бавно разтваря одеялото. Чувам как си поема дъх, когато се вторачва в голотата ми. Удивително леко ми е да стоя пред него, без да се смутя.

Очите му не се откъсват от моите, когато нежно бърше раменете ми с крайчеца на одеялото. Изтрива ми ръцете и продължава към гърдите ми, а нежният натиск на дланите му кара тялото ми да настръхне от копнеж. Извръща поглед от лицето ми и коленичи пред мен, като придвижва одеялото по корема ми, по извивката на хълбока към мекотата от вътрешната страна на бедрото ми. Радвам се, че го прави толкова бавно. Не бързам да се крия от погледа му. Внезапно тялото ми сякаш се превръща в най-дълбоката тайна, която съм пазила досега, а вече не ми се ще да имам никакви тайни от Димитри.

Ръцете му са търпеливи и внимателни. Копнежът му, силен също като моя, изпълва стаята. Когато свършва, той се изправя с одеялото в ръце. Виждам въпроса в очите му и в отговор му подавам ръка.

— Ела — придърпвам го аз към леглото. — Ела и легни при мен.

Той мълчи, когато се намествам в извивката на ръката му и докосвам с пръсти топлата плът, която се подава в отвора на яката му. Пръстите ми пробягват надолу и развързват връзките под шията му една по една, докрай. Отстранявам плата и оголвам гърдите му. После лягам върху него и целувам мускулите, които изпъкват под удивително меката му кожа.

Подпирам брадичка на ръката си и се взирам в очите му.

— Знаеш, че те обичам. Сигурно си го спомняш.

Той ме дръпва към устата си тъй внезапно, че прекъсва дъха ми. Само след миг аз съм под него, а главата ми потъва в долната възглавница, когато той се притиска към мен. Докосва лицето ми, вперва поглед в очите ми с ярост, която ме плаши.

— Тръгни с мен, Лия. Хайде да заминем тази нощ. Аз ще те браня от Душите, докогато е нужно. Ще работим заедно, за да привлечем Алис на наша страна.

Обвивам ръце около шията му и го придърпвам към себе си, а устните ни отново се сливат. Страстта ни заплашва да счупи бариерите на нежната целувка и накрая аз се отдръпвам.

— Трябва да направя нужното, Димитри. Не желая да живея в свят, в който трябва да се крия от Душите дори в съня си. Нещо повече, не желая да живея в свят, в който останалите ключове, моите приятелки, ще трябва да се примиряват със същото. В свят, в който трябва да направиш компромис с верността си към Григъри, за да ме закриляш.

Той понечва да ми възрази, но аз нежно поставям ръката си върху устата му и го възпирам. После го поглеждам право в очите, за да разбере, че говоря сериозно.

— Така трябва да бъде, Димитри. Моля те, не хаби времето, в което сме заедно, като отваряш отново дума за това. Просто бъди с мен — тук и сега. Бъди с мен и знай, че каквото и да се случи, аз съм твоя и утре, и тази нощ и завинаги.

Навеждам се над него и притискам устни в неговите. После се разтварям цялата за него, като се наслаждавам на голата му кожа, която се търка в моята. И не съжалявам ни най-малко.

39.

Денят преминава в мрачно мълчание. Соня, Луиса, Хелене, Бриджид, леля Върджиния и аз с неохота играем крибидж и се мъчим да четем откъси от малкото прашни томове, подредени по лавиците, докато мъжете яздят на смени около къщата, за да наблюдават околността. Става време за вечеря, а от Пазителите няма и следа, и макар да чувствам облекчение от този факт, аз не се съмнявам, че те са някъде наблизо. Не знам кога ще пристигнат, но съм сигурна, че се приближават.

Свечерява се и аз се оттеглям в стаята си заедно с Димитри, за да се приготвя за Обреда. Мълчаливо сгъвам нещата си и ги подреждам за онзи, който ще трябва да ги върне обратно в Лондон, ако не преживея нощта, когато зад себе си чувам гласа на Димитри.

— Чаках да стане време, за да ти го дам.

Обръщам се с лице към него. Той ми подава пакет, увит в обикновена кафява хартия.

— По-скоро се надявах това време никога да не настъпи. Но повече не мога да се самозалъгвам.

Не протягам веднага ръка да го взема. Само го поглеждам, боя се да го докосна, сякаш ако го направя, ще освободя верижна реакция, която не ще мога да спра. Но, разбира се, това са чисти глупости. Верижната реакция е освободена много, много отдавна. Каквото и да направя, не мога да я спра.

Пресягам се за пакета и се изненадвам от тежестта му.

— Какво е това?

Той сяда на леглото до мен, дюшекът леко хлътва под тежестта му, така че аз се плъзгам към него и телата ни се докосват.

— Нещо, което тази нощ ще те накара да се почувстваш по-добре. Отвори го.

Дърпам простата връв и обръщам пакета в ръце, докато намеря ръба му. Когато махам хартията, отдолу се показва тъмновиолетова коприна. Докосвам я и тя възбужда в мен спомен — силен, ала недобре оформен, — който се врязва в съзнанието ми като следа от красив сън.

— Аз… не разбирам.

От гърлото му се изтръгва слаб кикот, в който долавям тъжна нотка.

— Ужасна си, когато приемаш подаръци. Отвори го и ще разбереш.

Оставям пакета върху леглото и подръпвам плата отгоре. Отдолу се показва още плат, но аз не продължавам, а разтърсвам коприната в ръцете си, тя се разгъва и на пода се разлива блестящо тъмночервено море. Ставам и го държа на разстояние от себе си, за да го видя по-добре, и тогава разбирам.

— О! Но… — обръщам се към Димитри, чувствата ме задушават и аз с усилие ги потискам, за да мога да говоря. — Откъде намери това?

Той кима към пакета на леглото.

— Мисля, че там има бележка, която обяснява всичко.

Мятам одеждата върху леглото, разравям се в купчината плат и кафява хартия и накрая зървам парче дебел пергамент. Почеркът ми е непознат и аз се отправям към камината, за да прочета текста насаме. Каквото и да пише в нея, който и да я е изпратил, бележката е предназначена единствено за мен.

Само след миг очите ми се приспособяват към елегантния наклон на почерка, ала още щом започвам да чета, дъхът ми секва в гърлото.

Скъпа моя Лия,

Странно е как нещо толкова дребно може да промени всичко, нали? Твоето присъствие тук, в Алтус, бе за мен това нещо. Макар да беше тук само няколко дни, твоето приятелство бе благословия за мен. Често си мисля за теб.

