Оливър Боудън

Ренесанс

„Мислех си, че се уча да живея,

а всъщност съм се учил да умра“

Леонардо да Винчи

1.

По кулите на Палацо Векио и Баргело сияеха факли. Само няколко фенера мъждукаха на катедралния площад малко по̀ на север. Осветени бяха и кейовете по бреговете на река Арно, където, макар да бе късно за град, чиито обитатели се прибираха по домовете си още с падането на нощта, неколцина моряци и пристанищни хамали се щураха в мрачината. Моряците по корабите се суетяха да позакърпят за последно такелажа и да навият въжетата на спретнати купчини върху тъмните, изтъркани до блясък палуби, а хамалите бързаха да довлекат товара си на сигурно място в близките складове.

Светлинки блещукаха и в хановете, и публичните домове, ала улиците пустееха. Бяха изминали седем години, откакто двайсетгодишният по онова време Лоренцо де Медичи бе избран да оглави града, внасяйки поне привиден ред и спокойствие в жестокото съперничество между водещите банкерски и търговски фамилии, превърнали Флоренция в един от най-богатите градове на света. Въпреки това враждите така и не спряха да тлеят, а понякога се разгаряха бурно, понеже всеки лагер се бореше за надмощие. Оформяха се и се разпадаха съдружия, не липсваха и групировки, които си оставаха постоянни и непримирими врагове.

През лето господне 1476, макар и в дъхащата на сладък жасмин пролетна вечер, когато вонята откъм Арно почти изчезваше, щом вятърът обърнеше посоката си, Флоренция не беше най-спокойното място за разходки на открито след залез-слънце.

Луната беше изгряла в кобалтовото небе, засенчвайки царствено свитата си от бледи звезди. Лъчите й огряваха открития площад, спускащ се към северния бряг на реката, където се издигаше Понте Векио. В оживените през деня магазини сега царяха тишина и мрак. Лунното сияние очертаваше силует в черно, изправен върху покрива на църквата „Санто Стефано ал Понте“ — млад мъж, едва седемнайсетгодишен, ала висок и горд. Той огледа внимателно проснатия под краката му квартал, вдигна ръка към устните си и изсвири ниско, но пронизително. В отговор от тъмните улици и сводове на площада наизскачаха първо един, след него двама, после дузина и накрая двайсетина мъже — млади като него, повечето облечени в черно, с кървавочервени, зелени или яркосини качулки или шапки, препасали ками и мечове в коланите си. Застрашителните на вид младежи закрачиха заедно с наперена походка.

Бледите на фона на лунните лъчи лица впериха очаквателно очи в младия мъж върху покрива. Той вдигна юмрук в предизвикателен поздрав.

— Неразделни сме! — извика, когато и те вдигнаха юмруци.

Неколцина извадиха оръжията си, размахаха ги и повториха:

— Неразделни!

Пъргав като котка, младият мъж се заспуска по недовършената фасада към портата на църквата. Скочи с развята мантия и се приземи плавно между тях. Те се скупчиха нетърпеливо около него.

— Тишина, приятели мои! — Той вдигна ръка да възпре възторжените викове и се усмихна мрачно. — Знаете ли защо ви извиках тук тази нощ? За да ви помоля за помощ. Твърде дълго мълчах, докато нашият враг — добре знаете кого имам предвид: Виери де Паци — не се свени да клевети и унижава семейството ми из града, като петни името му. Нищо не би ме спряло да изритам това краставо псе, ако…

Замлъкна, понеже голям нащърбен камък прелетя откъм моста и се приземи пред нозете му.

— Достатъчно бръщолеви, глупако! — извика някой.

Младият мъж и всички около него се обърнаха като един натам, откъдето долиташе гласа. Вече бяха разбрали кому принадлежи. По южния мост приближаваше друга група младежи. Водачът й крачеше наперено, стиснал дръжката на меча си, облечен в кадифен костюм и червена мантия, закопчана с тока със златни делфини и кръстове на син фон. Беше с прилични черти, макар и белязани от жестоко присвити устни и слабоволева брадичка. Изглеждаше малко пълен, но ръцете и краката му несъмнено излъчваха сила.

— Buona sera, Виери — равно поздрави младият мъж. — Тъкмо за теб говорехме. — Той се поклони с мнима любезност, придавайки си изненадано изражение. — Но, да ме прощаваш, не те очаквахме лично. Мислех си, че семейство Паци винаги използва наемници за мръсната работа.

Виери се приближи и изопна рамене, когато шайката му спря на няколко метра от противника.

— Ецио Аудиторе! Ти, разглезено псе! Струва ми се, че твоите писарушки тичат при гвардейците при най-малката неприятност! Страхливци! — Той стисна здраво дръжката на меча. — Вие не смеете да си уреждате сметките сами!

— Е, какво да ти кажа, Виери. При последната ни среща сестра ти Виола остана доволна от мен!

Ецио Аудиторе се ухили широко на противника си и със задоволство чу как приятелите му се разсмяха дружно и заприветстваха остроумието му.

Разбра обаче, че е прекалил. Виери бе почервенял от гняв.

— Чух достатъчно, нещастно гаменче! Да проверим дали се биеш тъй добре, както дърдориш! — Той погледна към придружителите си, вдигна сабята си и изкрещя: — Убийте тези копелета!

Тутакси нов камък изсвистя във въздуха. Този път обаче не беше хвърлен в знак на предизвикателство. Той прасна силно Ецио по челото и от разкъсаната кожа рукна кръв. Младежът залитна леко назад, когато дъжд от камъни полетя от ръцете на помагачите на Виери. Неговите приятели едва смогнаха да се прегрупират, преди бандата на Паци да прекоси моста и да се нахвърли върху тях. Изведнъж се оказаха въвлечени в толкова близък и така светкавичен бой, че не им остана време да извадят мечовете и камите. Затова противниците се нахвърлиха един срещу друг с юмруци.

Битката беше тежка и жестока — болезнени звуци на трошащи се кости следваха всеки безпощаден ритник или кроше. Известно време сражението се развиваше с променлив успех. После Ецио различи — макар струящата от челото кръв да замъгляваше зрението му — че двамина от най-смелите му приятели отстъпват и рухват под напора на главорезите на Паци. Виери се ухили, приближи към Ецио и изстреля нов тежък камък към главата му. Ецио се просна на колене и камъкът профуча над него. Без малко да го улучи обаче, а и групата му вече губеше дух. Преди да се изправи на крака, той все пак успя да измъкне камата си, да я размаха диво напосоки и да прониже бедрото на здравеняк от шайката на Паци, който се бе спуснал към него с извадени кама и меч. Камата на Ецио се плъзна през плата и се вряза в тъканите и сухожилията. Здравенякът нададе писък на агония и се строполи. Изпусна оръжията си и закри с две ръце раната, от която бликаше кръв.

Ецио се олюля мъчително и се огледа. Шайката на Паци ги беше обградила и бе изтикала хората му към стената на църквата. Той усети, че краката му възвръщат силата си, и се втурна към тях. Приведе се, за да избегне покосяващото острие на меча на поредния главорез на Паци, прасна с юмрук брадясалата му челюст и с доволство проследи как от устата на нападателя му се разхвърчаха зъби, докато се свличаше на колене, зашеметен от удара. Ецио подвикна окуражително на приятелите си, ала всъщност вече обмисляше как възможно най-достойно да бие отбой. В този момент нейде иззад бандата на Паци долетя силен, жизнерадостен и много познат глас:

— Привет, братле! Какво, по дяволите, правиш? — надвика шума на битката новодошлият.

Сърцето на Ецио подскочи облекчено и той успя да отвърне задъхано:

— Здрасти, Федерико! Откъде се появи? Мислех, че както обикновено обикаляш по покривите.

— Глупости! Усетих, че си намислил нещо, и реших да проверя дали малкият ми брат най-сетне се е научил да се грижи за себе си. Ала още един-два урока май няма да са ти излишни!

Федерико Аудиторе — няколко години по-голям от Ецио и първороден син, беше огромен мъж с огромен апетит — за алкохол, любов и битки. Той се включи в борбата още преди да се доизкаже. Блъсна една в друга главите на двамина от шайката на Паци, а кракът му перна челюстта на трети, докато — сякаш неуязвим за мелето наоколо — си проправяше път през вкопчените тела, за да застане до брат си. Окуражени, сподвижниците на Ецио удвоиха усилия. Кликата на Паци се разколеба. Неколцина пристанищни хамали се бяха събрали и наблюдаваха зрелището от безопасно разстояние. В полумрака Паци ги помисли за подкрепление на Аудиторе. Този факт, както и бойните викове и юмруците на Федерико, свистящи в синхрон с ръцете на бързо схващащия Ецио, го паникьосаха.

Виери де Паци извиси гневен и изтощен глас над околната дандания:

— Оттеглете се! — нареди той на мъжете си.

Улови погледа на Ецио, избълва някаква нечута заплаха и пое в мрака към отсрещната страна на Понте Векио, последван от онези свои привърженици, които още можеха да се държат на крака, и сподирян яростно от триумфиращите приятели на Ецио.

Той самият понечи също да се втурне след тях, ала месестата ръка на брат му го възпря.

— Почакай малко! — рече Федерико.

— Какво искаш да кажеш? Нали ги принудихме да си плюят на петите!

— Спри! — намръщи се Федерико и леко докосна раната върху челото на Ецио.

— Нищо и никаква драскотина!

— По-сериозно е — констатира брат му с мрачно изражение. — Трябва да те заведем на лекар.

Ецио се изплю.

— Нямам време да обикалям по доктори! А и… — Той млъкна тъжно. — Нямам пари.

— Ха! Прахосал си ги за жени и вино, предполагам — ухили се Федерико и потупа топло малкия си брат по рамото.

— Прахосал не е точната дума. Освен това следвам твоите стъпки. — Ецио се усмихна широко, но после се поколеба. Изведнъж почувства, че главата му тупти болезнено. — Е, един преглед няма да навреди. Нямаш против да ми заемеш няколко флорина, нали?

Федерико потупа кесията си. Нито звук.

— Честно казано, и аз съм позакъсал — рече той.

Ецио се ухили на смутения си брат.

— И за какво си прахоса парите? За молитви и индулгенции?

— Добре де, добре — засмя се Федерико. — Разбирам накъде биеш.

Той се озърна наоколо. В крайна сметка само трима-четирима от техните хора бяха пострадали лошо и все още не бяха напуснали бойното поле. Те обаче също се заизправяха — простенващи, ала доволно ухилени. Въпреки тежката схватка нямаше счупени кости. От друга страна, половин дузина от главорезите на Паци лежаха в несвяст, а поне един-двама от тях носеха скъпи дрехи.

— Да видим дали ще се намери нещичко у обезвредените ни врагове — предложи Федерико. — Все пак нашите нужди са по-неотложни. Обзалагам се, че не можеш да ги пребъркаш, без да ги събудиш.

— Да проверим — каза Ецио и сръчно приведе думите на дело. След няколко минути бе събрал достатъчно златни монети, за да напълни и своята кесия, и тази на брат си. Изгледа тържествуващо Федерико и разклати звучно кесията, за да подчертае успеха си.

— Стига толкова! — обади се Федерико. — Да им оставим нещичко, та да докуцукат до домовете си. Полагат ни се военни трофеи, ала не сме крадци все пак. А и раната ти никак не ми харесва. Трябва по-бързо да я прегледат.

Ецио кимна и се обърна да огледа за последно победното бойно поле на Аудиторе. Федерико нетърпеливо положи длан върху рамото на брат си.

— Хайде! — настоя той и без да се церемони повече, закрачи толкова енергично, че изтощеният от болката Ецио едва го следваше. Ако обаче изостанеше твърде много или свърнеше в погрешна уличка, Федерико поспираше или се връщаше да го насочи.

— Съжалявам, братко. Просто искам възможно най-бързо да се доберем до доктора.

Не беше много път наистина, но силите напускаха Ецио с всяка изминала минута. Най-сетне влязоха в полумрака на приемната, пълна със странни инструменти, месингови и кристални стъкленици, строени по дългите маси от тъмен дъб или провесени от тавана до китки сушени билки. Ецио едвам се държеше на крака.

Доктор Цереса не остана много доволен, че го събуждат посред нощ, ала по лицето му тутакси се изписа загриженост, щом поднесе свещта към раната на Ецио.

— Хм — сериозно започна той. — Добре си се подредил този път, млади човече. Нямате ли друга работа, вместо да се биете с когото ви падне?

— Беше въпрос на чест, почитаеми докторе — вметна Федерико.

— Разбирам — с равен тон отвърна лекарят.

— Нищо работа — каза Ецио, макар да му се виеше свят.

Федерико, както винаги прикривайки загрижеността си със сарказъм, отбеляза:

— Закърпете го възможно най-красиво, приятелю! Милото му лице е единствената му добродетел.

— Ей, мамка ти! — отвърна на удара Ецио и размаха среден пръст.

Докторът не им обърна никакво внимание, изми си ръцете, опипа леко раната и отсипа върху парче памучен плат някаква бистра течност от една от десетките си бутилки. Потупа раната с навлажнения плат. Щипеше толкова силно, че Ецио, разкривил лице от болка, едва се удържа да не подскочи от стола. После, доволен, че раната е прочистена, лекарят взе игла и вдяна в нея тънко котешко черво.

— Сега — предупреди той — наистина ще те заболи малко.

Щом шевовете бяха готови, а главата на Ецио бинтована като с турски тюрбан, лекарят се усмихна окуражително.

— Ще ти струва три флорина засега. След няколко дни ще намина у вас и ще сваля конците. Тогава ще ми платиш още три флорина. Главата ще те боли ужасно, но ще мине. Просто се постарай да отпочинеш — ако природата ти позволи. И не се безпокой — раната изглежда по-лоша, отколкото е в действителност. Има и бонус — няма да ти остане голям белег, така че за в бъдеще няма да разочароваш особено дамите!

Щом излязоха на улицата, Федерико обгърна брат си през рамо. Извади манерка и я предложи на Ецио.

— Не се бой — добави успокоително, забелязал изписалото се върху лицето на Ецио изражение. — От най-хубавата трапа на татко! За мъж в твоето състояние е далеч по-добре от маминото мляко.

И двамата отпиха по глътка и усетиха как огнената течност ги стопля.

— Ама че нощ! — възкликна Федерико.

— Ще ми се всяка да е толкова забавна… — Ецио млъкна, забелязал, че брат му се усмихва широко. — О, почакай! — поправи се той през смях. — Спор няма! Винаги е весело!

— Смятам, че малко хапване и пийване ще ти се отрази добре, преди да се приберем у дома — констатира Федерико. — Късно е, знам, но наблизо има таверна, която работи до сутринта и…

— … със съдържателката сте близки приятели?

— Как позна?

След около час, похапнал обилно пържола и пресушил бутилка „Брунело“, Ецио забрави напълно раната. Беше млад и здрав и незабавно възстанови изгубената си енергия. Възбудата от победата над шайката на Паци също несъмнено спомогна за бързото му възстановяване.

— Време е да си вървим у дома, братле — каза Федерико. — Татко сигурно се чуди къде сме, пък и очаква да му помагаш за банката! За щастие аз нямам мозък за цифри. Затова, предполагам, се старае толкова да ми проправи път в политиката.

— В политиката или в цирка, съдейки по поведението ти.

— Има ли разлика?

Ецио знаеше, че на Федерико не му се зловиди, задето баща им възлага повече надежди за семейния бизнес на по-малкия брат. Федерико би умрял от скука, ако се наложи да стане банкер. Проблемът беше, че Ецио май споделяше чувствата му. Засега обаче моментът, в който щеше да облече черния кадифен костюм и да преметне златната верижка на флорентински банкер, изглеждаше достатъчно далеч и той бе решен да се наслаждава с пълни шепи на оставащите дни на свобода и безотговорност. Не знаеше колко мимолетни всъщност ще се окажат те.

— Да побързаме — настоя Федерико, — за да избегнем конското.

— Татко сигурно се притеснява.

— Не, той знае, че можем да се грижим за себе си. — Федерико изгледа замислено Ецио. — Но все пак да тръгваме!

Той млъкна. След малко продължи:

— Готов ли си да приемеш един облог? Малко надбягване?

— Докъде?

— Да речем… — Федерико впери поглед през осветения от луната град към една кула, недалеч от тях. — Покривът на „Санта Тринита“. Ако няма да ти дойде в повече. Близо е до вкъщи. И още нещо…

— Какво?

— Няма да тичаме по улиците, а по покривите.

Ецио пое дълбоко дъх.