Знам, че наближава мигът, в който ще се сблъскаш лице в лице със Самаил и Душите, знам също, че ще го направиш от името на Сестрите — заради тези, които са си отишли преди теб, и всички, които ще си отидат след теб. Мисля, че е правилно по някакъв начин и ние да бъдем с теб и въпреки че не мога да съм в Ейвбъри на Обреда, надявам се, че пелерината от Общността на Сестрите ще ти донесе спокойствие и сила. Надявам се да ти напомни за Алтус и за мен. Надявам се да ти припомни, че ние сме до теб, макар и само духом.

Твоят народ и островът ти се нуждаят от теб, Стопанке моя. Приятелко моя.

С нетърпение очакваме завръщането ти:

Уна

Дълго се взирам в думите. Те ме отвеждат на друго място и за миг усещам бриза, повяващ откъм морето, който носи със себе си дъх на портокали от горичките в Алтус.

— Ако можеше, щеше да дойде — казва Димитри от леглото зад мен.

Кимам и се обръщам усмихната към него.

— Знам.

Прекосявам стаята, отивам до пакета и изваждам първата дълга до земята одежда, преди да преброя и останалите.

— Тук има шест. Една за мен, по една за всеки ключ и една за леля Върджиния — удивлявам се аз на Унината съобразителност.

Димитри кима.

— Това са одеждите, които носят Сестрите в Алтус, когато изпълняват древни ритуали и обреди.

— Прекрасни са. — Допирам виолетовата коприна до гърдите си, сякаш така силата на Сестрите от Алтус ще се предаде и на мен. — Трябва да благодариш на Уна от мое име.

Димитри става и ме придърпва към себе си, а дрехата се смачква помежду ни.

— Сама ще й благодариш, щом всичко свърши.

Гласът му е дрезгав от вълнение и аз не му отговарям.

Оставям се да ми бъдат закрила неговите ръце, предпочитам той да представя оцеляването ми като очакван край, отколкото като бледа искрица надежда, каквото всъщност е, и ние добре го знаем.

* * *

Очаквам, че нощта ще отмине бързо, както често става, когато човек желае времето да не свършва. Часовете обаче сякаш пълзят и Димитри и Едмънд се редуват на равни интервали да обикалят полето, където са разположени каменните възвишения на Ейвбъри, ала все още няма и следа от Пазителите. Това обаче не ме успокоява.

Фактът, че още не са пристигнали, ме прави още по-неспокойна. Копнея да се метна на Сарджънт и да дежуря заедно с мъжете, ала не си правя труда да им се натрапвам. Те просто ще ми отговорят, че е твърде опасно и че трябва да остана затворена в странноприемницата до началото на церемонията. Въпреки всичко все си мисля как по-скоро бих умряла на коня си в откритите поля на Ейвбъри от ръцете на Пазителите, отколкото сама, захвърлена в Пустошта.

Но това би означавало, че не съм се опитала да затворя Портата. Не става.

Когато малкият часовник над камината удря три след полунощ, желанието ми е да видя завършека, колкото е възможно по-скоро. Уморих се да чакам, да мисля.

Седя на малкото канапе до Димитри, облегнала съм се на него, главата ми почива в сгъвката на ръката му, когато той се навежда към мен и шепти в ухото ми:

— Мисля, че е време да взема Камъка.

Кимам и се надигам. Няма нужда да говорим. Той ще постави Камъка, където трябва, за Обреда и изгряващото слънце, а аз ще чакам изгрева в къщата заедно с ключовете и леля Върджиния. Всичко е уредено.

Щом повдигам верижката с Камъка от шията си, усещам погледите на другите върху себе си. Предавам го на Димитри без всякакви церемонии, като отвръщам на втренчения му взор, преди да стане и да кимне към Едмънд и Гарет. Те мълчаливо излизат от къщата. Ние, които оставаме, не казваме и дума в празнотата след тях.

* * *

Трудно е да се абстрахирам от чувството, че тръгвам към собствената си екзекуция. Ние заставаме — ключовете, леля Върджиния и аз — до вратата на къщата в очакване на вестта, че е време да се сберем около огъня. От прозореца виждам пламъците, които облизват небето.

Времето ми е към своя край.

Вдигам лявата си ръка, отстранявам медальона от дясната си китка и го поставям на лявата. Знам от съня, който имах за самата себе си в Ейвбъри, че това ще е последното изискване на пророчеството. Последното изпитание. За да затворя Портата, ще трябва да нося медальона върху самия белег.

Което означава, че ако не успея, аз мога не да я затворя, а напротив — широко да я отворя.

Но няма значение. Това е единственият начин и аз поставям потъмнелия златен диск върху Йоргуманда на кожата си. Душата ми тържествува, сякаш въздъхва високо, когато гравираният символ на медальона се намества плътно върху своя близнак на китката ми. За миг ми се струва глупаво, че толкова яростно съм се борила, след като съм била тъй близо до покоя.

Отпъждам тази мисъл, поклащайки глава, и оставям ръката ми отново да падне встрани покрай тялото ми. Нечии пръсти се сключват около моите и когато се обръщам и накланям глава, за да надникна иззад качулката на одеждата си, зървам изящния нос и пухкавите устни на Луиса да надничат иззад копринената качулка на собствената й дреха.

Тя се доближава до мен и проговаря толкова тихо, че се питам дали някой друг освен мен може да я чуе.

— Лия… Аз… — Поглежда ме в очите и тъжно се усмихва. — Много си смела. Каквото и да стане, аз съм сигурна, че ти ще надделееш. Независимо дали в този или в следващия свят. Надявам се да ме вземеш със себе си, където и да отидеш.

— Благодаря ти, Луиса. Надявам се и ти да направиш същото.

Признателна съм й за искреността. За първи път моята вероятна смърт се изказва открито от някого и чувствам облекчение от факта, че не се налага да се преструваме. Но дори и така да е, аз нямам сърце да отвърна на усмивката й, защото знам, че съм измамница. Не съм смела. Всъщност се треса от страх и с огромни усилия се възпирам да не избягам със Сарджънт в мига, в който си говорим с нея.

Да избягам и да се скрия от Пазителите, от Душите и от Самаил за колкото може по-дълго време.

Единствено истината ме възпира. А истината е следната: оживея ли по този начин, все едно съм мъртва. Няма къде да избягам. Докато Портата е отворена, Самаил и Душите ще ме открият.

Луиса ме стиска за ръката и щом вратата се отваря, и двете се обръщаме натам. В рамката застава Едмънд на фона на огъня в далечината.

Той кима.

— Време е. До изгрева остава по-малко от час и макар да не искам да ви излагам на опасност, не ми се ще да закъснеем.

В гърлото ми засяда буца, но кимам и излизам навън през отворената врата. Другите крачат зад мен. Чувам стъпките им по камъните на тесния път от къщата, докато стигнем дивите треви на полето. После всичко утихва, ние вървим след Едмънд към огъня, заобиколени от бледите пламъци на факлите. Вдигам глава към небето с цвят на индиго и забелязвам лекото му избледняване на изток. Това е часовникът, който ще покаже часа за Обреда и за моето бъдеще, и аз се питам колко ли време остава, докато слънцето пробие мастиления мрак и освети Камъка.

Поглеждам към тъмната фигура на Димитри пред огъня и с облекчение виждам пушката в ръката му. Бях го помолила да не се намесва, а само да държи Пазителите на разстояние от тялото ми, щом пристъпя в Отвъдното, тъй като не се съмнявам, че отивам тъкмо там. Но аз съм една-единствена и няма да мога да запазя способностите си и в двата свята едновременно. Ако тук се разрази битка, а аз съм в Отвъдното, трябва да бъде водена от тези, които остават.

С приближаването си към огъня ставам свръхчувствителна. Стъпвам по хладната трева и отново усещам задоволство от факта, че реших да изляза боса. Чувствам енергията на Ейвбъри по течението, което преминава под кожата ми и което с приближаването ми към камъните в далечината се засилва още повече. Да си свързан със свещената земя, е много важно и аз се успокоявам от вибрациите, които усещам в стъпалата си. Ще черпя сили от всеки възможен източник — дори от студения в момента змийски камък, който все още е на шията ми. Той може да не съдържа духовна сила в себе си, но е част от леля Абигейл. Колкото и да е слабо, нейното присъствие ми е полезно.

Димитри се втренчва в моите очи, когато пресичам пръстена от факли и спирам пред него. Най-голямото ми желание е силата ми да премахне тъгата и примирението в погледа му.

Не мога обаче да направя нищо, освен да говоря по такъв начин, че той да усети силата в гласа ми.

— Готова съм.

Димитри кима и откъсва очи от мен, за да махне с ръка към огъня, намиращ се на не повече от метър разстояние.

— Всичко е наред. Обредът не се нуждае непременно от огън, но той ще ни помага, на Едмънд и на мен, да наблюдаваме полето наоколо, в случай че някой се приближи. Ние…

— Не е ли рисковано да използваме огън, щом той не е предвиден в пророчеството? — прекъсва го Хелене.

Въздишката на Димитри издава умора.

— Огънят е свещен атрибут в множество древни ритуали, но се използва и за светлина. Щом всичко останало е на мястото си, Лия ще има власт да призове Самаил.

„Но не всичко е на мястото си — мисля си аз. — Алис я няма.“

Питам се дали и другите си мислят същото, защото няма смисъл да изричам очевидното. Вече не можем да се обърнем назад.

Димитри отново поглежда към огъня и очите му се спират на изправения дървен триножник.

— Поставихме Камъка върху дървена подпора, за да може светлината на изгряващото слънце да падне направо върху него. Сега трябва да оформите кръг, да се хванете за ръце и да изричате думите на Обреда, докато чакате слънчевите лъчи да озарят Камъка.

Няма да е толкова просто, колкото изглежда, но бледата светлина в далечината вече струи по небето, а мракът над нас постепенно губи своята плътност.

Обръщам се към останалите и ги оглеждам една по една — Хелене, Бриджид, Луиса, Соня и леля Върджиния.

— Благодаря ви, че сте тук, до мен. Да започваме ли?

40.

Отначало се чувствам неловко. Думите на Обреда звучат в устата ми по-странно, отколкото в съзнанието ми. Ключовете и аз ги рецитираме, ала невинаги сме в синхрон и се запъваме, както сме застанали в кръг около огъня, над който се намира Камъкът. Съвсем ясно усещам хладната длан на леля Върджиния в моята от едната ми страна и Сонината, леко овлажнена, от другата.

Отсреща, зад пламъците Бриджид съсредоточено повтаря думите, а Хелене и Луиса са от двете й страни. Поглеждам към небето само веднъж и безпристрастно отбелязвам как с издигането на слънцето на хоризонта светлината става все по-ярка. След това затварям очи и се съсредоточавам в словата на Обреда. Внимавам да ги изговарям заедно с ключовете и леля ми. За да призова Звяра.

Думите зазвучават по-ритмично. Синхронът ни се подобрява, когато повтаряме заклинанието на Обреда един път, два пъти, три пъти… Материалният свят започва да се отдалечава, докато накрая единствената връзка с него са стъпалата ми върху земята на Ейвбъри, чиято древна сила пулсира нагоре по краката ми, навлиза в корема и мишците ми, докато накрая цялото ми тяло завибрира с нея. Мисля си за Алтус с желанието да стъпя на нещо древно като самото пророчество и да доловя опияняващия аромат на портокали, примесен със соления дъх на морето. Сигурна съм, че чувам как вълните се разбиват някъде долу, тъй близо, сякаш стоя на острите скали в Алтус.

Вече не мисля да отварям очи. Аз се нося в ефира, който се простира между материалния свят и Отвъдното. Отдавам се на усещането. На първичните слова, които устните ни мълвят. На топлината на огъня върху лицето ми. На свещената земя под нозете ми.

А после очите ми рязко се отварят, сякаш насилени от някого, зад клепачите ми проблясва ослепителна светлина и в следващия миг аз съзирам Камъка, осветен от единствения слънчев лъч, току-що надникнал иззад далечния хоризонт.

От центъра на кръга се дочува бучене, което пробива навън в мига, в който Камъкът, сякаш осветен отвътре, променя цвета си. Той вече не е тъмносивото камъче, а светеща зелена сфера. Не мога да откъсна поглед от него, а устните ми продължават да се движат като в тиха молитва, но с думите на Обреда. Камъкът идва при мен, зове ме и аз изпадам в странно приятно състояние, сякаш изпитвам неутолимо желание. Връзките, които ме стягат, се разпускат и аз се наслаждавам на свободата.

Ала това трае само миг, защото от Камъка изригва ослепителна светлина. Тя ни облива целите, алчно разкъсва земята между Камъка и нашия кръг. Затварям очи да се предпазя, ала светлината не изчезва, остава да осветява пространството зад клепачите ми, после я виждам да проблясва и върху други неща.

Джеймс и аз край реката в Бърчуд, и двамата невероятно млади и безгрижни.

Хенри, усмихнатото му лице, обърнато към мен, докато се смеем на някаква книга в салона.

Луиса, Соня и аз, китките ни една до друга, а на гладките ни кожи се виждат почти еднаквите отпечатъци.

Аз, на канарата до езерото, където майка ми е пожертвала живота си в името на пророчеството.

И накрая лика на Димитри, тялото му, което се движи върху моето, осветено от огъня в малката ми стая в Ейвбъри.