— Добре. Приемам!

— Хубаво, малки tartaruga[1]. Давай!

Без повече приказки Федерико се закатери като гущер по близката стена от грубо одялани камъни. Спря на ръба, престори се, че се олюлява върху окръглените червени керемиди, и се изгуби от поглед. Когато Ецио се изкатери върху покрива, брат му беше двайсет метра напред. Той се впусна подире му, забравил болката в пламтящата възбуда на надпреварата. Видя как Федерико прескача с лъвски скок черната бездна и се приземява леко върху равния покрив на сиво имение малко по-ниско от ръба, откъдето се беше отблъснал. Притича няколко метра и зачака. Искрици страх боднаха Ецио, когато осеметажната пропаст зейна под него. Знаеше обаче, че по-скоро би умрял, отколкото да покаже колебание пред брат си. Събра смелост и скочи с всички сили. Твърдите гранитни павета на огряната от луната улица се озъбиха под размаханите му нозе. За частица от секундата, когато неподатливата сива стена на имението сякаш се изпречи на пътя му, той се подвоуми дали е преценил правилно разстоянието, но после тя някак си потъна надолу и Ецио се озова на следващия покрив. Залитна леко и се задъха, вярно, ала запази равновесие и го заля вълна от въодушевление.

— Малкото ми братче още не се е шлифовало напълно — подразни го Федерико и хукна отново — устремена сянка между комините, възправени под рехавите облаци.

Ецио се втурна като обезумял след него. Още бездни зееха под него — някои бележеха тесни алеи, други — широки улици, Федерико не се виждаше никакъв. Внезапно кулата на „Санта Тринита“ се появи пред него, гордо извисена над леко наклонения църковен покрив. Щом приближи обаче, си припомни, че църквата се намира в средата на площада и че разстоянието между покрива й и околните сгради е много по-голямо от преодолените досега. Не посмя да се поколебае и да изгуби инерция — надяваше се само покривът на църквата да е по-нисък от онзи, от който щеше да отскочи. Оттласнеше ли се достатъчно силно във въздуха, гравитацията щеше да се погрижи за останалото. Няколко секунди щеше да лети като птица. Насили се да не мисли какво ще стане, ако падне.

Ръбът на покрива, по който тичаше, наближи бързо и после — нищо. Той полетя, усещайки как въздухът свисти в ушите му и просълзява очите му. Църковният покрив изглеждаше безкрайно далеч — нямаше да го стигне; никога вече нямаше да се смее, да се бие или да прегръща жена. Дъхът му спря. Затвори очи и…

Тялото му се сви одве. Приземи се на четири крака, ала отново усети твърда опора. Успя! На сантиметри от ръба, ала все пак успя!

Къде ли беше Федерико? Ецио се изкатери към основата на кулата и се обърна назад, за да види как брат му лети във въздуха. Приземи се здраво, ала няколко керемиди от червена глина се поразместиха под тежестта му и той едва не изгуби равновесие, когато се изтъркаляха надолу по покрива към ръба, разбивайки се на парчета върху твърдите павета на площада, Федерико обаче запази присъствие на духа, изправи се задъхан, ала широко и гордо усмихнат.

— Не си чак такава костенурка — констатира той, когато приближи и потупа Ецио по рамото. — Профуча покрай мен като светкавица.

— Не те забелязах — кратко уточни Ецио, поемайки дълбоко дъх.

— Е, ще стигна пръв до върха на кулата! — рече Федерико, бутна го и се закатери по дундестата кула, която градоуправниците смятаха да заменят с нещо с по-модерен дизайн. Този път стигна пръв и дори се наложи да подаде ръка на ранения си брат, който започваше да усеща, че леглото не е чак толкова лоша перспектива. И двамата бяха останали без дъх. Спряха да се посъвземат и да погледат своя град — спокоен и тих в меката светлина на зората.

— Живеем добре, братле — произнесе Федерико изненадващо тържествено.

— Направо прекрасно — съгласи се Ецио. — Дано винаги да е така.

Двамата замълчаха — не искаха да развалят пълнотата на мига — но след малко Федерико тихо проговори:

— Дано да не се променим и ние, братле. Хайде, да слизаме. Ето го покрива на дома ни. Моли се Богу татко да не е будувал цяла нощ. Иначе лошо ни се пише. Да вървим!

Той тръгна към ръба на кулата, за да се спусне върху покрива, ала забеляза, че Ецио не помръдва, и спря.

— Какво има?

— Почакай!

— Какво гледаш? — попита Федерико, застанал отново до него. Проследи погледа на Ецио и се ухили. — Ах, ти, покварен дявол! Не мислиш да ходиш там, нали? Остави горкото момиче да се наспи!

— Не, време е да събудя Кристина.

Ецио се бе запознал с Кристина Калфучи наскоро, но двамата вече бяха неразделни, макар родителите им да смятаха, че са твърде млади за сериозна връзка. Ецио не споделяше мнението им, ала Кристина беше едва на седемнайсет и за да погледнат по-благосклонно на него, родителите й изчакваха той да овладее буйния си темперамент. Решението им, естествено, само подклаждаше стремленията му.

Веднъж с Федерико накупиха дреболии за имения ден на сестра си и се заразхождаха безцелно из пазара. Градските красавици с техните компаньонки кръжаха от сергия на сергия и оглеждаха дантелите, панделките и копринените колани. Едно момиче се открояваше от околните — Ецио за пръв път виждаше толкова красиво и изящно създание. Никога нямаше да забрави този ден — деня, когато очите му я зърнаха за пръв път.

— О! — ахна неволно той. — Виж! Прекрасна е!

— Е — рече винаги практичният му брат, — върви да й кажеш „здрасти“.

— Какво?! — стресна се Ецио. — И след като й кажа „здрасти“?

— Ще я заговориш. Какво си купил, какво си е купила тя… каквото ти хрумне. Виж, братле, повечето мъже толкова се страхуват от красивите жени, че всеки, събрал кураж да ги заговори, печели неимоверно предимство. Какво? Нима мислиш, че те не искат да ги забелязват, не искат да си побъбрят с някого? Искат, разбира се. Освен това ти не изглеждаш зле и на всичкото отгоре си Аудиторе! Действай смело, а аз ще отвличам вниманието на компаньонката. Като се замисля, и нея си я бива.

Ецио си спомни как, останал насаме с Кристина, се закова, изгубил ума и дума, опиянен от красивите тъмни очи, от дългата, нежно кестенява коса, от чипото й носле…

Тя го изгледа втренчено.

— Какво има? — рече.

— Моля? — заекна той.

— Защо стоиш тук като истукан?

— О… хмм… защото исках да те питам нещо.

— И какво по-точно?

— Как ти е името?

Тя извъртя очи. „По дяволите — помисли си Ецио, — никак не я изненадвам“.

— Няма да ти потрябва — отсече девойката.

И се отдалечи. Отначало той не помръдна, вперил поглед в нея. После се втурна да я догони.

— Чакай! — викна, щом я настигна, задъхан, сякаш е пробягал километри. — Не бях подготвен. Исках да бъда очарователен! И любезен. И остроумен! Няма ли да ми дадеш втори шанс?

Тя го изгледа, без да забавя крачка. Все пак се усмихна леко. Ецио изпадна в отчаяние, ала Федерико го наблюдаваше и му подвикна тихо:

— Не се отказвай! Видях, че ти се усмихна. Ще те запомни.

Ецио посъбра кураж и тръгна след нея — дискретно, да не го забележи. На няколко пъти му се наложи да притичва зад сергиите или — когато тя напусна площада — да се крие във входовете, ала успя да я последва чак до семейното й имение, където негов стар познайник й препречи пътя. Ецио отстъпи назад.

Кристина гневно впи очи в мъжа.

— Вече ти казах, Виери, че не се интересувам от теб! Пусни ме да мина!

Скрит от погледите им, Ецио тихо пое дъх. Виери де Паци! Разбира се!

— Ала аз съм заинтригуван, signorina. Много — рече Виери.

— Тогава се нареди на опашката.

Тя се опита да го заобиколи, ала той застана пред нея.

— Не възнамерявам, amore mio. Реших, че ми е писнало да чакам да разтвориш крака по своя воля.

Той я стисна грубо за ръката, придърпа я към себе си и насила я прегърна.

— Май не схващаш посланието — обади се изневиделица Ецио, пристъпи напред и впери поглед във Виери.

— А! Кутрето на Аудиторе! Нещастно псе! Как, по дяволите, се озова тук? Мътните да те вземат!

— Buon’giorno и на теб, Виери. Съжалявам за вмешателството, ала останах с впечатление, че определено разваляш настроението на младата дама.

— О, нима? Извини ме, скъпа. Налага се да изкормя това парвеню.

Виери блъсна Кристина настрани и стрелна десния си юмрук към Ецио. Младежът го парира ловко и отскочи встрани, като го препъна и понесен от инерцията на атаката си, той се пльосна на земята.

— Стига ли ти толкова, приятелче? — подигравателно попита Ецио.

Виери обаче скочи на крака и се спусна към него, размахал яростно юмруци. Халоса силно Ецио по челюстта, ала той избегна удара на левия му лакът и на свой ред нанесе две крошета — едно в стомаха и щом Виери се присви, друго — по брадата. Ецио се обърна към Кристина да се увери, че е добре. Зашеметеният Виери отстъпи, ала ръката му се спусна към камата. Кристина забеляза движението и неволно изкрещя тревожно, когато той насочи камата към гърба на Ецио. Предупреден от вика й обаче, младежът се извъртя светкавично, стисна Виери за китката и я изви. Камата падна на земята. Двамата се изправиха лице в лице, тежко задъхани.

— С това ли се изчерпват уменията ти? — изсъска Ецио.

— Затваряй си устата или ще те убия!

Ецио се разсмя.

— Защо ли не съм изненадан, че се натрапваш на красиво момиче, което очевидно те смята за купчина лайна. Също като баща ти, който се опитва да налага силом банкерските си интереси във Флоренция!

— Твоят баща, глупако, се нуждае от урок по скромност!

— Време е да спрете да ни хулите! Ала вие сте само големи усти без юмруци!

Устата на Виери кървеше силно. Той я избърса с ръкава си.

— Ще си платиш за това — ти и цялото ти котило! Не ще забравя това, Аудиторе!

Изплю се пред краката на Ецио, наведе се да вдигне камата, обърна се и побягна.

Ецио го проследи с поглед.

Припомняше си случката, застанал върху църковната кула, вгледан в дома на Кристина. Спомни си и въодушевлението, което изпита, когато се обърна отново към нея и зърна топлината в очите й, докато му благодареше.

— Добре ли сте, signorina? — попита той.

— Сега — да. Благодарение на теб. — Гласът й пресекна, все още треперлив от преживения ужас. — Поиска да узнаеш името ми — е, казвам се Кристина. Кристина Калфучи.

Ецио се поклони.

— Поласкан съм, госпожице Кристина. Ецио Аудиторе.

— Познаваш ли този човек?

— Виери? Пътищата ни се пресичат от време на време. Ала семействата ни никак не се обичат.

— Не искам да го виждам повече.

— Ако зависи от мен — няма да го видите.

Тя се усмихна свенливо и каза:

— Ецио, много съм ти задължена. Затова ще ти дам втори шанс след несполучливото начало!

Тя се засмя нежно, целуна го по бузата и изчезна в къщата.

Малобройната тълпа, която неизбежно се беше събрала, възнагради Ецио с бурни аплодисменти. Той се поклони усмихнато, ала когато се обърна, разбра, че навярно е намерил нов приятел, но пък със сигурност си е спечелил непримирим враг.

— Остави Кристина да поспи! — повтори Федерико, изтръгвайки Ецио от размислите му.

— Ще имам време — после — отговори той. — Трябва да я видя.

— Добре, щом трябва. Ще гледам да те покрия пред татко. Но се пази — хората на Виери сигурно още обикалят наоколо.

Федерико се спусна по кулата, прекоси покрива и скочи върху каруцата със сено, спряла на пътя, който водеше към дома им.

Ецио го проследи с поглед и реши да последва примера му. Колата със сено изглеждаше далеч-далеч под него, ала той си припомни наученото, овладя дишането си, успокои се и се съсредоточи.

После литна във въздуха, предприемайки най-дългия скок в досегашния си живот. За секунда му мина мисълта, че може да не улучи целта, ала потуши моментната паника и се приземи благополучно сред сеното. Истински скок в бездната! Останал без дъх, ала на седмото небе от успешния опит, Ецио рипна на улицата.

Слънцето тъкмо изплуваше над източните хълмове, ала почти не се мяркаха хора. Ецио се канеше да поеме към имението на Кристина, когато чу отекващи стъпки. Отчаяно търсейки укритие, той се сгуши в сянката на църковната порта и затаи дъх. Край близкия ъгъл сви Виери, придружен от двамина телохранители на семейството.

— Най-добре да се откажем, шефе — каза по-възрастният телохранител. — Отдавна са се прибрали.

— Убеден съм, че са тук някъде — отсече Виери. — Буквално ги надушвам.

Тримата обиколиха площада около църквата, но явно не възнамеряваха да си тръгват. Слънцето скъсяваше сенките. Ецио предпазливо пропълзя в прикритието на сеното и лежа там сякаш цяла вечност, нетърпелив да поеме по пътя си. По едно време Виери мина толкова наблизо, че Ецио наистина долови миризмата му. Най-сетне Виери махна ядосано на хората си да продължават нататък. Ецио не помръдна още известно време, после излезе от копата сено и въздъхна облекчено. Изтупа дрехите си и бързо прекоси късото разстояние, което го делеше от Кристина, молейки се всички в дома й още да спят.

Имението тънеше в тишина, ала Ецио предположи, че в задното крило слугите навярно вече разпалват готварските пещи. Знаеше кой е прозорецът на Кристина. Подхвърли шепа чакъл по капаците, които изтракаха оглушително. Зачака с разтуптяно сърце. Накрая капаците се разтвориха и Кристина се появи на балкона. Нощницата й очертаваше сладостните контури на тялото й. Обзе го непреодолимо желание.

— Кой е? — тихо попита тя.

Той отстъпи назад, за да го види.

— Аз съм!

Кристина въздъхна, макар и доброжелателно.

— Ецио! Знаех си!

— Ще ми позволиш ли да се кача, mia colomba[2]?

Тя хвърли поглед през рамо и отговори шепнешком:

— Добре. Но за минутка.

— Достатъчно ми е.

— Нима? — усмихна се тя.

— Не — объркано запелтечи Ецио. — Съжалявам, нямах това предвид. Нека ти покажа…

Той се озърна да се увери, че улицата все още е безлюдна, и пъхна крак в една от забитите в сивата каменната стена железни халки, за които връзваха конете. Повдигна се и се закатери, откривайки с леснина опори за нозете и ръцете си в грубо одяланите камъни. В миг прескочи балюстрадата и Кристина се хвърли в обятията му.

— О, Ецио! — въздъхна тя, когато се целунаха. — Каква е тази рана? Какво си правил?

— Дреболия. Най-обикновена драскотина. — Той замълча и се усмихна. — След като се качих дотук, може би ще ми позволиш да вляза? — нежно помоли.

— Къде?

— В спалнята ти, разбира се — невинно уточни той.

— Е, може би… Ако наистина ти е достатъчна само минута…

Те влязоха прегърнати в обляната от топла светлина стая на Кристина.

Час по-късно ги събудиха слънчевите лъчи, струящи през прозорците, трополящите по улицата каруци и хора и — най-лошото — гласът на бащата на Кристина, който отвори вратата на спалнята.

— Кристина — подхвана той, — време е да ставаш, момиче! Учителят ти ще дойде всеки… Какво, по дяволите става? Кучи син!

Ецио целуна Кристина бързо, ала силно.

— Налага се да вървя май — каза той, грабна дрехите си и излетя през прозореца.

Спусна се по стената и тъкмо навличаше костюма си, когато Антонио Калфучи се появи на балкона с нажежено от гняв лице.

— Perdonate, Месере — опита се да го умилостиви Ецио.

— Ще ти дам аз едно „извинете, господине“! — кресна Калфучи. — Охрана! Охрана! Хванете този cimice[3]! Искам главата му! И топките му!