После пада черен мрак, аз се впускам в него и в душата ми настъпва мир, а аз се питам дали най-после не съм мъртва. Но, разбира се, да умреш не е толкова лесно и миг по-късно отварям очи и виждам, че стоя на същия плаж, където за първи път научих за странностите на Отвъдното и за силата на мисълта. Океанът се плиска и се пени в нозете ми, от лявата ми страна са подредени същите скални пещери, които скриват всичко от погледа, с изключение на плажа.

Оглеждам се и за миг усещам несигурност. Сега, когато съм тук, нямам представа какво трябва да направя, за да се сложи край на пророчеството. След всичко, което се случи, след неимоверните усилия, които полагах, за да се крия от Душите в Отвъдните светове, изглежда някак странно сега да ги диря, но мисля, че тъкмо това трябва да сторя. Ако всичко беше толкова просто, че да се свежда до едното желание да затворя Портата, досега то щеше да е изпълнено. Но аз се намирам тук, в Отвъдното, в съответствие с въздействието на Камъка, Обреда и ключовете. Мога само да предполагам, че в материалния свят другите здраво стискат ръцете ми. Че продължават да повтарят словата на Обреда. Това е тяхното задължение в нашата сделка и аз за кой ли път осъзнавам, че моето е да призова Звяра, въпреки че всеки миг през последните две години бе посветен на това, да го прогоня.

Тутакси осъзнавам, че плажът, ограден от едната страна от вода, а от другата от пещери, не е подходящо място за целта. Но пък не желая да се срещна с Душите в Пустошта, тъй като може да ми е съдба да бъда погребана там, а не искам да улеснявам действията на Самаил.

Не, бих искала да се срещнем, да го срещна на позната почва и в същия миг се сещам къде точно ще отида. Спомням си Сонините думи от много, много отдавна, когато пътуването в Равнината бе странно и непознато за мен.

„Мислите въздействат на Равнината, Лия.“

Мисля си за Бърчуд. За хълмовете наоколо, които се извисяват във всички посоки. За гората, застилаща като килим полето, за реката, която тече зад голямата каменна къща. За гробището, където Хенри почива до баща ми и майка ми.

Чувствам и покой, и болка едновременно. Подходящ край за бремето на пророчеството.

Само след миг аз съм във въздуха, нося се над пещерите край плажа, пясъчните дюни и морските треви отстъпват място на сиво-зелени поля, които скоро се превръщат в яркозелени морави. Под себе си виждам същества, множества, които тичат откъм посоката, в която летя, като преследвани от пожар. Дори животните не искат да останат там, накъдето съм се понесла. Единствена аз летя към Звяра, докато всички останали бързат да се отдалечат от него.

Ала няма време за размисли. Започвам да се спускам към земята, като за пореден път се възхищавам на мощта на Равнината. Достатъчно е да си помислиш за човека, когото искаш да видиш, или за задачата, която трябва да изпълниш, и тутакси си на точното място, понесен единствено от силата на мисълта.

Докосвам земята и очаквам да усетя меката пролетна трева под нозете си. Ала нещо грапаво дере нежната ми кожа. Поглеждам надолу и с почуда виждам, че тревата е изсъхнала и мъртва. Разбирам всичко, щом вдигам поглед и съзирам сиво-черния пейзаж около мен. Той имитира полята край Бърчуд, ала аз разпознавам в него мъртвото поле, на което преди време бях призована да се срещна с Алис.

Този пейзаж е нещо повече от трева и дървета, в които липсва живот. Самият въздух сякаш е лишен от кислород. Сякаш този свят е бил изоставен. Сякаш всички в Отвъдните светове знаят, че ако останат тук, няма да последва нищо добро, затова са избягали. Правя малък кръг, като се оглеждам за някакъв знак, оставен от Душите.

Чувам ги — не, първо ги усещам.

Долавям нещо като тътен под земята, сякаш някое огромно животно се търкаля към мен и всеки миг ще изскочи измежду дърветата. Пулсът ми се ускорява, аз чакам и се ослушвам и никак не се изненадвам, когато осъзнавам, че тътенът всъщност е тропот от конски копита в далечината. Много повече на брой от когато и да било. Несъмнено Звярът е изпратил всяка една от своите креатури да се присъедини към преследвачите в последния етап от залавянето на призваната да го въведе в света, в моя свят.

Конете им се приближават толкова бързо, че Хрътките изглеждат тромави в сравнение с тях, и аз се обръщам към дърветата, където е най-силният грохот, като се стягам да посрещна Душите и техните жребци. От шума, който вдигат, е видно, че те прииждат от всички страни, ала аз мога да съсредоточа погледа си само в една посока. И само след миг съм щастлива, че съм избрала тъкмо тази.

Душите се изливат на талази от гората, а в ръцете си размахват огнени мечове с кървав отблясък. Бях забравила чудовищните им размери, тъй като дори Пазителите не са по-едри от човеците в материалния свят. Душите обаче са два пъти по-големи и всички са възседнали по една планина, пред която Сарджънт изглежда като джудже. Като ме виждат в полето, те не намаляват скоростта си, нито се двоумят, а с още по-голяма енергия се втурват напред, сякаш се боят, че ще избягам, преди да ме заловят.

Но аз не помръдвам. Не си правя труда да извадя лъка си или друго средство за отбрана. Времето ми за защита отдавна е отминало. Сега аз трябва да ги призова при себе си.

И да се боря с тях със силата, завещана ми от моите предци — от Общността на Сестрите.

От леля Абигейл. От леля Върджиния. И от майка ми.

Но в момента това няма значение, защото те напират към мен под строй, прииждат от всички страни и ме наобикалят като хищници, нахвърлили се на малко животинче. Когато вече няма откъде да се промуша, Изгубените души, които са тъй многобройни, че не виждам докъде се простират редиците им, вдигат мечовете като един и от гърлата им изригва силен рев. Не са ми нужни думи, за да разпозная в него победния вик на Душите.

Разтрепервам се, не мога да скрия страха си. Те са огромни, тромавите форми на туловищата им пращят от мускули, които подскачат под дрипите им, изразът на лицата им под сплъстените им бради е ужасяващ и отблъскващ.

Те стесняват кръга около мен, като се приближават с конете си, огромните животни щракат с оголени зъби насреща ми, а Душите ги наблюдават с нескрито удоволствие. Започвам да мисля, че няма да стигна до Пустошта. Че ще умра тук, задушена до смърт под конските копита, преди да имам възможност дори да се опитам да затворя Портата.