— Извиних се… — подхвана Ецио, ала портите на имението вече се отваряха и телохранителите на Калфучи се спуснаха към него с извадени мечове. Недооблеченият младеж хукна по улицата, заобикаляйки каруците и разблъсквайки гражданите, изпречили се на пътя му — богати предприемачи в строги черни костюми, търговци в кафяво-червени облекла, скромни хорица в домашнотъкани туники и накрая — църковна процесия, с която се сблъска толкова неочаквано, че едва не събори статуята на Дева Мария, понесена тържествено от монасите в черни качулати мантии. Шмугваше се из тесни алеи и прескачаше стени. Най-сетне се осмели да спре и да се ослуша. Тишина. Стихнали бяха крясъците и ругатните, с които гражданството го изпращаше. Беше сигурен, че и телохранителите са изгубили дирите му.

Надяваше се само сеньор Калфучи да не го е разпознал. Кристина не би го издала за нищо на света. Освен това щеше да умилостиви баща си, който я обожаваше. А и да е разбрал, Ецио не беше лоша партия. Баща му ръководеше една от най-големите банки в града — някой ден можеше да удари в земята банката на фамилия Паци и кой знае, дори тази на Медичите.

Ецио тръгна към къщи по най-глухите улички. Първо го посрещна Федерико, който го изгледа мрачно и поклати злокобно глава.

— Няма да ти се размине — каза той. — Предупредих те.

2.

Кабинетът на Джовани Аудиторе беше на първия етаж и гледаше към градините зад имението през два двойни прозореца, които водеха към просторен балкон. Стаята бе облицована с тъмна спираловидна дъбова ламперия, чиято строгост донякъде смекчаваха дърворезбите по тавана. Две писалища стояха едно срещу друго, като по-голямото принадлежеше на Джовани. По стените имаше рафтове, пълни със счетоводни книги и свитъци, от които висяха тежки червени печати. Обстановката говореше на всеки посетител: тук ще намериш изобилие, почтеност и доверие. Като глава на международната банка „Аудиторе“, осигуряваща заеми предимно на германските кралства в рамките на — поне номинално — Свещената римска империя, Джовани Аудиторе добре съзнаваше отговорността, която постът му налага. Надяваше се двамата му големи синове да побързат да се вразумят и да му помогнат да носи тежкото бреме, наследено от баща му. Засега обаче не съзираше такива признаци. Въпреки това…

Иззад писалището той изгледа сърдито средния си син. Ецио бе застанал до другото бюро, освободено от секретаря на Джовани, който излезе, за да остави насаме бащата и сина да проведат, както се опасяваше Ецио, едно много болезнено събеседване. Беше ранен следобед. Цяла сутрин мисълта за срещата глождеше Ецио, въпреки че използва времето и за няколкочасов освежителен сън. Предположи, че и баща му е искал да му предостави тази възможност, преди да го смъмри.

— За сляп и глух ли ме смяташ, сине? — избоботи Джовани. — Мислиш ли, че не научих всичко за снощния бой с Виери де Паци и шайката му край моста? Понякога, Ецио, се съмнявам дали си по-добър от него фамилия Паци са опасни врагове.

Ецио отвори уста, ала баща му вдигна предупредително длан и продължи:

— Позволи ми да довърша! — Пое дъх. — И сякаш това е недостатъчно, та се осмеляваш да ухажваш Кристина Калфучи, дъщерята на един от най-преуспелите търговци в цяла Тоскана. На всичкото отгоре се въргаляш в собственото й легло! Непростимо! Не мислиш ли изобщо за репутацията на семейството си? — Джовани замълча и Ецио с изненада долови как баща му почти незабележимо намигва. — Досещаш се на кого ми приличаш, нали?

Ецио сведе глава, но се сепна, когато баща му стана, прекоси стаята и широко усмихнат, го прегърна през рамо.

— Ти, малък дяволе! Приличаш на мен, когато бях на твоите години. — Джовани обаче тутакси възвърна сериозното си изражение. — Не си въобразявай обаче, че не бих те наказал безмилостно, ако не се нуждаех толкова много от теб. Иначе — запомни ми думите — щях да те пратя при наемниците на чичо ти Марио. Така ще се научиш на ум и разум! Ала разчитам на теб и макар явно да нямаш ум да го прозреш, нашият град преживява критични времена. Боли ли те главата? Виждам, че си свалил превръзката.

— Много по-малко, татко.

— Надявам се тогава нищо да не възпрепятства работата, която съм ти отредил до края на деня.

— Обещавам, татко.

— Добре ще е да спазиш обещанието.

Джовани се върна зад писалището и извади от едно чекмедже писмо, скрепено с личния му печат. Подаде го на сина си заедно с два пергамента в кожен свитък.

— Искам незабавно да ги отнесеш на Лоренцо де Медичи в банката му.

— Може ли да попитам за какво се отнасят, татко?

— За двата документа не можеш. Ала е добре да знаеш, че писмото уведомява Лоренцо как вървят преговорите ни с Милано. Цяла сутрин съм го подготвял. Може и да греша, ала ако не ти се доверя, никога няма да се научиш на отговорност. Носят се слухове за заговор срещу дук Галеацо — мръсна работа, спор няма, но Флоренция няма полза от хаос в Милано.

— Кой е замесен?

Джовани изгледа сина си с присвити очи.

— Говори се, че основните съзаклятници са Джовани Лампунани, Джероламо Олиати и Карло Висконти. Изглежда обаче, че нашият многообичан Франческо де Паци също има пръст в заговора, и най-важното — явно кроят планове, които далеч надхвърлят политиката на двете градове-държави. Вече арестуваха Франческо, ала на Паци това никак няма да им се понрави. — Джовани млъкна рязко. — Ето. Вече ти казах твърде много. Гледай писмото да стигне бързо до Лоренцо — чух, че се кани да заминава за Кареджи, за да подиша чист въздух, а докато котката спи…

— Ще го доставя незабавно.

— Добро момче! Върви!

Ецио тръгна сам, подбирайки, доколкото е възможно, глухи улички, без да се замисля дали Виери не продължава да го търси. Изневиделица обаче в тиха пряка близо до банката на Медичите насреща му изникна тъкмо той. Ецио се извърна назад, ала хората на Виери му бяха препречили пътя за бягство. Погледна отново към младия Паци.

— Съжалявам, прасенце мое — подвикна му той, — но сега не разполагам с време да те понатупам.

— Този път ти ще отнесеш боя — изкрещя в отговор Виери. — В капан си, но не се безпокой — ще изпратя красив венец за погребението ти.

Хората на Паци приближаваха. Виери несъмнено беше научил, че баща му е задържан. Ецио се озърна отчаяно. От двете му страни се издигаха високи стени и сгради. Той пъхна в пазвата си свитъка с безценните документи, набеляза най-подходящата къща в съседство и се хвърли към стените й. Подпирайки се с ръце и крака по издатините на грубо одяланите камъни, се покатери върху покрива. Там поспря за кратко и се взря в яростно разкривеното лице на Виери.

— Нямам време дори да се изпикая върху физиономията ти — викна той, хукна по покрива и щом остави зад гърба си преследвачите, се приземи с неподозирана гъвкавост.

За няколко минути се озова пред вратата на банката. Влезе и позна Боецио — един от най-доверените служители на Лоренцо. Най-сетне късметът му проработи. Ецио забърза към него.

— Привет, Ецио! Каква спешна задача те води тук?

— Няма време за губене, Боецио. Нося писма от татко за Лоренцо.

Боецио разпери ръце със сериозно изражение.

— Уви, Ецио! Закъснял си! Замина за Кареджи.

— Тогава гледай да ги получи възможно най-бързо!

— Замина само за ден-два. В тези времена…

— Вече поназнайвам нещичко за времената! Погрижи се да му ги доставиш, Боецио! Строго поверителни са! Побързай!

Когато се върна у дома, той се запъти право към кабинета на баща си, пренебрегвайки както дружелюбното подвикване на Федерико, приседнал блажено под едно дърво в градината, така и опитите на секретаря на баща му, Джулио, да му попречи да влезе в светая светих на Джовани. Там свари баща си, вглъбен в разговор с председателя на върховния градски съд — гонфалониере Уберто Алберти. Ецио не се изненада — възрастните мъже бяха стари приятели и той смяташе Алберти за роден чичо. По лицата им обаче долови дълбока тревога.

— Ецио, момчето ми! — поздрави го сърдечно Уберто. — Как си? Задъхан както винаги!

Младият мъж впи очи в баща си.

— Опитвам се да успокоя татко ти — продължи Уберто. — Много неприятности се струпаха, ала… — Погледна към Джовани и добави с по-сериозен тон: — Заплахата е отстранена.

— Предаде ли документите? — попита остро Джовани.

— Да, татко. Но дук Лоренцо вече беше отпътувал.

Джовани се намръщи.

— Не очаквах да потегли толкова рано.

— Оставих ги на Боецио — обясни Ецио. — Той ще ги предаде възможно най-бързо.

— Може и да не стане достатъчно бързо — мрачно констатира Джовани.

Уберто го потупа по гърба.

— Виж — обади се той. — Ще отсъства само ден-два. Франческо е под ключ. Какво би могло да се случи за толкова кратко време?

Джовани сякаш се поуспокои донякъде. Очевидно беше обаче, че им предстои да обсъждат и други теми и присъствието на Ецио е нежелано.

— Върви да намериш майка си и сестра си — заръча Джовани. — Няма да е зле да пообщуваш и с останалите от семейството, не само с Федерико! И отдъхни! Ще ми трябваш и после!

И с едно махване на ръката отпрати сина си.

Ецио се заскита из къщата, кимайки за поздрав на прислужниците и на Джулио, понесъл забързано няколко свитъка с документи към банката, както обикновено, с вид на човек, зареян в списъка със задачи, кръжащи в ума му. Помаха на брат си, който продължаваше да се излежава в градината, ала не му се прииска да отиде при него. Освен това му бяха заръчали да прави компания на майка си и сестра си, а той знаеше, че не бива да нарушава волята на баща си, особено след днешния разговор.

Сестра му седеше сама на терасата, а в скута й лежеше забравена книга на Петрарка. Логично. Ецио знаеше, че е влюбена.

— Здравей, Клаудия — поздрави той.

— Здравей. Къде се губиш?

Ецио разпери ръце.

— Помагах на татко.

— Дочух и други неща — отвърна Клаудия, ала усмивката й беше мимолетна и механична.

— Къде е мама?

Клаудия въздъхна.

— Отиде при онзи млад художник, за когото всички говорят. Онзи, дето доскоро е чиракувал при Верокио.

— Тъй ли?

— Не забелязваш ли какво става в дома ти? Мама му поръча няколко платна. Смята, че след време инвестицията ще се възвърне.

— Типично за нея!

Клаудия не отговори, ала едва сега Ецио долови колко тъжна изглежда. Скръбта я състаряваше и тя изглеждаше по-възрастна от шестнайсетте си години.

— Какво има, sorellina[4]? — попита той и приседна върху каменната пейка до нея.

Тя въздъхна и го дари с печална усмивка.

— Дучо — рече накрая.

— Какво е направил?

Клаудия се просълзи.

— Разбрах, че ми изневерява.

Ецио се намръщи. Дучо на практика беше сгоден за сестра му и макар да не го бяха обявили публично…

— Кой ти каза? — обгърна я той през рамо.

— Другите момичета. — Тя изтри очи и го погледна. — Смятах ги за приятелки, ала ми се стори, че злорадстват.

Ецио стана гневно.

— Значи са истински харпии! Не са ти необходими!

— Но аз го обичах!

След кратко мълчание той попита:

— Сигурна ли си? Може би си се лъгала. Как се чувстваш сега?

— Искам да страда — със сухи очи отвърна Клаудия. — Дори и малко. Наистина ме нарани.

Ецио се взря в сестра си — в очите й искреше тъга, примесена с гняв. Сърцето му се вкамени.

— Смятам да му погостувам.

Дучо Довидзи не беше вкъщи, но икономът обясни на Ецио къде да го намери. Ецио заобиколи Понте Векио и пое на запад по южния бряг на Арно към църквата „Сан Джакопо Сопрано“. Наблизо имаше няколко уединени парка, където влюбените си уговаряха срещи. Кръвта на Ецио кипеше заради сестра му, но той се нуждаеше от по-сигурно доказателство за изневярата на Дучо от някаква си мълва. Замисли се, че може би скоро ще го открие.

И естествено, скоро зърна русия младеж, наконтен от глава до пети, седнал на пейка с изглед към реката и прегърнал през рамо непознато тъмнокосо момиче. Ецио предпазливо се прокрадна към тях.

— Красиво е, скъпи — каза момичето и протегна ръка напред.

Ецио забеляза на пръста й да проблясва диамант.

— Ти заслужаваш само най-доброто, любов моя — измърка Дучо, придърпа я към себе си и понечи да я целуне.

Момичето обаче го отблъсна.

— Не бързай толкова. Не можеш да ме купиш просто ей така. Виждаме се отскоро, а и разбрах, че си се врекъл на Клаудия Аудиторе.

Дучо се изплю.

— Разделихме се. Както и да е… татко казва, че заслужавам нещо по-добро от някаква си Аудиторе. — Той стисна бедрото й. — Теб например!

— Birbante![5] Да се поразходим.

— Хрумва ми нещо по-забавно — каза Дучо и пъхна ръка между краката й.

Ецио не издържа повече.

— Ей, lurdo porco[6]! — подвикна той.

Дучо се обърна стъписано и пусна момичето.

— Привет, приятелю мой — поздрави той, ала гласът му потреперваше притеснено. Какво ли беше видял Ецио? — Струва ми се, че не познаваш… братовчедка ми?

Вбесен от предателството, Ецио пристъпи напред и заби юмрук в лицето на доскорошния си приятел.

— Засрами се, Дучо! Унижаваш сестра ми, влачейки се с тази… тази putaña!

— Кого наричаш putaña? — озъби се момичето, но стана и отстъпи назад.

— Дори момиче като теб може да си намери по-подходяща партия от този задник! — рече й Ецио. — Нима си въобразяваш, че той ще те превърне в благородничка?

— Не й говори така — изсъска Дучо. — Поне е по-щедра от сестричката ти! Тя, предполагам, е по-студенокръвна от монахиня. Жалко… можех да я шлифовам малко. Ала…

— Разби сърцето й, Дучо — прекъсна го хладно Ецио.

— Нима? Какъв позор!

— В отплата смятам да ти счупя ръката.

Момичето изпищя и побягна. Ецио стисна хленчещия Дучо и изопна ръката му на ръба на каменната пейка, на която допреди малко се горещеше с любовницата си. Натисна лакътя му надолу, докато стоновете на Дучо се превърнаха в поток сълзи.

— Стига, Ецио! Умолявам те! Баща ми няма други синове!

Ецио го изгледа презрително и го пусна. Дучо се строполи и претърколи на земята. Огледа, хлипайки, ожулената си ръка и разкъсаните си и окаляни дрехи.

— Не си струва да си губя времето с теб! — рече му Ецио. — Но за да не размисля, стой далеч от Клаудия. И от мен!

След това пое бавно към дома, крачейки покрай речния бряг, докато почти стигна полето. Когато се прибра, сенките вече се удължаваха, но ядът му се беше поуталожил. Рече си, че не приляга на истински мъж да позволява на гнева да го обсеби.

Близо до имението забеляза малкия си брат, когото не беше виждал от предишната сутрин. Поздрави топло момчето:

— Здравей, Петручо. Какво си намислил? Измъкна се от учителя си, а? Както и да е… не е ли време да си в леглото?

— Не ставай глупав! Голям съм вече! След няколко години ще те разпердушинвам със замах!

Лицата им грейнаха в усмивка. Петручо притискаше към гърдите си резбовано дървено ковчеже. През отворения капак Ецио забеляза снопче бели и кафяви пера.

— От орел са — обясни момчето. Посочи към върха на кулата на съседната сграда. — Там има старо гнездо. Малките са отраснали и отлетели. Между камъните обаче са останали много пера. — Петручо изгледа умолително брат си. — Ще ми събереш ли още малко, Ецио?

— За какво са ти?

Петручо сведе очи.

— Тайна е — отвърна той.

— Ако отида да ти взема, ще се прибереш ли вкъщи? Късно е вече.

— Да.

— Обещаваш ли?

— Да.

— Добре тогава.

Ецио си помисли, че след като днес помогна на Клаудия, няма причина да не услужи и на Петручо.

Изкачването по кулата беше трудно, понеже камъните бяха гладки и трябваше дълго да търси опора за краката и ръцете си. По-нагоре го улесниха декоративните корнизи. В крайна сметка катеренето му отне половин час, ала успя да събере още петнайсет пера — всички, които намери — и да ги донесе на Петручо.

— Пропусна едно — посочи момчето.

— В леглото! — изръмжа Ецио.

Петручо побягна.

Ецио се надяваше майка му да остане доволна от подаръка. Тайните на Петручо не бяха сложна загадка.

Той се усмихна и влезе вкъщи.

3.

На следващата сутрин Ецио се събуди късно, ала с облекчение установи, че не е необходим на баща си. Завъртя се из градината, където видя майка си да наглежда как подрязват черешовите й дръвчета, чиито цветове вече бяха започнали да завяхват. Тя му се усмихна и му махна да се приближи. Мария Аудиторе беше висока, изискана жена в началото на четирийсетте. Дългата й черна коса се спускаше на плитки по снежнобялата муселинена шапка, поръбена с черно и жълто — цветовете на фамилния герб.

— Ецио! Добър ден.

— Мамо.

— Как си? По-добре, надявам се.

Тя докосна нежно раната върху челото му.

— Всичко е наред.

— Баща ти каза, че трябва да си почиваш.

— Нямам нужда от отдих, мамо!

— Е, тази сутрин ще пропуснеш вълненията. Баща ти ме помоли да се погрижа за теб. Разбрах какво си свършил.

— Какво имаш предвид?

— Не си играй игрички с мен, Ецио. Знам за боя с Виери.

— Разнася лъжливи слухове за семейството ни! Трябваше да си получи заслуженото!

— На Виери му е тежко. Още повече, откакто арестуваха баща му. — Тя млъкна замислено. — Франческо де Паци може да е всякакъв, но не мислех, че е способен да се включи в заговор за убийство на дука.

— Какво ще стане с него?

— Ще го съдят, щом се върне нашият дук Лоренцо. Основният свидетел ще бъде баща ти.

Ецио се озърна неспокойно.

— Не се безпокой, няма нищо страшно. А и аз не смятам да ти причинявам неприятности. Всъщност искам само да ме придружаваш — нищо чудно дори да ти хареса.

— С радост ще ти помогна, мамо.

— Да вървим тогава. Наблизо е.

Тръгнаха пеш, ръка за ръка, към катедралата, а после към малкия квартал до нея, където се намираха работилниците и ателиетата на мнозина от флорентинските творци. Някои — на Верокио например или на наскоро изгрялата звезда Алесандро ди Мариано Филипели, когото вече наричаха с прозвището Ботичели — бяха просторни помещения, където цареше трескава дейност: помощници и чираци смесваха бои и разбъркваха хоросан, други бяха по-скромни. Мария спря пред вратата на едно ателие от втория тип и почука. Отвори им веднага красив, елегантно — дори натруфено — облечен млад мъж с атлетична фигура, буйна тъмнокафява коса и гъста брада. Изглеждаше шест-седем години по-голям от Ецио.

— Мадона Аудиторе! Добре дошли! Очаквах ви.

— Добър ден, Леонардо. — Двамата си размениха протоколни целувки. Ецио си помисли, че художникът навярно добре познава майка му. Младият мъж обаче му беше допаднал.

— Това е синът ми — Ецио — представи го Мария.

Художникът се поклони.

— Леонардо да Винчи — рече той. — Molto onorato, signore[7].

— Maestro.

— Още не съм маестро — усмихна се Леонардо. — Но защо се отплесвам. Заповядайте, заповядайте! Почакайте тук да видя дали помощникът ми може да ви донесе вино, докато аз подготвя картините ви.

Ателието не беше просторно и заради царящата вътре неразбория изглеждаше още по-тясно. По масите се валяха скелети на птици и дребни бозайници. До тях се мъдреха стъкленици, пълни с безцветна течност, в която плуваха органи, за чийто произход отвратеният Ецио дори не смееше да гадае. По широкия работен плот в дъното бяха подредени дребни любопитни конструкции, издялани педантично от дърво, а върху два статива бяха подпрени недовършени картини в по-тъмна от обичайната тоналност и с по-неясни контури. Ецио и Мария се настаниха удобно и от вътрешната стая се появи симпатичен младеж, понесъл поднос с вино и дребни сладкиши. Поднесе им ги, усмихна се свенливо и се оттегли.

— Леонардо е много талантлив.

— Щом казваш, мамо. Аз не разбирам от изкуство.

Ецио живееше с мисълта, че ще следва стъпките на баща си, макар дълбоко в себе си да усещаше бунтарска и авантюристична жилка, неподобаваща на образцов флорентински банкер. Във всеки случай и той като по-големия си брат беше човек на действието, а не артистичен ценител на изкуството.

— Себеизразяването е жизнено необходимо, за да разберем живота и да му се насладим до дъно — погледна го майка му. — Трябва да си намериш отдушник, скъпи.

— Имам колкото щеш — подразни се Ецио.

— Нямах предвид само фустите — констатира с равен тон Мария.

— Мамо!

В отговор тя само вдигна рамене и присви устни.

— Добре е да завържеш приятелство с някого като Леонардо. Смятам, че го очаква блестящо бъдеще.

— Съдейки по ателието му, съм склонен да възразя.

— Не ставай нагъл!

Прекъсна ги Леонардо, който се появи откъм вътрешната стая, понесъл две кутии. Остави едната на пода.

— Имаш ли нещо против да я носиш? — попита той Ецио. — Бих помолил Аниоло, но той трябва да остане да пази работилницата. А и горкото момче няма толкова сили.

Ецио се наведе да вдигне кутията и остана изненадан от тежестта й. Едва не я изпусна.

— Внимавай! — предупреди го Леонардо. — Картините са фини, а майка ти ми плати добри пари за тях.

— Да вървим ли? — предложи Мария. — Нямам търпение да ги окача. Надявам се да одобриш местата, които избрах — обърна се тя към Леонардо.

Ецио се сепна леко от думите й — заслужаваше ли толкова почтително отношение този едва прохождащ художник?

Докато крачеха по улицата, Леонардо бъбреше дружелюбно и Ецио неохотно си призна, че младият мъж го е очаровал. Нещо у него обаче инстинктивно го тревожеше, нещо, което не можеше точно да определи. Хладина? Отчужденост от себеподобните? Навярно просто умът му витаеше из облаците, както на мнозина негови събратя, или поне така твърдяха хората. Този човек обаче веднага вдъхна респект у младия Аудиторе.

— И така, Ецио, с какво се занимаваш ти? — попита го Леонардо.

— Работи за баща си — отвърна Мария.

— А! Финансист! Е, родил си се в най-подходящия за тази професия град!

— Творците също са на почит тук — каза Ецио. — Радват се на богати покровители.

— Твърде много сме — измърмори недоволно Леонардо. — Трудно е да привлечеш внимание. Затова съм толкова задължен на майка ти. Да знаеш, че има много точно око!

— С рисуване ли се занимаваш основно? — попита Ецио, сетил се за разнородните вещи в ателието.

— Сложен въпрос — отвърна замислено Леонардо. — Честно казано, откакто работя сам, ми е трудно да се съсредоточа в едно-единствено начинание. Обожавам да рисувам, знам, че ми се удава, ала… някак си виждам края, преди да го достигна, и понякога това ми пречи да завърша започнатото. Трябва ми външен натиск! И не е само това. Често усещам, че на творбите ми липсва… не знам… цел. Безсмислено ли ти звучи?

— Трябва да си вярваш повече, Леонардо — вметна Мария.

— Благодаря, но понякога ми се струва, че е по-добре да се захвана с нещо практично, с работа, свързана пряко с живота. Искам да проумея живота — какво го движи, какво движи всичко.

— Тогава ще се наложи да се трудиш за стотина!

— Да, да можех! Знам какво искам да изследвам — архитектурата, анатомията, дори инженерството. Не искам да пресъздавам света с четката си, искам да го променя!

Говореше толкова пламенно, че вместо да се подразни, Ецио се впечатли — младият мъж очевидно не се хвалеше; ако не друго, бушуващите в него идеи явно го измъчваха. „Остава само — помисли си Ецио — да ни каже, че се занимава и с поезия и музика!“.

— Искаш ли да оставиш кутията и да отдъхнеш малко, Ецио? — попита Леонардо. — Сигурно ти тежи.

Младежът стисна зъби.

— Не, благодаря. Почти стигнахме.

Когато влязоха в Палацо Аудиторе, Ецио остави кутията в предния салон възможно най-бавно и внимателно, доколкото му позволяваха пламтящите мускули. Усети облекчение, по-голямо, отколкото би признал дори пред самия себе си.

— Благодаря, сине — каза майка му. — Оттук нататък ще се справим и без теб, макар, разбира се, ако искаш да дойдеш и да ни помогнеш да окачим картините…

— Не, мамо, благодаря, мисля, че двамата ще се справите по-добре сами.

Леонардо протегна ръка.

— Радвам се, че се запознахме, Ецио. Надявам се пътищата ни скоро да се пресекат отново.

— Аз също.

— Повикай някого от прислугата да помогне на Леонардо — обади се Мария.

— Не — възпротиви се художникът. — Предпочитам сам да ги нося. Какво ще стане, ако ги изпуснат? — Той приклекна и вдигна кутията, която Ецио му подаде. — Да вървим — предложи на Мария.

— Насам — упъти го тя. — Довиждане, Ецио. Ще се видим на вечеря. Ела, Леонардо.

Ецио ги изпрати с поглед. Леонардо очевидно заслужаваше уважение.

След обяда, в късния следобед, Джулио пристигна забързан както винаги и му съобщи, че баща му го вика в кабинета си. Ецио последва енергично секретаря по дългия коридор с дъбова ламперия, отвеждащ към задното крило на имението.

— А! Ецио! Влизай, момче! — рече Джовани делово и сериозно. Стана от стола пред писалището, върху което лежаха две дебели писма, увити с тънък пергамент и запечатани.

— Казват, че дук Лоренцо ще се върне утре или най-късно вдругиден — каза Ецио.

— Знам. Ала няма време за губене. Искам да ги занесеш на двамина мои приятели в града. — Той побутна писмата по плота на писалището.

— Да, татко.

— Искам също да прибереш съобщението, което един пощенски гълъб трябва да е донесъл в гълъбарника на площада в края на улицата. Гледай никой да не забележи, когато го вземаш.

— Ще се постарая.

— Добре. Върни се веднага, щом приключиш. Трябва да обсъдим важни неща.

— Разбира се, сър.

— Така че този път си опичай ума. Никакви побоища.

Ецио реши да се заеме първо с гълъба. Здрачаваше се. По това време нямаше много минувачи — малко по-късно флорентинците щяха да се стекат на площада за своята passeggiata[8].

Когато стигна целта, забеляза надписи, надраскани по стените зад и над гълъбарника. Почуди се — отскоро ли бяха, или просто не беше ги забелязал преди? Старателно изписан беше стих, познат му от Еклесиаст: „Който трупа познание, трупа мъка“. Малко под него някой беше добавил по-нечетливо: „Къде е пророкът?“.

Умът му обаче бързо се върна към задачата. Веднага разпозна гълъба, който търсеше — единственият, към чийто крак беше прикрепена бележка. Той я откачи сръчно и нежно остави птицата обратно върху пръта. После се поколеба. Да прочете ли бележката? Не беше запечатана. Разви пъргаво листчето и откри, че съдържа само едно име — Франческо де Паци. Сви рамене. Предположи, че баща му ще разгадае написаното по-добре от него. Недоумяваше обаче какъв смисъл крие името на бащата на Виери и вероятен съзаклятник в заговора за преврат срещу дука на Милано — факти, вече известни на Джовани. Освен ако не беше потвърждение.

Ала трябваше да побърза. Чакаше го още работа. Пъхна бележката в кесията на колана си и се запъти към адреса, отбелязан на първия плик. Мястото го изненада — намираше се в квартала на червените фенери. Често го беше посещавал с Федерико — разбира се, преди да срещне Кристина — ала винаги се чувстваше напрегнат. Когато наближи мрачната уличка, към която го беше упътил баща му, Ецио стисна дръжката на камата, за да си вдъхне увереност. Мястото се оказа зле осветена ниска таверна, в която сервираха кианти в глинени стакани.

Тъкмо се чудеше какво да предприеме по-нататък, понеже не виждаше никого наоколо, когато го сепна глас отстрани:

— Ти ли си момчето на Джовани?

Ецио се обърна към грубоватия мъж, чийто дъх вонеше на лук. Придружаваше го жена, която навремето може би е била хубавичка, но десетте години в повече върху плещите й бяха заличили някогашния чар. Бледа следа от него се различаваше само в ясните й, умни очи.

— Има си хас, глупако — обади се тя. — Не виждаш ли, че е одрал кожата на баща си!

Мъжът не си направи труда да й отговори.

— Носиш ни нещо — рече той на Ецио. — Дай го.

Ецио се поколеба. Свери адреса. Нямаше грешка.

— Дай го, приятелю — приведе се мъжът към него. Дъхът му го лъхна с пълна сила. С лук и чесън ли се изхранваше този човек?

Ецио остави писмото в разперената длан на мъжа, която веднага се затвори и го прибра в провесена през кръста кожена кесия.

— Добро момче — похвали го той и се усмихна. Ецио с изненада откри, че усмивката придава на лицето му изненадващо благородство. Но не и думите му. — И не се бой — добави мъжът. — Не сме заразни. — Млъкна и хвърли поглед към жената. — Аз поне не съм.

Жената се разсмя и го перна с юмрук по ръката. После и двамата изчезнаха.

Ецио се измъкна от уличката с въздишка на облекчение. Адресът върху второто писмо го насочи по улицата западно от Баптистерията[9] — доста по-приличен квартал, ала обезлюден по това време на денонощието. Ецио забърза натам.

Под арката, засенчваща улицата, го очакваше навъсен мъж с войнишка стойка. Беше облечен със селски кожени дрехи, ала миришеше на чисто и свежо и беше гладко избръснат.

— Насам — помаха той.

— Нося ви нещо — подхвана Ецио. — От…

— Джовани Аудиторе? — прошепна едва доловимо онзи.

— Да.

Мъжът се озърна на всички страни. По-надолу по улицата се виждаше само фенерджията.

— Проследи ли те някой?

— Не. Че защо да ме следят?

— Няма значение. Дай ми писмото. Бързо.

Ецио протегна ръка.

— Положението става все по-напечено — каза мъжът. — Предай на баща си, че тази нощ ще атакуват. Трябва да се укрие на сигурно място.

Ецио зяпна изумено.

— Какво? Какво говорите?

— Вече казах твърде много. Връщай се бързо вкъщи.

И мъжът се стопи в сенките.

— Почакай! — подвикна му Ецио. — Обясни ми! Върни се!

Ала човекът сякаш бе потънал вдън земя.

Ецио забърза към фенерджията.

— Колко е часът? — попита го той.

Мъжът вдигна поглед към небето.

— Трябва да е към двайсетия час — отвърна.

Ецио пресметна бързо. Беше тръгнал преди два часа. Трябваха му двайсетина минути да се върне. Затича. Загложди го ужасно предчувствие.

Веднага щом зърна Палацо Аудиторе, усети, че нещо не е наред. Никъде не светеше, големите порти отпред зееха отворени. Той хукна още по-бързо и закрещя:

— Татко! Федерико!

Просторният салон на имението беше тъмен и празен, ала в мътната светлина Ецио различи обърнатите маси, счупените столове, строшените съдове и чаши. Някой беше съборил платната на Леонардо на пода и ги бе разпорил с нож. Нейде отдалеч в мрачината долетя хлипане — плачеше жена. Майка му!

Той се втурна към звука, ала зад него помръдна сянка, нещо се издигна над главата му. Ецио се извърна и сграбчи тежкия сребърен свещник, който се стрелна застрашително надолу. Извъртя го бясно и нападателят го пусна с уплашен вик. Младежът метна настрани свещника, стисна ръката на нападателя и го придърпа към бледата светлина. Вече беше извадил камата от ножницата. В сърцето му бушуваше смъртна ярост.

— О! Ser Ецио! Слава на Бога!

Ецио разпозна гласа, после и лицето на семейната икономка Анета, която служеше при тях от години.

— Какво е станало? — попита той, сграбчи китките й и я раздруса от тревога и страх.

— Нахълта градската стража. Арестуваха баща ти и Федерико. Отведоха дори малкия Петручо — изтръгнаха го от ръцете на майка ти.

— Къде е мама? Къде е Клаудия?

— Тук сме — долетя треперлив глас откъм сенките.

Появи се сестра му. На ръката й се крепеше майка им. Ецио вдигна един стол, за да седне Мария. В бледата светлина забеляза кървави петна по разкъсаните и изпоцапани дрехи на Клаудия. Майка му сякаш не го позна. Хлипаше и се клатеше трескаво напред-назад. Ръцете й стискаха малкото дървено ковчеже, пълно с пера, което Петручо й бе подарил сякаш не преди два дни, а в един друг живот.