Но в същото време усещам как пулсът ми сякаш внезапно се учестява. Отначало туптенето идва отдалеч, дори не съм сигурна, че изобщо го чувам, но само след миг то се усилва. Усещам приближаването му и извън мен, и вътре в мен, докато накрая то обхваща и тялото, и душата ми. Изгубените души се отдръпват на една страна с вдигнати мечове и склонени глави. Туптенето става все по-силно, изостава само с половин такт от моето, и Душите отстъпват назад, за да сторят път на Звяра.

Той се изправя пред мен, целият облечен в черно. Също като при Душите размерите му са ужасяващи. Ала има лице на красив мъж и аз пазя смътен спомен за онзи миг в Равнината, когато ликът му се промени и се превърна в страховит звяр, който ме преследваше през горите и щракаше с острите си като бръснач нокти след мен. Не бива да го забравям. Не бива да се оставя да ме заблуди с измамното си очарователно лице. С туптенето на сърцето си, което всеки миг ще забие в такт с моето.

Той се изправя пред мен. Ако иска да ме нападне, аз ще съм като песъчинка пред него. Но той не се приближава яздейки. Изненадва ме, като с едно бързо движение скача от коня си, по-грациозно от което и да е смъртно същество въпреки своите размери.

— Господарке. Оказала си ми честта да дойдеш.

Гласът му е изкривен и деформиран като гласа на животно, което се мъчи да изтръгне звук от гърлото на друго животно.

Аз преглъщам и се надявам гласът ми да звучи непреклонно.

— Не ти оказвам подобна чест. Дошла съм от името на Сестрите да затворя Портата и да те прогоня завинаги от материалния свят.

Гласът ми звучи по детски, дори на самата мен ми се струва така, но само това мога да измисля.

Той се приближава с огромни крачки. Стъпалата му карат земята под нозете ми да трепери и отеква далеч, далеч от нас.

— Не си довела Бранителката.

Вирвам брадичка нагоре.

— Може би, но аз ще затворя Портата, защото в пророчеството се казва, че това е мое право.

Той се приближава още повече, присвива очи и аз забелязвам, че в средата те са почти златни, обрамчени с червено.

— Ти си вироглава господарка.

Гласът му сякаш влиза през порите ми и се разпространява по цялото ми тяло. Чувам пляскането на крилата на гърба му.

— Ще намериш покой едва когато се откажеш от измамните си разбирания.

Той отново се приближава и спира на сантиметри от мен, като се взира в очите ми. Започвам да губя точна представа за околния свят. Мъртвото поле, Душите… всички те избледняват, щом призрачният му глас пролазва във вените ми, а думите му се разтягат и се превръщат в отвратително съскане.

— Мястото ти е при мен, Господарке, знаешшш го. Чувствашшш го.

Той яростно се разтриса и разперва крила от двете страни на тялото ми и те закриват дори гледката към Душите зад него. Крилата ме призовават, плътните им пера лъщят като полиран оникс и ми обещават покой и сигурност. Предоставени от Самаил и, което е по-важно, от самата мен.

Поклащам глава и се улавям за последната читава вейка от своята воля.

— Не. Това не е вярно.

Ала сърдечният ритъм в главата ми се е усилил. Той вече не е половин такт след моя. Сърцата ни туптят в пълна хармония и аз усещам как решителността ми намалява.

— Дааххх — казва той и прави последната крачка към мен, като докосва лицето ми с опакото на облечената си в ръкавица длан. — Напълно естествено е да почувстваш как двамата с теб се привличаме един друг. В това няма нищо срамно. Ти си родена, за да ме въведеш в материалния свят. Да царуваш заедно с мен.

Поклащам глава, за да отхвърля твърденията му, но в съзнанието ми нахлува апатия, така че всичко, което той изрича, има странна логика за мен. Когато крилата му ме обгръщат с топлина и нежност, в мен се настанява успокояващо усещане за правота. Ритъмът се усилва. Сега нашите сърца бият като едно — нашето сърце.

Всичко става толкова просто.

Ние сме едно, както се казва в пророчеството. Не ми е съдено да му отказвам. Това ми носи само тъга, загуби и мрак. Същите неща, които искам да избягна, като му отказвам достъп в моя свят.

Настанявам се в чувствените крила, търкам бузата си в перата им, оставям се на пълния синхрон на биенето на нашите сърца в мига, в който душата ми сякаш се къса на две.

Изкрещявам, вдигам глава от мъхестите гърди на Звяра. Едно дръпване на астралната нишка, която ме свързва с тялото ми, ме вдига от обятията му и аз отново се мятам в мрака на мълчанието. Пропадането ми се струва безкрайно, после първото съзнателно нещо, което усещам, е звукът на далечни гласове, които повтарят в унисон някакви думи, едновременно странни и до болка познати. Навестява ме усещане за нещо здраво зад гърба ми, което ми подсказва, че вече не пропадам, така че с усилие отварям очи, сякаш се будя от дълъг сън.

Фигурите около мен са изкривени и безформени, вместо лицата имат черни дупки. Трябва ми малко време, за да разбера кои са силуетите, загърнати в одежди и забулени с качулки, ала скоро аз си спомням за ключовете. Те все още повтарят словата на Обреда, ала аз лежа на земята до огъня — някак си съм разкъсала кръга. С копнеж си спомням за Звяра, когато още едно подръпване болезнено пронизва тялото ми, като ме кара да викам в нощта. Китката ми гори, сякаш е в пламъците, и аз с усилие повдигам ръката си, като се питам дали само си въобразявам, че белегът се стопява заедно с медальона и се врязва в плътта ми, а белег и медальон се сливат в едно.

Мятам ръце встрани, сякаш се предавам, защото осъзнавам, че Звярът идва. Накрая той идва пред мен и аз се предавам на болката, като се освобождавам от задължението да се бия. Потъвам в мир и хармония както в мига, когато Звярът ме обгърна с крилата си.

Тъкмо се отпускам в това си успокоително усещане, когато до ушите ми достига тропот от конски копита. Досещам се, че са Душите, идващи на помощ на Самаил. Пристигащи да ми донесат покоя, който съм заслужила в ролята си на негова Порта.

Ала тропотът не долита от онази далечна моя част, намираща се все още в Отвъдните светове. Не. Тези коне са тук, при кръга на загърнатите в одежди фигури, и аз обръщам поглед към тях, твърде слаба, за да повдигна главата си.

Зад безликите фигури около мен чувам високи мъжки гласове. Сред тях се извисява един по-женствен, но извън кръга.

Тъкмо той взема превес над останалите.

— Пуснете ме да вляза! Трябва да помогна на сестра си.

И неочаквано зървам Алис, коленичила до мен, стиснала ръцете ми в своите. Извън сигурността на нашия кръг аз виждам още фигури на коне. Всред мрак ми се явява ликът на русокосия Пазител, изкривен от собствената ми болка и припламването на огъня; когато гледа Алис, изражението му е гневно.

Вече знам. Пазителят е участвал в преследване. През цялото време е имало преследване. Този път не са искали да спрат мен. Този път не мен.

А моята сестра.

— С мен ли си, Лия? Тук ли си, или си там?

Аз се мъча да отворя уста и да й отговоря, ала от гърлото ми не излиза и дума. Тя не чака да й отговоря и продължава:

— Няма значение. Където и да си, не го слушай. Той лъже.

Тя сяда на земята до мен, пресяга се и взема ръката ми.

От очите й бликат тъга и още нещо. От дълго време не съм го съзирала там. Това е любов.

— Мислиш ли, че така отново ще стана добра?

Нямам време да й отговоря. Щом ръката й се докосва до моята, аз усещам още едно мощно придърпване и този път започвам да се въртя около себе си в мрака заедно с Алис.

41.

— Ти! — просъсква Самаил.

Тъмните му крила плющят гневно във въздуха. Той е отново на коня си, на метър от мястото, където двете с Алис стоим сред мъртвото поле.

Тя захваща, без да ме поглежда:

— Трябва заедно да повторим Обреда, Лия.

Започва да припява думите, също както ги рецитирахме с ключовете, преди да бъда пренесена в Отвъдното:

„Sacro orbe ab angelis occidentibus effecto potestatem sororem societatis convocamus Custos Portaque ut Diabole saeculorum te negaramus in aeternum. Porta se praecludat et totus mundus tutus a tua iracundia fiat.“

Настояването й не пробива на мига размътеното ми съзнание, но скоро аз започвам да повтарям Обреда заедно с нея. Гласовете ни се извисяват над Самаил и Душите му и си пробиват път през странно смълчаните мъртви поля. Те зазвучават все по-смело и решително и Душите се размърдват на конете си. Животните им започват да отстъпват назад, въпреки че техните господари, Душите, викат и плющят с камшици.

Златните очи на Самаил намират моите и червените кръгчета в тях пламват.

— Правиш огромна грешка, Госсссподарке.

Зад думите ми се усеща мощ, когато двете със сестра ми надигаме глас. Винаги съм знаела, че заедно ще бъдем по-силни. Питам се дали и Алис вече го е разбрала.

Вятърът се усилва и сега аз не само го чувам, а го и усещам. Той се завихря като облак около нас, забулва Звяра, Алис и мен и накрая ние сме затворени в нещо като плътен циклон. Косата ми ме шиба по лицето и се налага да се напъвам, за да удържа тялото си изправено срещу него.

Самаил обръща очи към Алис.

— Скъпо ще ми платиш за предателството.

Той не надвиква вятъра, ала аз го чувам идеално.

Алис пресреща погледа му, без да мигне, като повтаря безспир словата на Обреда.

Миг по-късно над нас се чува страховит трясък. Вдигам очи нагоре и не знам защо, но не се изненадвам, като виждам огромния процеп в небето на Отвъдните светове. Самаил проследява погледа ми и лицето му започва да се променя — от лице на мъж то се превръща в нещо съвършено различно.

В чудовище.

В Звяр.

Той се вторачва с вече изцяло кървясалите си, зли очи в Алис.

— Ако си тръгна, ти също тръгваш.

За миг сякаш се взирам във водна повърхност, за да гадая. Фигурата му затрептява, дрехите му се разкъсват с ужасяващ шум, а тялото му става още по-голямо, освобождава се от материята, стиснала в хватката си някаква човешка форма. Появява се фигура, която всъщност не е тялото на човек. Тя е изкривена, деформирана и тъкмо като си мисля, че не мога да откъсна поглед от ужасяващото ме преображение, лицето му просветлява, масивната му челюст изпъква и разкрива невероятно острите му зъби. Някои са изострени и фини като саби, щракат пред нас в оглушителен рев, а очите му, изпълнени с желание за мъст, не се откъсват от Алис.

Тя прекъсва за миг рецитирането на Обреда и за първи път аз се страхувам за сестра си. Дори сега, след всичко случило се, след всичко сторено от нея, аз не желая да я видя затворена в Пустошта.

Зървам решително вдигнатата й брадичка и продължавам да повтарям думите от Обреда в такт с нея. Чува се още един страшен пукот, процепът в небето става по-голям и светът сякаш се люшва под нозете ми. Преди да дръпне поводите на коня си, Самаил хвърля поглед нагоре. Животното се изправя на задните си крака и сянката му пада върху всичко наоколо, и ето че Самаил се втренчва в нас и настъпва.

— Каквото и да се случи, не преставай да декламираш Обреда, докато не се върнеш жива и здрава в нашия свят, Лия. Обещай ми, или всичко ще е било напразно.

Спирам само за да извикам през воя на вятъра:

— Обещавам.

Продължаваме да припяваме в идеален синхрон, а Самаил препуска към нас с вторачен в Алис поглед. Аз вече не усещам неговия пулс в такт с моя, а туптенето на моето сърце сякаш е по-силно от неговото, когато той се доближава до нас. Не мога да кажа кое е по-мощно, воят на вятъра или грохотът от приближаването на Самаил, но бързо си спомням обещанието и не спирам да повтарям думите, дори когато той се изправя току пред нас. Дори когато се навежда ниско и пътьом протяга ръце към сестра ми. Той я откъсва от мен и аз се вкопчвам в ръката й толкова здраво, колкото я бях сграбчила в мига, когато тя ме изтръгна от обятията на смъртта в реката зад Бърчуд.

Ала напразно. Моята сила не може да се сравнява с тази на Самаил и Алис се откъсва от ръцете ми. Той я мята отпред на коня си, а огромните му крила се мятат около нея, докато накрая съвсем я изгубвам от поглед. Той обръща коня си и се насочва към гората.

Не стига далеч.

Само след миг конят му забавя ход и спира. Виждам как животното се мъчи да преодолее някаква невидима сила. Вдига се на задните си крака и цвили, накрая полита във въздуха със Звяра и сестра ми на гръб към разцепеното небе над нас.

Дори от мястото си на земята аз съзирам как Звярът и конят му се борят със силата, която ги дърпа към процепа в небето. Но каквато и да е тази сила, колкото и силни да сме заедно със сестра ми, тази мощ тук е по-голяма дори от мощта на Самаил.

И тогава те изчезват.

— Алис! — носи се гласът ми над полето, което се е смълчало като смъртта.

Поглеждам назад към Душите и с почуда откривам, че ги няма. Вятърът е утихнал, процепът в небето се е затворил, сякаш никога не е съществувал. Дочувам звъна на метал по земята близо до нозете ми, навеждам се и виждам, че медальонът е паднал в тревата. Вдигам го, обръщам го в ръцете си, очаквайки да видя знака, гравиран на повърхността му.