— За бога, Клаудия! Добре ли си? — Той я погледна, обзет от гняв. — Да не би…?

— Не — нищо ми няма. Само се посдърпахме, понеже си мислеха, че знам къде си… Но мама… О, Ецио, отведоха татко, Федерико и Петручо в Палацо Векио!

— Майка ти не е на себе си — обади се Анета. — Понечи да се възпротиви, а те… — Икономката избухна: — Bastradi[10]!

Ецио мислеше бързо.

— Тук не са на сигурно място. Можеш ли да ги заведеш някъде, Анета?

— Да, да… при сестра ми. Там ще са в безопасност.

Думите излитаха с мъка от устата на икономката.

— Трябва да действаме бързо. Стражарите със сигурност ще се върнат да ме търсят. Клаудия, мамо, няма време за губене. Не вземайте нищо, просто вървете с Анета. Веднага! Клаудия, подкрепяй мама.

Той ги изпроводи до изхода на опустошения им дом. После ги остави в сигурните ръце на вярната Анета, която постепенно възвръщаше самообладанието си. В съзнанието на Ецио се блъскаха предположения, светът му рухваше пред очите му. Той отчаяно се мъчеше да осъзнае случилото се, да реши какво да предприеме, как да спаси братята и баща си…

Веднага почувства, че трябва намери начин да види баща си, да разбере какво е предизвикало жестоката разправа със семейството му. Ала Джовани беше в Палацо Векио! Навярно бяха хвърлили близките му в двете малки килии в кулата. Но изход трябваше да се намери! Палацо Векио бе укрепен като бойна крепост, несъмнено го охраняваха стражари — особено тази нощ.

Ецио се насили да се успокои и да събере мислите си. Запрокрадва се, долепен до стените на сградите, по улиците към Пиаца дела Синьория. Погледна нагоре. По бойниците и на върха на крепостта горяха факли, осветяващи гигантските червени лилии — герба на града — и големия часовник в основата на кулата. С присвити очи Ецио се взря още по-нависоко. Стори му се, че различава бледата светлинка на свещ зад тесния, преграден с решетки прозорец под върха на кулата. Пред огромните двойни порти на крепостта дежуреха стражари, други се разхождаха по бойниците. По кулата обаче не се виждаха въоръжени мъже, а и нейните бойници така или иначе се намираха над прозореца, до който трябваше да се добере.

Той се отдалечи от крепостта, заобиколи площада и се шмугна в тясна уличка откъм северната страна на Палацо Векио. За щастие навън все още се разхождаха доста граждани, наслаждаващи се на вечерния бриз. На Ецио му се стори, че обитава свят, съвсем различен от техния, че е низвергнат от обществото, в което само допреди три-четири часа се чувстваше в свои води. Ядоса го мисълта, че животът на всички тези хора продължава необезпокоявано да следва всекидневната рутина, а неговото семейство е съсипано. В сърцето му отново се надигна вълна от ярост и страх. Той обаче бързо се съсредоточи върху предстоящото изпитание и по лицето му се изписа желязна решимост.

Издигащата се над него стена беше гладка и шеметно висока, ала за негова радост оставаше в сянка. Освен това камъните по фасадата на Палацо Векио бяха осеяни с издатини, които щяха да предоставят достатъчна опора за ръцете и краката му, докато се катери. Проблем оставаха стражарите по северните бойници, ала с тях щеше да се заеме, когато настъпеше моментът. Надяваше се повечето войници да са струпани по протежение на главната западна фасада на сградата.

Ецио пое дъх, озърна се — в тъмната уличка нямаше никого — и подскочи. Улови се здраво за стената — пръстите на краката му се впиха в нея през меките кожени подметки — и пое нагоре.

Когато се изкачи върху бойниците, се приведе; мускулите на глезените му се напрегнаха мъчително. Видя двама стражари, но те стояха с гръб към него, вперили очи към осветения площад под нозете си. Ецио поспря, за да се убеди, че нищо не е издало присъствието му. После, без да се изправя, се стрелна към тях и светкавично ги нападна. Ръцете му обвиха в здрава хватка вратовете им; използвайки инерцията на телата им и елемента на изненада, той ги събори назад, за секунди смъкна шлемовете им и жестоко блъсна главите им една в друга — и двамата изгубиха съзнание, преди по лицата им да проличи изненада. Ако този план не бе успял, Ецио не би се поколебал да пререже гърлата им.

Поспря отново. Едва си поемаше дъх. Сега беше ред на кулата. Тя бе построена от по-гладки камъни и изкачването беше трудно. На всичкото отгоре се налагаше да се катери спираловидно — от северната към западната страна на кулата, където се намираха килиите. Молеше се някой от площада или от бойниците да не вдигне поглед нагоре. Не можеше да си представи да го свалят с един изстрел от арбалет, след като вече се е добрал дотук.

Ъгълът, където се срещаха западната и северната стена, беше безмилостно гладък. За момент Ецио застина неподвижен, търсейки опора, която сякаш не съществуваше. Погледна надолу и видя как далече долу един от стражарите по бойниците се взира към него. Ясно различи бледото лице. Дори очите на мъжа. Притисна се към стената. В тъмните си дрехи навярно изпъкваше като хлебарка върху бяла покривка. Ала незнайно защо, мъжът сведе поглед и закрачи отново. Дали го видя? Дали си е помислил, че халюцинира? Гърлото на Ецио затуптя от напрежение. Овладя се след една дълга минута и отново задиша спокойно.

С цената на нечовешки усилия най-сетне достигна целта, благодарен на тесния перваз, който му предостави опора да надникне в тясната килия зад прозореца. „Бог е милостив“, помисли си той, когато разпозна бащината фигура. Джовани бе застанал гърбом и очевидно четеше на мъждукащата светлина от свещта.

— Татко! — тихо извика Ецио.

Джовани се обърна рязко.

— Ецио! Как, за бога…

— Няма значение, татко. — Джовани се приближи и Ецио забеляза ожулените му и окървавени ръце, бледото му и изпито лице. — Господи, татко, какво са ти причинили?

— Понатупаха ме. Нищо особено. По-важно е как са майка ти и сестра ти.

— Вече са в безопасност.

— С Анета?

— Да.

— Слава Богу!

— Какво стана, татко? Очакваше ли го?

— Не толкова бързо. Арестуваха и Федерико и Петручо. Мисля, че са в килията отзад. Ако Лоренцо беше тук, това нямаше да се случи. Трябваше да взема мерки.

— Обясни ми по-точно.

— Няма време! — почти извика Джовани. — Слушай! Трябва да се върнеш у дома. В кабинета ми има тайна врата. В стаята под нея е скрит сандък. Вземи всичко, което намериш вътре. Разбра ли? Всичко! Дори да ти се стори странно — всичко е важно!

— Да, татко.

Ецио попремести тежестта си, все още увиснал на косъм над бездната, вкопчен в решетките на прозореца. Не смееше да погледне надолу. Не знаеше колко още ще издържи неподвижен.

— В сандъка има писмо и няколко документа. Трябва да ги отнесеш още тази вечер — неотложно е! — на месер Алберти…

— Съдията?

— Точно така. Тръгвай сега!

— Но, татко… — с мъка отрони Ецио. Горящ от желание да направи нещо повече, отколкото да разнася документи, продължи с пресеклив глас: — Паци ли стоят зад това? Прочетох бележката от пощенския гълъб. Пишеше…

Ала Джовани му изшътка. Ецио чу как в катинара на килията изщраква ключ.

— Отвеждат ме на разпит — мрачно каза Джовани. — Измъквай се, преди да са те открили. За бога, смело момче си ти! Ще изпълниш достойно предопределението си. А сега върви…

Ецио се спусна от перваза и се прилепи към стената. Чу как отвеждат баща му. Сърцето му се късаше. С усилия на волята се успокои, за да се подготви за обратния път. Знаеше, че слизането почти винаги е по-трудно от изкачването, ала през последните два дни бе набрал доста опит в катеренето нагоре-надолу по сградите. И сега, макар да се подхлъзна веднъж-дваж, успя да се спусне благополучно до бойниците, където двамата стражари лежаха, където ги беше оставил. Късметът го спохождаше отново! Блъсна главите им възможно най-силно, ала ако бяха дошли в съзнание, докато той беше на кулата, и бяха вдигнали тревога… е, последствията щяха да са плачевни.

Но нямаше време за размисли. Той се надвеси през бойниците и надзърна надолу. Налагаше се да побърза. Ако забележеше нещо, което да омекоти падането му, щеше да рискува да скочи. Очите му се пригодиха към сумрака и зърнаха навеса на изоставена сергия, опряна до стената. Да опита ли? Успееше ли, щеше да спечели няколко ценни минути. Иначе навярно щеше да е доволен, ако се разминеше само със счупен крак. Трябваше да заложи на сляпата вяра.

Пое дълбоко дъх и се гмурна в мрака.

Навесът се сгромоляса под тежестта, стоварила се от такава височина, но устоя достатъчно, за да омекоти падането. Ецио беше зашеметен и на сутринта ребрата щяха да го наболяват, но все пак се бе приземил сполучливо. И без да го усети никой.

Той поразтърси тяло и се спусна към доскорошния си дом. Когато стигна, се сети, че в бързината баща му бе забравил да му обясни къде е тайната врата. Джулио сигурно знаеше, но кой знае къде беше той сега?

За щастие край сградата не обикаляха стражи и той успя да влезе необезпокоявано. Постоя за малко пред входа, неспособен да прекрачи през тъмния праг — къщата сякаш се бе променила, бяха опетнили свещената й неприкосновеност. За кой ли път Ецио пропъди страничните размисли, убеден, че всичко зависи от действията му. Семейството му разчиташе на него. Той бутна вратата и влезе в мрачната къща. След минута вече стоеше в средата на кабинета, осветен от зловещо бледата светлина на самотна свещ. Озърна се наоколо.

Войниците бяха обърнали стаята наопаки и явно бяха конфискували множество документи на банката. Хаосът от нападали рафтове, прекатурени столове, извадени и захвърлени по пода чекмеджета, пергаменти и книги никак не го улесняваше.

Ала Ецио познаваше кабинета като петте си пръста, зрението му беше остро и умът му работеше като бръснач. Стените бяха дебели, във всяка можеше да се крие тайник, ала той тръгна към онази, в която бе вградена голямата камина, и започна търсенето оттам, където стените бяха най-дебели, за да поемат камината. Вдигна свещта и огледа внимателно, ослушвайки се бдително, за да не го изненадат стражарите. Най-сетне вляво от голямата издадена полица над камината му се стори, че различава бледи очертания на врата, вградена в ламперията. Някъде наблизо сигурно се криеше и средството за отваряне. Той се взря във фигурите на двата титана, които поддържаха мраморната полица върху плещите си. Носът на онзи отляво изглеждаше, сякаш е чупен и поправян, под ноздрите му личеше фина цепнатина. Ецио го докосна и откри, че поддава леко. Затаил дъх, той го размърда предпазливо и вратата се открехна тихо навътре, разкривайки каменен коридор, водещ наляво.

Щом влезе, кракът му стъпи върху каменна плоча, която потъна надолу, и газените лампи върху стените край коридора тутакси светнаха. Повървя малко по спускащия се плавно надолу коридор и стигна кръгла стая, декорирана по-скоро в сирийски, отколкото в италиански стил. Ецио си припомни картината в личния кабинет на баща си, изобразяваща крепостта Масяф — някогашното седалище на Ордена на асасините[11]. Не разполагаше обаче с време да разсъждава дали любопитният интериор на тайната стая крие особен смисъл. Нямаше никакви мебели, в средата стоеше голям сандък, пристегнат с метални обръчи и залостен здраво с два катинара. Ецио се огледа дали някъде из стаята няма ключ, ала ако не борим декорацията по стените, тя беше съвсем празна. Той се почуди дали не се върне в кабинета, за да потърси ключ, и дали ще има време да го стори, но случайно ръката му перна единия катинар и той рязко се отвори. Другият поддаде също тъй лесно. Дали Джовани му беше вдъхнал някаква неведома сила? Или катинарите бяха някак си пригодени да реагират на докосването на избрани хора? Трупаха се загадка след загадка, ала се налагаше да отложи разрешаването им.

Той вдигна капака на сандъка и видя бяла мантия с качулка — очевидно старовремска и ушита от вълна с неизвестен за него произход. Нещо го подтикна да я сложи и тутакси усети в жилите му да потича странна сила. Отметна качулката, но не свали мантията.

В сандъка откри и кожена гривна, счупена кама, чието острие вместо с дръжка се свързваше с непонятен механизъм, меч, пергамент с букви, символи и сякаш част от чертеж, и писмото и документите, които баща му заръча да занесе на Уберто Алберти. Ецио взе всичко, захлопна сандъка и се върна в кабинета на Джовани, затваряйки старателно тайната врата. В кабинета откри захвърлената кожена чанта за документи на Джулио, напъха вътре съдържанието на сандъка и я преметна през гърди. Мечът запаса на колана си. Почуди се какво означават странните вещи и защо баща му ги държи в тайна стая. Ала притиснат от времето, той пропъди мислите и предпазливо се отправи към портала на имението.

Точно когато пристъпи в предния двор обаче, забеляза да влизат двама стражари. Не успя да се скрие. Видяха го.

— Спри! — извика единият и мъжете се втурнаха към него.

Не остана възможност за отстъпление. Стражарите вече бяха извадили мечовете си.

— Защо сте дошли? Да ме арестувате?

— Не — каза онзи, който проговори първи. — Имаме заповед да те убием!

Другият го нападна веднага.

Ецио извади меча — оръжието му беше непознато, ала го усещаше леко и силно в дланта си, сякаш го бе използвал цял живот. Парира първите удари — отляво и отдясно, понеже и двамата стражари му се нахвърлиха едновременно. И от трите меча се разлетяха искри, ала Ецио усети как новото му оръжие устоява на напора — ловко и могъщо. Когато вторият стражар понечи да отсече ръката на Ецио от рамото, младежът се сви под спускащото се острие, премести тежестта си от задния към предния крак и се спусна напред. Ръката, с която стражарят стискаше меча, се блъсна в рамото на Ецио, без да го нарани. Той залитна и младежът използва собствената си инерция да го прониже право в сърцето с новия си меч. Ецио изопна рамене, залюля се на пети, вдигна левия си крак и оттласна тялото на мъртвия стражар от острието тъкмо навреме, за да се обърне и да посрещне атаката на другаря му. Мъжът се хвърли към него с рев, размахал тежката си сабя:

— Приготви се да умреш, traditore!

— Не съм предател. Никой от семейството ми не е предател.

Стражарят замахна. Ръкавът на Ецио се разкъса, потече кръв. Младежът потръпна от болка, но бързо се съвзе. Стражарят нападна, възползвайки се от предимството си. Ецио го остави да замахне отново, отстъпи назад, препъна го, стовари безмилостно меча си върху врата му и отсече главата му още преди да се строполи на земята.

За секунда застина разтреперан и задъхан в тишината, последвала мелето. За пръв път убиваше. Дали? Усещаше някакъв друг, древен живот у себе си, живот, срещал стотици пъти смъртта.

Чувството го изплаши. Тази нощ Ецио наистина се бе състарил, ала сега у него сякаш се пробуди някаква по-тъмна сила, нещо, което надхвърляше ефекта от мъчителните преживелици през последните часове. С отпуснати рамене той се отправи по тъмните улици към имението на Алберти. Сепваше се при всеки звук и често се озърташе назад. Най-сетне — на ръба на пълното изтощение, впрегнал последните си капчици сила, Ецио се добра до дома на съдията. Погледна фасадата и забеляза мътна светлинка зад един от предните прозорци. Почука силно на вратата с дръжката на меча.

Никакъв отговор. Раздразнен и нетърпелив, той потропа отново — по-силно. Пак нищо.

На третия път обаче отворът в портата се открехна за кратко и после се захлопна. Вратата се отвори почти незабавно и подозрителен въоръжен прислужник го пусна да влезе. Ецио обясни защо е дошъл и бе отведен в стая на първия етаж, където Алберти седеше пред отрупано с книжа писалище. На младежа му се стори, че зад него на стол пред догарящата камина седи полуизвърнат друг мъж — висок и царствен. Различаваше обаче само отчасти профила му — при това смътно.

— Ецио? — изправи се изненадано Алберти. — Какво правиш тук толкова късно?