Но там няма нищо.

Обръщам китката си нагоре и почти очаквам белегът да се е махнал и от там, ала той стои на кожата ми, както неизменно е стоял от татковата смърт насам.

Докосвам гладката повърхност на медальона и ми хрумва да го взема със себе си. Той бе част от мен в чудните ми и страховити приключения и не ми се ще да го оставя.

Но не, аз горя от желание да го отхвърля от себе си. Оставям го отново да падне на земята, като в същото време се оглеждам и си мисля за сестра ми, чакам силата на Равнината да ме отведе при нея, както е ставало винаги досега.

Представям си я в Пустошта, на плажа във всеки един от седемте свята в Отвъдното, които бях посетила, ала нищо не ме тласка към нея. Отново съм захвърлена сред черния мрак, пропадам, пропадам, докато най-после душата ми се вмъква в тялото и аз се озовавам на полето край Ейвбъри, където лежа до безжизнената телесна черупка на сестра ми.

Когато си поемам дъх, тялото ми се извива от болка и аз вдишвам с широко отворена уста. Лежа така, докато събера кураж да се изправя и седна до сестра ми. Подпъхвам ръка под главата й, вдигам горната част на тялото й и я поставям в скута си.

— Алис! Върни се, Алис! Ти успя. Ние успяхме!

Изглежда ми странно, като чувам думите да излизат от собствената ми уста, гърлото ми болезнено се свива, сякаш не съм говорила от много дълго време. С почуда откривам как по лицето на сестра ми се ронят сълзи. Изненадвам се, че мога да плача за нея.

— Хайде, върни се! Джеймс те чака.

Гласът ми става груб, сякаш гневът ми може да накара душата й да се върне в празното тяло.

— Направи го заради него, нали? Нали така?

— Лия. — Димитри се навежда над мен и поставя ръка на рамото ми. — Тя си отиде, Лия. Изпълни онова, заради което бе дошла.

— Не — клатя глава аз, притискам тялото на сестра ми още по-силно, а сълзите ми текат като из ведро. — Не е честно. Не може да си отиде. Не и след като изпълни ролята си на Бранителка. След като ме спаси. След като спаси всички ни.

— Лия. — Гласът му е благ.

Поклащам глава. Няма да го погледна в очите. Ако го направя, значи всичко това е самата истина.

Вместо към него, поглеждам към Луиса, Соня, леля Върджиния… към всички, които са застанали около мен.

— Тя ще се оправи, нали? Трябва й време, за да се възстанови след пътуването. Сега просто спи.

Луиса коленичи в тревата до мен и тихо проговаря. Аз не желая да видя облекчението на лицето й.

— Всичко свърши, Лия. Ти успя. Затвори Портата пред Самаил.

Разтърсвам глава и се люшкам напред-назад с Алис в ръце. Опитвам се да спра Луисините думи.

Ала Димитри не ми позволява да се скрия от истината.

— Погледни ме, Лия. — Гласът му е властен и аз вдигам лице към него, като продължавам да стискам в ръце отпуснатото тяло на Алис. — Тя знаеше какво прави. Изпревари Пазителите и пристигна първа. Тръгнаха си едва когато ти затвори Портата. Алис разбираше, че извършва саможертва. Знаеше, че няма да се измъкне жива от това. Това бе нейното желание.

— Искаше отново да стане добра — хлипам аз.

— Да — кима той. — Искаше отново да стане добра.

42.

Слънцето е воин в яростно стълкновение със стоманеносивите облаци около себе си. Казвам си, че денят е много подходящ — нито мрачен, нито слънчев, сякаш и небесата не са съвсем сигурни в чувствата си относно смъртта на Алис.

Джеймс присъства мълчаливо, застанал от лявата ми страна. Стоим в малкото фамилно гробище на хълма, пръстта от прясно изкопания гроб е натрупана на купчина в краката ни, гранитният паметник се извисява сурово в горната част на изкопа. Димитри и останалите са се върнали в къщата, за да можем двамата с Джеймс да се сбогуваме с Алис.

И един с друг.

Не знам как да започна. Ще ми се Джеймс да осъзнае дълбочината на Алисините любов и саможертва, но все още не съм напълно сигурна, че разбира истината, съдържаща се в пророчеството. Още щом се върнахме от Ейвбъри, аз се опитах да му обясня всичко, ала истината за смъртта на Алис сякаш отскачаше от повърхността на непроницаемото му лице. Той не зададе нито един въпрос впоследствие.

Предполагам, че когато всичко му е ясно, подробностите нямат значение за него. Съществува един-единствен факт и той е, че Алис я няма, а с мен е все едно същото.

Най-после се обръщам и поглеждам скъпото лице, като изричам единственото нещо, което той действително иска да знае:

— Тя те обичаше и искаше да заслужи твоята любов.

Чувам как си поема дъх.

Обръща се и ме поглежда, държи шапката си в ръка.

— Аз ли съм виновен?

Поклащам глава.

— Разбира се, че не. Както винаги, Алис направи онова, което искаше. Ти не би могъл да я спреш, дори да знаеше и да си го искал. Никой не би могъл.

Той въздъхва, поглежда към надгробния камък и колебливо кима с глава.

— Какво ще правиш? — питам аз.

Той свива рамене:

— Каквото съм правил винаги. Ще работя с татко в книжарницата. Ще подреждам книгите, ще правя каталози. Ще се опитам да осмисля всичко, което се случи. — Той накланя глава, за да ме погледне още веднъж. — Ами ти? Ще се върнеш ли някога?

— Не знам. Това място… — Оглеждам хълмовете, оградили гробището, полето, покрито с диви цветя. — Тук се крият толкова спомени…

Обръщам се и го поглеждам.

— Мисля, че само времето ще покаже дали бих могла да ги понеса.

Той кима и ме поглежда с разбиране.

— Ако някога решиш, че би могла да се върнеш, надявам се да се обадиш. Да знаем как я караш.

Успявам да скалъпя лека усмивка.

— Благодаря ти, Джеймс. Непременно.

Той слага шапката на главата си, навежда се и ме целува по бузата. Улавям неповторимата смесица от аромати, характерни само за Джеймс — на книги, прах и мастило — и отново се чувствам на петнайсет години.

— Сбогом, Лия.

Премигвам и преглъщам напиращите в очите ми сълзи.

— Сбогом, Джеймс.

После той се отдалечава, фигурата му все повече се смалява надолу по хълма. Гледам след него, докато се изгуби от погледа ми.