— Аз… аз не…

Алберти приближи и го обгърна през рамо.

— Почакай, дете. Поеми си дъх. Събери си мислите.

Ецио кимна. Почувства се по-сигурен и същевременно по-уязвим. Събитията, развили се, след като тръгна да отнесе писмата на Джовани, нахлуха в главата му. Месинговият часовник върху писалището сочеше, че наближава полунощ. Нима бяха изминали само дванайсет часа, откакто момчето бе придружило майка си до художническото ателие? Доплака му се. Ала успя да се съвземе и вече порасналият мъж проговори:

— Арестували са баща ми и братята ми — не знам по чия заповед. Мама и сестра ми потърсиха убежище. Опустошили са семейното ни имение. Баща ми ме натовари да донеса това писмо и тези документи…

Извади ги от кожената чанта.

— Благодаря — Алберти надяна очила и поднесе писмото от Джовани към светлината на горящата върху писалището свещ. В стаята се чуваше единствено тиктакането на часовника, от време на време някой въглен пропукваше глухо в камината. И да имаше друг човек в стаята, Ецио бе забравил присъствието му.

След малко Алберти насочи вниманието си към документите. Прелисти ги и накрая дискретно пъхна единия в черния си жакет. Останалите подреди старателно на купчина встрани от другите документи върху писалището.

— Станало е ужасно недоразумение, драги ми Ецио — каза той, сваляйки очилата. — Повдигнали са им обвинения, вярно, сериозни обвинения. Процесът е насрочен за утре сутринта. Изглежда обаче някой — движен от лични мотиви — се е престарал. Не се безпокой. Ще поправя неправдата.

Ецио не смееше да се надява.

— Как?

— Документите, които ми донесе, съдържат улики за заговор срещу баща ти и срещу града. Ще ги представя на процеса утре сутринта и Джовани и братята ти ще бъдат освободени. Обещавам.

Вълна от облекчение заля младия мъж. Той стисна ръката на съдията.

— Как да ти се отблагодаря?

— Да въздавам справедливост е мой дълг, Ецио. Приемам го много сериозно, а и… — той се поколеба за частица от секундата — баща ти е сред най-скъпите ми приятели. — Алберти се усмихна. — Ала къде са ми добрите обноски? Дори не ти предложих чаша вино. — Той замълча. — Къде ще нощуваш? Чака ме още неотложна работа, ала слугите ми ще се погрижат да ти осигурят топла храна, питие и меко легло.

Ецио така и не разбра защо отхвърли това тъй любезно предложение.

Минаваше полунощ, когато напусна имението на съдията. Наметна качулката и се запрокрадва из улиците, мъчейки се да сложи в ред мислите си. Най-сетне разбра накъде го водят нозете му.

Изкатери се на балкона по-лесно, отколкото очакваше — навярно натискът, на който бе подложен, окриляше мускулите му — и почука леко по капаците на прозорците й. Подвикна тихо:

— Кристина! Amore! Събуди се! Аз съм.

Зачака, наострил слух и тих като котка. Чу я как се размърда в леглото, как стана. После уплашеният й глас долетя от другата страна на капаците.

— Кой е?

— Ецио.

Тя отвори бързо капаците.

— Какво има? Нещо лошо ли се е случило?

— Пусни ме да вляза. Моля те.

Когато седнаха върху леглото, той й разказа всичко.

— Усетих, че нещо не е наред — отвърна Кристина. — Тази вечер баща ми изглеждаше притеснен. Но явно всичко ще си дойде на мястото.

— Трябва да остана при теб тази нощ. Не се тревожи, ще си тръгна преди зазоряване. И ще оставя нещо при теб на съхранение. — Младежът свали кожената чанта и я положи между тях. — Доверявам ти се.

— О, Ецио, няма да те подведа.

Той потъна в неспокоен сън в обятията й.

4.

Беше сиво, облачно утро. Градът лежеше пристиснат под душната жега, уловена в капана на слязлото ниско небе. Ецио пристигна на Пиаца дела Синьорина и видя с огромна изненада, че вече се е събрала огромна тълпа. Бяха издигнали дървена платформа, а върху нея имаше маса с покривка от тежък брокат с емблемата на града. Зад нея седеше Уберто Алберти до висок, широкоплещест мъж — непознат, поне на Ецио — с гърбав нос и наблюдателни, пресметливи очи, облечен в пурпурна роба. Вниманието на младежа обаче привлякоха другите хора върху платформата — баща му и братята му, оковани във вериги. Точно зад тях се издигаше високо скеле с дебела напречна дъска, от която висяха три примки.

Ецио бе пристигнал на площада, обзет от вълнение и оптимизъм — нали върховният съдия му бе обещал, че процесът ще приключи благополучно? Сега чувствата му се промениха. Нещо не беше наред. Съвсем не беше наред. Опита се да си пробие път напред през множеството — усети как се задушава сред гъмжилото. С отчаяни усилия на волята се помъчи да преодолее клаустрофобията, да се успокои и да обмисли какво да предприеме. Спря, придърпа качулката ниско над очите си и намести меча в колана. Алберти не би го предал. През цялото време Ецио долавяше как високият мъж — испанец, както издаваха облеклото, чертите и смуглият му тен — обхожда тълпата със зоркия си поглед. Кой беше той? Защо навяваше спомени на Ецио? Виждал ли го беше преди?

Съдията — величав в служебната си роба — вдигна ръце да смълчи множеството. Веднага се възцари тишина.

— Джовани Аудиторе — започна Алберти с авторитетен тон, в който, както долови чувствителният слух на Ецио, се преплитаха нотки страх. — Ти и твоите съучастници сте обвинени в предателство. Разполагате ли с доказателства, оборващи обвинението?

По лицето на Джовани се изписа и изненада, и безпокойство.

— Да, документите, които ти бяха донесени снощи.

— Не съм виждал никакви документи, Аудиторе — отсече Алберти.

Ецио веднага разбра, че процесът е само показен, ала не можеше да проумее подлото предателство на Алберти. Младият мъж изкрещя:

— Лъжеш!

Гласът му обаче се стопи в рева на тълпата. Тръгна напред, разблъсквайки гневните граждани, ала те бяха твърде много и го приклещиха помежду си.

Алберти заговори отново:

— Уликите срещу вас бяха събрани и обстойно проучени. Неоспорими са. Поради липса на каквото и да било оневиняващо доказателство служебният ми дълг повелява да обявя теб и съучастниците ти Федерико, Петручо и — задочно — синът ти Ецио — за виновни в престъплението, по което сте обвиняеми. — Той спря, докато множеството се смълчи отново. — И ви осъждам на смърт. Присъдата ще бъде изпълнена незабавно!

Гражданството отново надигна глас. По даден от Алберти знак палачът подготви примките, докато двамата му помощници сграбчиха първо Петручо, който едва се сдържаше да не се разплаче, и го повлякоха към бесилката. Увиха въжето около врата му, докато той се молеше трескаво, а свещеникът поръси със светена вода главата му. После екзекуторът дръпна лоста, прикрепен към ешафода, и момчето увисна. Първо зарита с крака, после притихна.

— Не! — промълви Ецио. Умът отказваше да повярва на очите му. — Не, Господи, не!

Думите обаче застинаха в гърлото му. Мъката го завладя изцяло.

После дойде ред на Федерико, който крещеше, че е невинен, че цялото му семейство е невинно, и се бореше напразно да се изтръгне от ръцете на стражите, повлекли го към бесилото. Ецио, извън себе си от скръб, отново се запровира отчаяно напред. Забеляза как една самотна сълза се стича по пепелявото лице на баща му. Ецио ужасено проследи как по-големият му брат и негов най-добър приятел се мята на края на въжето — Предаде Богу дух по-бавно от Петручо, но накрая и той се залюля безжизнен в примката. В тишината се чуваше зловещото проскърцване на напречната греда. Ецио се бореше с невярата — наистина ли се случваше това?

През множеството премина глух ропот, но твърд глас го потуши. Джовани Аудиторе проговори:

— Предателят си ти, Уберто. Ти, когото смятах за най-близък приятел и съратник, комуто доверих живота си! Какъв глупак съм бил! Не проумях, че си един от тях! — Думите му прераснаха в гневен страдалчески вик. — Днес ти отнемаш живота ни, но запомни — ние ще вземем твоя в отплата!

Той сведе глава и замълча. Възцари се дълбока тишина, нарушавана само от молитвения шепот на свещеника, щом Джовани Аудиторе закрачи гордо към бесилото, за да се впусне духът му в последното си велико приключение.

Отначало шокът заглушаваше скръбта на Ецио. Ала сега сякаш го блъсна огромен железен юмрук. Когато отворът под нозете на Джовани зейна, той изкрещя:

— Татко!

Очите на испанеца тутакси се заковаха в него. Свръхестествени сили ли насочваха погледа му? Как успя да го различи в плътното множество? Като на бавен кадър Ецио видя как испанецът се привежда към Алберти, прошепва му нещо и посочва.

— Стража! — изкрещя Алберти, сочейки към Ецио. — Там! Там е другият! Заловете го!

Преди тълпата да се съвземе и да го спре, Ецио се запровира бързо назад, налагайки с юмруци всеки, осмелил се да му препречи пътя. Един стражар вече го причакваше. Той сграбчи младежа и му дръпна качулката. Пришпорен отново от същия инстинктивен порив, Ецио се отскубна и изтегли с една ръка меча си, а с другата улови стражаря за гърлото. Светкавичната му реакция изненада мъжа и преди да успее да вдигне ръце, за да се измъкне от хватката, Ецио стисна още по-здраво меча и със замах го прониза в корема. Извади оръжието с рязко странично движение и изпод туниката на стражаря по паважа се посипаха черва. Ецио блъсна тялото настрани, обърна се към платформата и впи очи в Алберти.

— Ще те убия! — изкрещя му той с глас, изпълнен с омраза и гняв.

Стражите обаче приближаваха. Инстинктът за оцеляване взе връх и Ецио се устреми към сравнителната безопасност на тесните улички отвъд площада. С почуда забеляза още двамина стражари, спуснали се да му попречат да избяга.

Сблъскаха се в края на площада. Стражарите застанаха срещу него, отрязвайки пътя за отстъпление. Други се приближаваха изотзад. Ецио се нахвърли диво върху им. За нещастие единият парира удара и мечът отлетя от ръката му. Изгубил всякаква надежда, Ецио понечи да побегне, ала преди да направи и крачка, се случи нещо смайващо. От тясната уличка наблизо, накъдето се беше запътил, се появи мъж с раздърпани дрехи и нападна мълниеносно двамата стражари. Заби дългата си кама в подмишниците на ръцете им, които доскоро стискаха мечовете, а сега увиснаха безпомощно с прерязани сухожилия. Действаше толкова светкавично, че Ецио не успяваше да проследи движенията му. Мъжът вдигна падналия меч и му го подхвърли. Ецио го разпозна. Отново го лъхна миризмата на лук и чесън. В този момент свежи рози от Дамаск не биха ухаели по-приятно.

— Изчезвай оттук — нареди мъжът и сам последва заръката.

Ецио се втурна в уличката, а после закриволичи по алеи и пътеки, които познаваше като на длан от нощните скиталчества с Федерико. Гълчавата зад него стихна. Запъти се към реката и намери убежище в изоставена барака, обитавана някога от нощни пазачи, точно зад един от складовете на бащата на Кристина.

В този момент той загърби детството и се превърна в мъж. Непосилната отговорност да отмъсти и да поправи ужасната несправедливост легна върху плещите му като тежка мантия.

Приседна върху купчина разхвърляни чували и усети как цялото му тяло затрепери. Светът му бе погубен. Баща му… Федерико… и Господи, нима е възможно… малкият Петручо… ги нямаше, бяха мъртви, убити. Ецио оброни глава и заплака, неспособен да възпре сълзите от скръб, страх и омраза. Вдигна лице едва след няколко часа — в кръвясалите му очи светеше непоколебима жажда за мъст. В този момент той разбра, че предишният му живот е приключил — момчето Ецио си беше отишло завинаги. Отсега нататък една-едничка цел щеше да осмисля дните му — възмездието.

По-късно през деня, наясно, че стражарите все още го издирват неумолимо, той пое по глухи улички към семейното имение на Кристина. Не искаше да я излага на опасност, но трябваше да си вземе чантата и безценното й съдържание. Скри се в смърдяща на урина тъмна ниша, не смеейки да помръдне дори когато из краката му се защурваха плъхове, докато светлината в прозореца й му подсказа, че вече се готви за лягане.

— Ецио! — извика тя, щом го видя на балкона. — Слава Богу, че си жив. — По лицето й за кратко се изписа безкрайно облекчение, но почти веднага го смени скръб. — Баща ти… братята ти…

Не намери сили да довърши изречението и сведе глава.

Ецио я прегърна и няколко минути постояха така, сгушени в обятията си.

Накрая тя избухна:

— Луд ли си? Защо си още във Флоренция?

— Трябва да се погрижа за едно-две неща — мрачно отвърна той. — Но не мога да остана дълго при теб. Излагам семейството ти на опасност. Ако помислят, че ме укриваш…

Кристина остана безмълвна.

— Дай ми чантата и ще вървя.

Тя я донесе, но преди да му я подаде, попита:

— А какво ще стане с близките ти?

— Те са най-неотложната ми грижа. Трябва да погреба покойниците си. Няма да понеса да ги захвърлят в трап с вар като престъпници.

— Знам къде са ги занесли.

— Откъде?

— Всички в града говорят. Сега там е безлюдно. До Порта Сан Николо са. Между труповете на просяците. Изкопали са ямата. Очакват каруците с вар на сутринта. О, Ецио…

Той отвърна спокойно, но сурово:

— Ще се погрижа татко и братята ми да си отидат както подобава от този свят. Не мога да им осигуря заупокойна служба, ала няма да позволя да опетнят телата им.

— Ще дойда с теб!

— Не! Не знаеш ли какво те чака, ако те заловят с мен?

Кристина сведе очи.

— Трябва да проверя дали майка ми и сестра ми са на сигурно място. Дължа на семейството си и още една смърт. — Той се поколеба. — После ще замина. Навярно завинаги. Въпросът е дали ще ме последваш.

Тя пристъпи назад. В очите й се изписаха безброй противоречиви чувства. Доминираше любовта — дълбока и силна — ала той вече я беше надраснал с години, откакто за пръв път се бяха прегърнали. Тя беше още момиче. Как би могъл да очаква, че ще приеме такава жертва?

— Искам го, Ецио, да знаеш само колко го желая… ала семейството ми… родителите ми няма да го преживеят…

Погледна я нежно. Макар да бяха връстници, преживелиците му през последните дни го бяха принудили да съзрее по-бързо от нея. Той вече нямаше семейство, на което да разчита. Останали му бяха само отговорността и тежкият дълг.

— Не биваше да питам. А и кой знае, може би някой ден, когато сме загърбили всичко това… — Вдигна ръце към врата си и извади изпод яката тежък сребърен медальон на фина златна верижка. Свали го. Върху медальона семпло бе гравирана първата буква от фамилното му име — „А“. — Искам да го вземеш. Моля те.

Тя го прие с треперещи ръце. По страните й се стичаха сълзи. Сведе очи към медальона, после ги вдигна — да му благодари, да изрече още оправдания.

Но той си беше отишъл.

Край южния бряг на река Арно до Порта Сан Николо Ецио откри зловещото място, където телата лежаха подредени до ръба на огромна зейнала яма. Двамина стражари с нещастен вид — очевидно пресни попълнения — обикаляха наоколо, по-скоро влачейки, отколкото носейки алебардите си. Униформите им пробудиха гнева на Ецио и първоначалният му порив бе да ги убие, но днес се беше нагледал на смърт, а и стражарите бяха селски момчета, навлекли униформите по неволя. Сърцето му се сви, когато забеляза телата на баща си и братята си, захвърлени до ръба на ямата, все още с примки около ожулените вратове. Разбра обаче, че щом дежурните заспят — което несъмнено щеше да стане скоро — ще успее лесно да отнесе телата до речния бряг, където го чакаше лодка, натоварена със съчки.

Беше три сутринта и небето на изток вече светлееше от първото бледо сияние на зората, когато Ецио успя да осъществи замисленото. Стоеше самотен на речния бряг, вперил поглед в лодката, която отнасяше телата на най-близките му същества. Обвита в пламъци, тя бавно плаваше по течението към морето. Ецио я проследи, докато и последната искрица не изчезна зад хоризонта…

Върна се в града. Твърдата решимост беше надмогнала скръбта. Чакаше го много работа. Ала първо трябваше да отпочине. Върна се в колибата на пазача и се настани възможно най-удобно. Успя да подремне, вярно, ала Кристина не напусна нито за миг мислите и неспокойните му сънища.

Знаеше къде горе-долу се намира домът на сестрата на Анета, макар никога да не беше го посещавал. Не познаваше и Паола. Анета обаче му беше дойка и Ецио бе сигурен, че може да й се довери напълно, дори ако всички други го подведат. Почуди се дали е узнала — навярно беше — каква участ е сполетяла баща му и братята му и ако е така, дали е казала на майка му и сестра му.

Пое към къщата предпазливо, по обиколен маршрут и удадеше ли му се случай — по покривите, за да избегне оживените улици, където несъмнено дебнеха хората на Уберто Алберти. Мисълта за предателството на съдията не му даваше мира. За каква фракция говореше баща му пред бесилото? Какво бе принудило Алберти да убие един от най-близките си сподвижници?

Ецио знаеше, че Паола живее северно от катедралата. Когато стигна квартала обаче, не успя да се ориентира. Само тук-там по сградите имаше указателни табели, а и не биваше да се шляе пред погледите на минувачите, за да не го разпознаят. Тъкмо понечи да се върне, когато видя Анета да приближава откъм Пиаца Сан Лоренцо.

Дръпна качулката ниско над челото си и тръгна към нея, налагайки си да крачи спокойно и да се слее възможно най-незабележимо с гражданите, забързани по работа. Мина покрай Анета и доволно отбеляза, че и тя не даде признак да го е разпознала. След няколко метра свърна назад и тръгна след нея.

— Анета…

Съобразителната му дойка не се обърна.

— Ецио. Жив и здрав си…

— Не точно. Майка ми и сестра ми…?

— На сигурно място са. О, Ецио, клетият ти баща. И Федерико. И… — тя потисна задавилия я плач — … малкият Петручо. Тъкмо бях в „Сан Лоренцо“. Запалих свещ на свети Антонио за душите им. Казват, че дукът скоро ще се върне. Може би…

— Мама и Клаудия знаят ли?

— Решихме, че е по-добре да не им съобщаваме.

Ецио се замисли.

— Да, правилно. Аз ще им кажа, когато настъпи моментът. Ще ме заведеш ли при тях? Не можах да открия къщата на сестра ти.

— Натам отивам. Следвай ме неотлъчно.

Той поизостана малко, но без да я изпуска от поглед.

Сградата, в която влязоха, имаше мрачна, наподобяваща крепост фасада като повечето по-големи флорентински имения, ала обстановката вътре го изненада и свари неподготвен.

Озова се в пищно декориран просторен салон с висок таван. Беше мрачно и душно. По стените висяха кадифени драперии в тъмночервено и наситенокафяво и ориенталски бродерии, изобразяващи чувствени сцени на сексуална наслада. В стаята горяха свещи, носеше се ухание на ароматен восък. Мебелировката се състоеше предимно от меки дивани, осеяни с възглавнички от скъп брокат, и ниски масички с подноси с вино в сребърни гарафи, венециански чаши и златни купи със сладкиши. Най-стъписващи обаче бяха хората в стаята. Дузина красиви девойки в копринени и сатенени рокли в зелено и жълто, ушити в духа на флорентинската мода, ала с цепки чак до бедрата, а деколтетата не оставяха много простор за въображението, освен малкия намек докъде трябва да се ограничи. По трите стени на стаята под гоблените и брокатените драперии се виждаха врати.

Ецио се озърна. По-скоро се чудеше накъде да гледа.

— Сигурна ли си, че не сме сбъркали къщата? — попита той Анета.

— Ma certo[12]! И сестра ми идва да ни приветства с добре дошли!

Елегантна жена — навярно в края на трийсетте, но на вид поне с десет години по-млада, красива като principessa и много по-добре облечена — се запъти към тях от средата на стаята. Прибулената тъга в очите й някак си подсилваше чувствеността й и Ецио — въпреки всичко, което тегнеше в сърцето му — усети, че се поддава на чара й.

Тя протегна към него ръката си с дълги пръсти и много бижута.

— За мен е удоволствие да се запознаем, месер Аудиторе — огледа го тя одобрително. — Анета не пести похвалите по твой адрес. Сега разбирам защо.

Ецио поруменя.

— Оценявам милите ви думи, госпожо…

— Наричай ме Паола, моля те.

Ецио се поклони.

— Нямам думи да изразя благодарността си, че закриляхте майка ми и сестра ми, гос… Паола.

— За мен беше чест.

— Тук ли са те? Може ли да ги видя?

— Не са тук — мястото не е подходящо за тях, а и някои от клиентите ми заемат високи постове в градската управа.

— Тогава, простете ми, но дали това е…?

Паола се засмя.

— Разбира се! Но се надявам да изглежда по-различно от вертепите край доковете! Клиентелата се стича по-късно, но обичаме да сме подготвени — винаги съществува възможност някой да се отбие на път за работа. Пристигаш тъкмо навреме.

— Къде е майка ми? Къде е Клаудия?

— На сигурно място са, Ецио, но е твърде опасно да те заведа при тях сега. Не бива да рискуваме, за да не разкрият укритието им. — Тя го поведе към дивана и седна до него. Междувременно Анета изчезна във вътрешността на къщата по свои дела.

— Смятам, че е най-добре — продължи Паола — да напуснете Флоренция при първа възможност. Ала първо трябва да отпочинеш. Да събереш сили, понеже те чака дълъг и тежък път. Дали би желал…

— Много си любезна, Паола — прекъсна я меко той, — и предложението ти е уместно. Но сега не мога да остана.

— Защо? Закъде бързаш?

Докато разговаряха, Ецио усещаше как постепенно го обзема спокойствие, как бушуващите в ума му мисли се укротяват. Най-сетне се отърси от шока и страха, понеже решението се очерта непоклатимо и ясно като пътеводна звезда.

— Ще убия Уберто Алберти — каза той.

Паоло го изгледа угрижено.

— Разбирам, че копнееш за мъст, но върховният съдия е могъщ човек. Ти не си убиец по природа, Ецио…

„Съдбата ме подтикна“ — помисли си Ецио, ала на глас изрече възможно най-учтиво:

— Спести ми лекцията.

Нищо не можеше да го разколебае.

Паола невъзмутимо довърши изречението:

— … ала аз мога да ти помогна да станеш.

Ецио потисна подозрението.

— И защо искаш да ме научиш да убивам?

Тя поклати глава.

— За да те науча да оцеляваш.

— Не съм убеден, че се нуждая от уроци.

— Знам как се чувстваш — усмихна се тя, — но моля те, позволи ми да поощря вродените ти умения. Възприеми уроците ми като допълнително оръжие в арсенала си.

Започнаха още същия ден. Паола включи в обучението момичетата, които в момента бяха свободни, и доверените си прислужници. В градината с висока ограда зад къщата тя разпредели двайсетина от хората си в пет групи по четирима. Те се заразхождаха из градината, като от време навреме поспираха, разговаряха, разменяха си шеги. Някои от момичетата хвърляха предизвикателни погледи към Ецио и му се усмихваха. Той, който не се разделяше с безценната си кожена чанта, не се поддаваше на чара им.

— Така… — започна Паола. — Дискретността е особено съществена в моята професия. Трябва да се движим по улиците свободно — да ни виждат, но да не ни забелязват. И ти трябва да се научиш как да се сливаш с обстановката и с градските тълпи. — Ецио отвори уста да възрази, но тя вдигна ръка. — Знам! Анета твърди, че не се справяш зле, ала тепърва ще научиш много. Повече, отколкото подозираш. Искам да си избереш група и да се опиташ да се слееш с нея. Не ми позволявай да те разкрия. Помни, че едва си избегнал това по време на екзекуцията.

Тежките думи жегнаха Ецио, но задачата не му се стори особено трудна, стига наистина да не се набива в очи. Ала да заблуди зоркия поглед на Паола се оказа по-сложно, отколкото предполагаше. Блъскаше се тромаво в някого или се препъваше, а момичетата или прислужниците от избраната група се разбягваха, излагайки го на показ. Градината беше приятна — слънчева и потънала в зеленина, в клоните на декоративните дървета чуруликаха птички, — ала въображението на Ецио я рисуваше като лабиринт от враждебни улици, където всеки минувач е потенциален неприятел. И на всяка крачка се сблъскваше с неумолимите забележки на Паола.

— Внимавай! — предупреждаваше го тя. — Не се движи толкова самонадеяно. Покажи уважение към момичетата ми! Пристъпвай по-кротко, когато си край тях! Как смяташ да се слееш с хората, като ги разблъскваш насам-натам? О, Ецио! Очаквах да се представиш по-добре!

Най-сетне, на третия ден хапливите забележки намаляха, а на сутринта на четвъртия той успя да мине току под носа на Паола, без да привлече вниманието й. Всъщност след петнайсетминутно мълчание тя извика:

— Добре, Ецио, предавам се! Къде си?

Доволен от себе си, той се подаде измежду група момичета — истинско копие на един от младите прислужници. Паола се усмихна и запляска. Останалите се присъединиха към овациите.

Уроците обаче не приключиха дотук.

— След като се научи да се сливаш с множеството — рече му Паола на другата сутрин, — ще ти покажа как да използваш придобитите умения, за да крадеш.

Ецио се стъписа, но Паола му обясни:

— Незаменим метод за оцеляване, който все някога ще ти потрябва. Без пари човек е безпомощен, а навярно невинаги ще ти се удава да ги печелиш с честен труд. Сигурна съм, че никога не би отнел от човек, който не може да си позволи да губи, или от приятел. Представи си това умение като острието на джобно ножче, което рядко ти е потребно, но е полезно да го притежаваш.

Да се научи да пребърква джобове се оказа още по-трудно. Прокрадваше се успешно до момичето, но щом ръката му се плъзнеше към кесията на колана й, тя се развикваше и побягваше. Когато за пръв път смогна да отмъкне няколко монети, той застина възторжено за миг, но тутакси върху рамото му се стовари тежка длан. „Ti arresto!“ — рече ухилено прислужникът, който играеше ролята на градски стражар. Паола не се усмихна.

— Откраднеш ли, Ецио — каза тя, — не бива да се мотаеш на мястото.

Той обаче схващаше все по-бързо и започваше да разбира колко необходими ще му бъдат тези умения, за да изпълни успешно мисията си. Щом успя да обере успешно десет момичета подред — последните пет, без Паола изобщо да забележи — тя обяви, че обучението му е към своя край.

— Връщайте се на работа, момичета! Времето за игрички свърши.

— Наистина ли? — замърмориха недоволно момичетата, сбогувайки се с Ецио. — Той е толкова сладък, толкова невинен изглежда…

Ала Паола беше непреклонна. Закрачи до него из градината. Както винаги, Ецио не сваляше ръка от чантата си.

— Научи се как да достигнеш врага — рече Паола, — ала трябва да ти намерим подходящо оръжие. Нещо по-незабележимо от меч.

— И какво би ме посъветвала?

— Е, ти вече знаеш отговора!

Тя размаха пред лицето му пречупеното острие и кожената гривна, които Ецио бе открил в сандъка на баща си и които уж лежаха на сигурно място в кожената чанта. Той я отвори и шокирано затършува в нея. Наистина бяха изчезнали.

— Паола! Как, по дяволите…

Тя се засмя.

— … ги взех? Приложих същите умения, на които те научих. Но остана още един урок. Вече можеш успешно да изпразваш джобове, ала трябва да бъдеш нащрек, за да не те изненада някой, ловък като теб!

Ецио изгледа мрачно счупеното острие, което Паола му върна заедно с кожената гривна.

— Има и някакъв механизъм към тях. Ала и трите са негодни.

— О! — възкликна Паола. — Вярно. Но ми се струва, че вече познаваш месер Леонардо?

— Да Винчи? Наскоро се запознахме. — Той млъкна, докато изтика от съзнанието си мъчителния спомен. — Но как може художник да ми помогне?

— Той е много повече от художник. Занеси му всичко и ще се убедиш.

Ецио съзря смисъл в предложението й и кимна в знак на съгласие.

— Може ли да ти задам още един въпрос, преди да тръгна?

— Разбира се.

— Защо ми помагаш толкова усърдно, макар да не съм ти близък?

Паола му се усмихна тъжно. Вместо отговор, дръпна ръкава на робата си и разкри бледа и фина ръка — красива, но белязана от гъста мрежа от грозни, тъмни и дълги белези. Ецио видя и разбра. Някога някой беше подлагал на мъчения тази жена.

— И аз познавам предателството — рече Паола.

А Ецио почувства ясно, че е срещнал сродна душа.

5.

Кварталът с оживените тесни улички, където се намираше ателието на Леонардо, не бе далеч от къщата за удоволствия на Паола, ала Ецио трябваше да прекоси просторния и многолюден Пиаца дел Домо. Тук наскоро заучените умения за сливане с тълпата се оказаха особено полезни. От екзекуцията бяха минали десет дни. Алберти навярно смяташе, че Ецио отдавна е напуснал Флоренция, но той не искаше да поема никакви рискове. На същото мнение — съдейки по множеството стражари на площада — явно бе и съдията. Из града несъмнено сновяха и цивилни шпиони. Ецио вървеше със сведена глава, особено докато крачеше между катедралата и Баптистерията, където площадът бе най-оживен. Мина край камбанарията на Джото, вдъхваща респект у обитателите на Флоренция повече от век и половина, и покрай внушителния червен катедрален купол на Брунелески, издигнат едва преди петнайсет години, ала не вдигна очи към тях, макар да забеляза как групи френски и испански туристи се взират нагоре с възторжена почуда и в сърцето му се надигна вълна от гордост за родния град. Беше ли обаче все още негов този град?

Потискайки мрачните мисли, Ецио бързо прекоси южния край на площада и се запъти към ателието на Леонардо. Казаха му, че маестрото си е у дома — в задния двор. Ателието изглеждаше още по-разхвърляно, макар в хаоса да личеше някаква методичност. Към предметите, които Ецио бе забелязал предния път, се бяха прибавили нови, а от тавана висеше странна дървена конструкция, наподобяваща скелет на прилеп. Върху един от стативите беше подпрян голям пергамент в дъсчена рамка. В ъгъла под невъзможно заплетена схема Леонардо бе изписал някакви нечетливи драскулки. Към Аниоло се бе присъединил нов помощник — Иноченто — и двамата се опитваха да сложат донякъде в ред ателието, описвайки вещите, за да не им изгубят дирите.

— В задния двор е — повтори Аниоло. — Просто иди. Няма да има проблем.

Леонардо бе погълнат от прелюбопитна дейност. Навсякъде из Флоренция се продаваха пойни птички. Хората закачаха клетките пред прозорците си, за да се наслаждават на трелите им. Когато песнопойците умираха, просто ги сменяха с други. Край художника бяха подредени дузина клетки и Ецио го видя как придърпва едната, отваря малката вратичка, вдига клетката и наблюдава как конопарчето (в този случай) намира изхода, провира се навън и отлита. Леонардо го проследи зорко как се отдалечава и посегна към друга клетка, но забеляза Ецио.

Усмихна му се обаятелно и топло и го прегърна. После лицето му доби сериозно изражение.

— Ецио! Приятелю мой! Не очаквах да те видя повече след всичко, което преживя. Ала заповядай. Добре си дошъл! Изчакай ме само минутка, няма да се бавя.

Младежът проследи как художникът освобождава една след друга чучулиги, червенушки, дроздове и далеч по-скъпите от тях славеи, наблюдавайки ги внимателно.

— Какво правиш? — почуди се Ецио.

— Всеки живот е ценен — отвърна простичко Леонардо. — Не понасям да виждам сродните ми създания затворени в клетка единствено защото имат прекрасни гласове.

— Само затова ли ги пускаш на свобода? — Ецио подозираше, че има и по-потаен мотив.

Леонардо се ухили, но не отговори направо.

— Вече не ям и месо. Нима горките животни трябва да умират само защото са ни вкусни?

— Иначе фермерите ще останат без работа.

— Могат да отглеждат зърно.

— Каква скука! А и пазарът ще се пресити с пшеница.

— О, забравих, че си finanziatore! Забравям и добрите си обноски. Какво те води насам?

— Ще те помоля за услуга, Леонардо.

— С какво бих могъл да ти помогна?

— Наследих… нещо от баща си, което искам да поправиш, ако можеш.

Очите на Леонардо светнаха.