Обръщам глава, за да огледам и другите гробове. Тук са могилите на мама и татко, върху които отново е избуяла дивата трева като килим под белите лилии, които оставих тази сутрин. Виждам и изцапаните, леко килнати на една страна камъни върху гробовете на татковите родители.

Но погледът ми се спира върху гроба на Хенри. Приближавам се до него и никак не се изненадвам да видя, че диворастящите треви с виолетови цветове са превзели последния му пристан. Спомням си за доброто му сърце и ненатрапчивата му сила и си казвам: едва ли е случайно, че цветята, украсяващи неговия гроб, са с цвета на общността на Сестрите.

От Алтус.

Представям си как Хенри тича под лазурното небе на Крайния свят, най-после свободен като всяко друго момче. Той повече от всички заслужава покой. Вдигам длан до устните си, после се навеждам и докосвам с пръсти надгробния камък — там, където е изписано името му.

— Сбогом, Хенри. Ти бе най-добрият от всички нас.

Миналото ми напомня за лъкатушещия път, който ме е отвел до този миг, до това място. Път, продължаващ в бъдещето, защото днешният ден е много повече от време за сбогуване.

Той е ново начало.

Спомням си деня, в който двамата с Димитри стояхме на палубата на кораба, отвеждащ ни от Англия към Ню Йорк, морето, кипнало и пенливо, догдето ни стигат очите. Не го погледнах на мига. Взирах се във водната шир и изрекох с цялото си спокойствие, че ще приема ролята на Стопанка на Алтус, и то, да, като негов партньор във всичко. Той се надвеси над мен и се усмихна миг преди да целуне устните ми с нежната жестокост, с която съм свикнала, откакто бяхме заедно в Ейвбъри. Когато се отдръпна, в очите му съзрях всичката любов и увереност на света, сякаш не е изпитвал ни най-малко съмнение, че ще взема подобно решение, че ще оцелея, за да го взема.

Ала мислите за бъдещето оставям за друг ден. Обръщам се към гроба на Алис със съзнанието, че може би за последен път стоя пред него. Епитафията, издялана върху гладката повърхност на надгробния камък, привлича погледа ми:

Алис Елизабет Милтроп

Сестра, Дъщеря, Бранителка

1874—1892

Тя е спечелила и трите титли, ала за миг болка пронизва сърцето ми — в надписа липсва чувство. Дори днес аз не знам какво да мисля за сестра си. Как да възприема нейното пристигане в Ейвбъри. Последната й саможертва, за да ми помогне да затворя Портата. Надявах се, че с времето чувствата ми ще се избистрят, ала те все още са замъглени от многото факти, които трябва да преосмисля, в които трябва да внеса простота. Да ги сведа до нещо, на което мога да дам име.

Спомените ми от живота ни преди пророчеството са като кратки проблясъци: как препускаме през полята край Бърчуд, а Алис е винаги по-бърза от мен и никога не ме оставя да я настигна; как лежим една до друга в детската стая, как къдриците ни се смесват върху възглавницата, когато потъваме в сън; как се носим по водата, хванати за ръце, и се учим да плуваме в морето и как всяка от нас се оглежда в другата. Виждам всичко това и си давам сметка, че каквото и да разбера на този свят, Алис винаги ще си остане една красива загадка за мен.

Загадка, която ще съм доволна да не разгадая. Мога да я обичам сега с цялата й мила тъмна страна.

Милвам камъка още веднъж, преди да се обърна и да си тръгна, преди да се отправя по тревистия склон надолу към Бърчуд Менър, най-после осъзнала единственото нещо, което вече е от значение за мен.

Алис бе моя сестра.

Всъщност не беше много по-различна от мен.

Благодарности

Разказването на цялата тази история ми отне пет години и ме дари с безброй удивителни запознанства. Не е възможно да благодаря на всички, но си струва да опитам.

Най-напред на моя агент Стивън Молк. Твоята вяра в моето начинание още от самото начало направи нещата възможни. И което е още по-важно, нескончаемата ти вяра в мен и в множеството истории, които тепърва ще разказвам, е дар с неизмерима стойност. Благодаря ти, задето бе на моя страна, когато бях права, и открито ме кореше, когато грешах; благодаря ти, че заставаше с вярата и огромния си талант зад всяко мое усилие.

Благодаря ти, Нанси Конеску, за блестящата редакторска работа. Ти беше тази, която от самото начало хареса тази история толкова, колкото и аз. Твоят невероятен талант ме научи на много неща, които ми позволяват да пиша все по-добре. Когато разказвам своите истории пред клавиатурата на компютъра, в главата ми непрестанно звучи твоят непоколебим и състрадателен глас. Никога няма да мога да ти се отплатя, задето направи това пътешествие заедно с мен.

Благодаря ти, Алисън Импи, задето не се предаде и ме дари с изумителни предложения.

Благодаря ви, Кейт Съливан, Меган Тингли, Андрю Смит, Мелани Чанг, Лиса Сейбатър, Джесика Бромбърг, Лорън Ходж и всички вие от издателство „Браун Букс фор Йънг Рийдърс“, задето положихте толкова усилия да огласите Пророчеството за света по такъв великолепен начин.

Благодаря на Лиса Манчев, Джени Дрегър, Тоня Хърли и Джорджия Макбрайд, моите скъпи приятели, които ме подкрепяха през късните нощи и промеждутъците, изпълнени с тревожни съмнения. Благодаря и на вас, запалени читатели и писатели, които посещавахте моя уебсайт и ми правехте компания по интернет, особено много съм благодарна на Девин Бъртън, Катрин Хейнс, Адил Уолш, Кейдън Блейк и Софи и Кейти от Организацията на майките. Специални благодарности на Дан Русо, задето затвърди увереността ми по латински език, на Джени и майка й Джанет, задето ми помогнаха в описанието на пейзажа в английската провинция, както и на Гейл Йейтс и Лора Маккарти, които ми помогнаха да опиша Ирландия от миналото.

Благодаря на Морган и Антъни, доживотни членове на клуба на семейство Зинк. Както и на Лейла, най-добрия партньор в писането.

Думите никога няма да ми стигнат да благодаря на своята майка Клодия Бейкър за подкрепата и упоритостта й в изпълнението на трудната задача да ме разбере и да ме приеме. Когато се замисля за нещата, за които трябва да благодаря в живота, ти винаги си на първо място.

И най-сетне — на хората, които обичам и които осветяват пътя ми: Кенет, Ребека, Андрю и Карълайн. Всичко това е за вас и заради вас.

И на вас, скъпи читатели, които направихте така, че нещата да се случат, защото не престанахте да четете моите истории. Но знайте, че не приемам за даденост доверието ви в мен.

Content

Мишел Зинк
Огненият кръг

1.

2.

3.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

Благодарности