— Разбира се! Последвай ме! Ще влезем в стаята ми — момчетата както винаги са хвърлили ателието в пълен безпорядък. Понякога се чудя защо изобщо ги наемам.

Ецио се усмихна. Започваше да се досеща защо, ала същевременно усещаше, че първата любов на Леонардо е — и винаги ще си остане — изкуството.

— Заповядай — покани го Леонардо.

По-малкото помещение бе дори по-разхвърляно от ателието, ала сред купищата книги, мостри и пергаменти, изписани със същия неразгадаем шифър, художникът, както обикновено (и в контраст с обстановката) безупречно облечен и напарфюмиран, успя да освободи малко място върху голямата чертожна дъска, внимателно натрупвайки част от документите на купчина.

— Извини ме за безпорядъка — каза той. — Ала поне си намерихме оазис! Да видим какво ми носиш. Освен ако не искаш да изпиеш първо чаша вино?

— Не, не.

— Добре — нетърпеливо каза Леонардо. — Покажи ми го тогава!

Ецио извади нежно острието, кожената гривна и механизма, които предварително бе увил в загадъчния пергамент от сандъка на баща си. Леонардо се опита да сглоби частите. Напразно. И сякаш се отчая.

— Не знам, Ецио — подхвана той. — Този механизъм е стар, много стар, но е и сложен и бих казал, изпреварил дори нашето време. Удивително! — Той вдигна поглед. — За пръв път виждам подобно нещо. Но се опасявам, че съм безпомощен без оригиналната схема.

После посегна към пергамента, за да прибере частите.

— Почакай! — възкликна той и се варя в написаното.

Остави настрани счупеното острие и кожената гривна, разтвори листа, зачете се и затършува из редицата стари книги и ръкописи на полицата до него. Намери каквото търсеше, постави двете книги върху масата и вглъбено ги запрелиства.

— Какво правиш? — попита Ецио.

— Много интересно… — рече Леонардо. — Изглежда е страница от сборник с древни ръкописи.

— Какво?

— Част от манускрипт. Не е печатан, а е писан на ръка. Явно наистина датира от дълбока древност. Имаш ли и други?

— Не.

— Жалко. Не бива да се късат страници от такива книги — възмути се Леонардо. — Освен ако цялата…

— Какво?

— Нищо. Съдържанието е закодирано. Ала ако теорията ми е правилна… тези схеми навярно…

Ецио замълча очаквателно, но Леонардо потъна в своя собствен свят. Младежът седна и търпеливо зачака, докато маестрото разлистваше книги и свитъци, четеше съсредоточено, сверяваше текстовете и с лявата ръка си водеше бележки на чудатото огледално писмо, което често използваше. Ецио остана с впечатлението, че не е единственият, който живее потайно. Беглите му наблюдения върху дейността в ателието го навеждаха на мисълта, че ако Църквата надуши с какво се занимава Леонардо, бесилото му е в кърпа вързано.

Най-сетне маестрото вдигна поглед. Ецио обаче беше задрямал.

— Забележително — измърмори на себе си художникът, а после повтори по-силно: — Забележително! Ако разместим буквите и вземем всяка трета…

Той придърпа острието, кожената гривна и механизма. Извади изпод масата кутия с инструменти, завинти менгеме и тихо се зае за работа. Минаха час, два… Ецио спеше дълбоко, упоен от топлото ухание в стаята и ритмичното почукване и стържене. Накрая…

— Ецио! Събуди се!

— А?

— Виж!

Леонардо посочи към масата. Острието на камата — напълно възстановено — бе прикрепено към странния механизъм, а той на свой ред — към кожената гривна. Леонардо ги беше почистил и изглеждаха като нови, но не блестяха.

— Реших да не полирам метала — обясни Леонардо. — Оставих го матов като римско оръжие. Иначе ще блести издайнически на слънцето.

Ецио взе оръжието и опита тежестта му. Беше леко, но якото острие бе съвършено балансирано. За пръв път виждаше нещо подобно — изскачаща изневиделица кама, която може да прикрие над китката си. С едно сгъване на ръката острието се изстрелваше напред, готово да пронизва или да срязва според желанието на притежателя си.

— Смятах те за миролюбив човек — рече Ецио, спомнил си птиците.

— Идеите вземат връх — решително отвърна Леонардо. — Каквито и да са. А сега — добави той, изваждайки чук и длето от кутията с инструменти — ти си десничар, нали? Добре. Постави тогава десния си безименен пръст върху тази дъска.

— Защо?

— Съжалявам, но няма друг начин. Острието изисква пълна жертвоготовност от страна на притежателя си.

— Какво искаш да кажеш?

— Действа само ако безименният пръст липсва.

Ецио примигна. През ума му пробягаха десетки образи — припомни си мнимата преданост на Алберти към баща му, как съдията го успокояваше по-късно, след ареста на Джовани, последвалата екзекуция, опита да го заловят. Той стисна зъби.

— Давай!

— Дали да не използвам секира? Ще се получи по-чист разрез. — Леонардо извади малка брадвичка от чекмеджето под масата. — Сега постави пръста…

Леонардо вдигна секирата. Ецио се мобилизира. Затвори очи. Чу как острието се забива в дървото — туп! — ала не усети болка. Отвори очи. Секирата беше забита в гредата — на сантиметри от ръката му, която обаче бе непокътната.

— Ти, кучи сине! — викна гневно Ецио, възмутен от безвкусната шегичка.

Леонардо вдигна ръце.

— Спокойно! Просто малко забавление! Жестоко, признавам, ала не устоях. Реших да изпитам решимостта ти. А и първоначално оръжието наистина е изисквало такава жертва. Някаква древна церемония за инициация, доколкото схванах. Но аз го поусъвършенствах. И можеш да си задържиш пръстите. Виж! Острието излиза встрани от тях. Добавих и къса предпазна дръжка, която изскача едновременно с острието. Трябва да държиш пръстите си разперени само докато изскочи. Та така… пръстът ти е в безопасност. Ала няма да е зле да носиш ръкавици, когато използваш камата — много е остра.

Възхитен и благодарен, Ецио бързо забрави яда си.

— Удивително! — възкликна той. Прибра и извади камата няколко пъти, докато свикне с механизма. — Невероятно!

— Абсолютно! — съгласи се Леонардо. — Сигурен ли си, че нямаш и други страници като тази?

— Не, съжалявам.

— Е, слушай тогава — ако случайно ти попадне някоя, непременно ми я донеси. Моля те!

— Имаш думата ми! Колко ти дължа за…?

— За мен беше удоволствие. Много поучително. Няма нужда…

Прекъсна ги хлопане по входа на ателието. Леонардо забърза натам. Аниоло и Иноченто го погледнаха уплашено. Човекът от другата страна на вратата се развика:

— Отворете! По заповед на флорентинската стража!

— Момент! — изкрещя в отговор Леонардо и прошепна на Ецио: — Стой тук.

После отвори вратата и застана на прага, препречвайки пътя на стражаря.

— Ти ли си Леонардо да Винчи? — попита мъжът с отчетлив, авторитетен тон.

— С какво мога да ви услужа? — рече Леонардо и излезе на улицата, принуждавайки стражаря да отстъпи назад.

— Изпратен съм да те поразпитам.

Леонардо се премести така, че да избута стражаря с гръб към вратата на ателието.

— Какъв е проблемът?

— Докладваха ни, че току-що си приютил всепризнат враг на града.

— Аз? Да съм приютявал врагове? Нагла лъжа!

— Кога за последно видя и говори с Ецио Аудиторе?

— С кого?

— Не се занасяй с мен! Знаем, че си бил близък на семейството. Продал си на майката няколко свои драсканици. Ще се наложи май да ти опресня паметта. — Стражарят заби дръжката на алебардата си в корема на Леонардо. Маестрото изпищя болезнено, сгъна се одве и падна на земята. Стражарят го зарита. — По-разговорлив ли си вече? Не си падам по художници с меки китки.

Ецио вече бе успял да се измъкне тихо от ателието и да застане зад стражаря. Улицата изглеждаше безлюдна. Виждаше потната голя шия на мъжа. Беше време да пусне в действие новата си играчка. Вдигна ръка, натисна бутона на механизма и острието безшумно изскочи навън. Със сръчно движение на разтворената си дясна длан той прониза гърлото на стражаря. Безмилостно наточеното острие си проби с леснина път през врата на мъжа. Той се свлече мъртъв още преди да докосне земята.

Ецио помогна на Леонардо да се изправи.

— Благодаря — рече потресеният художник.

— Съжалявам. Не исках да го убивам. Но нямаше време…

— Понякога не ни остава избор. Вече съм свикнал.

— Какво имаш предвид?

— Замесиха ме в случая „Салтарели“.

Ецио си спомни. Преди няколко седмици Джакопо Салтарели — модел на млад художник — бе нарочен, че проституира. Леонардо и още трима артисти бяха обвинени, че покровителстват младежа. Закриха процеса поради липса на доказателства, но клеймото си остана.

— Но в този град не преследваме хомосексуалистите — рече Ецио. — Нали затова германците използват нарицателното „флорентинска наклонност“?

— По принцип е незаконно — суховато отвърна Леонардо. — Налагат глоби. А хора като Алберти…

— Какво ще правим с тялото?

— О! То си е направо дар Божи. Помогни ми да го завлечем вътре, преди да ни видят. Ще го сложа при останалите.

— Дар Божи? Останалите?

— В избата е доста студено. Запазват се по цяла седмица. От време на време вземам по някой непотърсен от никого труп от болницата. Неофициално, разбира се. Правя им дисекция — помага ми за проучванията.

Ецио изгледа заинтригувано приятеля си.

— Какво?!

— Казах ти вече — интересно ми е да изследвам устройството на нещата.

Те извлякоха тялото извън полезрението на минувачите и Леонардо и двамата му помощници го понесоха по каменните стъпала към зимника.

— Ами ако изпратят някого да го търси? Да провери какво е станало с него?

— Ще отрека да съм го виждал — сви рамене Леонардо и намигна. — А имам и влиятелни приятели.

Ецио се смая.

— Е, изглеждаш доста самоуверен…

— Само не споменавай никому за инцидента.

— Няма. Благодаря ти за всичко, Леонардо.

— За мен беше чест. И не забравяй… — очите му светнаха алчно — ако намериш още страници от книгата, да ми ги донесеш. Кой знае какви други проекти съдържа.

— Обещавам!

Ецио се върна в дома на Паола в приповдигнато настроение, макар да не забрави да се прикрие сред множеството, докато крачеше към северната част на града.

Паола го приветства с облекчение.

— Забави се повече, отколкото очаквах!

— Леонардо е от бъбривите.

— Ала не е вършил само това, надявам се?

— О, не. Виж!

Той й показа закрепената на китката му кама. Извади я изпод ръкава си с ефектен размах и доволна момчешка усмивка.

— Впечатляващо!

— Да — огледа възторжено острието Ецио. — Ще трябва да се поупражнявам, за да не си отрежа някой пръст.

Паола го изгледа сериозно.

— Е, Ецио, вече си готов. Аз ти преподадох необходимите умения, Леонардо поправи оръжието ти. — Тя си пое дъх. — Сега трябва да осъществиш намисленото.

— Да — тихо отвърна Ецио, а лицето му отново помръкна. — Въпросът е как да се добера до месер Алберти.

— Дук Лоренцо се е върнал в града — замислено подхвана Паола. — Не е доволен от екзекуциите, извършени от Алберти в негово отсъствие, ала няма как да се опълчи на съдията. Както и да е… утре вечер маестро Верокио ще демонстрира последното си творение в Санта Кроче. Ще присъства каймакът на флорентинското общество, включително Алберти. — Тя го погледна. — Смятам, че и ти трябва да отидеш.

Ецио разбра, че скулптурата, която щяха да приветстват, е бронзова статуя на Давид — библейския герой, с когото градът се идентифицираше заради местоположението си между двама Голиати — Рим на юг и алчните за нови земи френски крале на север. Семейство Медичи бе възложило на Верокио да извае статуята, която трябваше да се възправи на Палацо Векио. Маестрото се бе заел с нея преди три-четири години. Носеха се слухове, че главата е изваяна по подобие на лика на най-красивия чирак на Верокио по онова време — някой си Леонардо да Винчи. Във всеки случай събитието се очакваше с нетърпение и хората вече обсъждаха какво да облекат през въпросната вечер.

Други грижи вълнуваха Ецио.

— Наглеждай майка ми и сестра ми, докато ме няма — помоли той Паола.

— Сякаш са моя кръв — обеща Паола.

— А ако нещо се случи с мен…

— Не губи вяра и няма да се случи.

Идната вечер Ецио пое отрано към Санта Кроче. Няколко часа се подготвя — упражнява се с новото оръжие, докато реши, че се справя задоволително. Мислите му се връщаха към сетните мигове на баща му и братята му, а грубият глас, с който Алберти бе произнесъл присъдата, кънтеше ясно в главата му.

Когато наближи Санта Кроче, различи две фигури, крачещи пред него малко встрани от група телохранители, върху чиито униформи блестяха значки с по пет червени кръга на жълт фон. Двамата очевидно спореха. Ецио избърза напред, за да ги чува. Те спряха пред портала на църквата, а той се притаи незабелязано наблизо. Мъжете си разменяха остри реплики. Единият беше Уберто Алберти, другият — строен млад мъж, наближаващ трийсетте, с издаден нос и волеви черти, пищно облечен, с червена шапка и мантия, над която носеше сребристосивкава туника. Дук Лоренцо — Il Magnifico, Великолепния, както го наричаха поданиците му за омерзение на семейство Паци и тяхната фракция.

— Не можеш да ме виниш — казваше Алберти. — Действах на базата на информация и неоспорими улики. Действах законно и изпълнявах служебния си дълг!

— Не! Ти престъпи границите, Алберти, и се възползва от отсъствието ми. Аз съм повече от недоволен.

— С какво право говориш за граници? Ти оглави този град, стана дук без формалното съгласие на градския съвет или на когото и да било!

— Нищо подобно!

Алберти се разсмя саркастично.

— Не би си признал, естествено! Ти винаги си невинен! Колко удобно! Обградил си се в Кареджи с мъже, които според всички останали проявяват опасно свободомислие — Фичино, Мирандола и този нехранимайко Полициано! Най-сетне обаче видяхме докъде се простира властта ти — с две думи, доникъде, влиянието ти практически се свежда до нула! Случилото се даде добър урок на съюзниците ми и на мен самия!

— Да, твоите съюзници от клана Паци. Те движат конците, нали?

Алберти разгледа обстойно ноктите си, преди да отговори:

— Подбирай си по-предпазливо думите, дук Лоренцо. Иначе ще привлечеш опасно внимание!

Заплахата обаче не прозвуча особено убедително.

— Ти трябва да си сдържаш езика, Алберти! И предай този съвет на приятелите си — приеми го като предупреждение.

С тези думи Лоренцо се устреми, последван от телохранителите си, към двора на църквата. След секунда, измърморвайки под нос някаква ругатня, съдията го последва. На Ецио му се стори, че Алберти хули себе си.

За случая колоните в закрития двор на църквата бяха драпирани в златоткано кадифе, в което ослепително се отразяваха светлините на хиляди свещи. На трибуна до фонтана в центъра свиреха музиканти, а на друга се възправяше бронзовата статуя — фигура с почти човешки ръст и неотразима красота. Ецио влезе, прикривайки се зад колоните и в сенките, и видя как Лоренцо поздравява маестрото. Разпозна и мистериозния мъж в качулата роба, който седеше до Алберти по време на екзекуцията.

На известно разстояние различи и съдията, заобиколен от възторжени членове на местната аристокрация. От дочутото Ецио разбра, че поздравяват Алберти, задето е отървал града от проказата на семейство Аудиторе. Явно, освен приятели, във Флоренция баща му си беше създал и много врагове. Младежът обаче осъзна, че те се бяха осмелили да се обърнат срещу него едва когато основният му съюзник — Лоренцо — бе напуснал града. Ецио се усмихна, когато една благородничка заяви, че се надява дукът да оцени неподкупността на съдията. Алберти очевидно никак не хареса намека. После някой попита:

— Какво стана с третия син? Ецио, така се казваше, нали? Завинаги ли напусна града?

Алберти се насили да се усмихне.

— Момчето не застрашава никого. Не го бива нито в ръцете, нито в ума. Ще го заловят и ще го екзекутират преди края на седмицата.

Събеседниците му се разсмяха.

— А ти, Уберто, какво планираш? — попита друг. — Да оглавиш градския съвет може би?

Алберти разпери ръце.

— Каквато е волята Божия. Искам само да продължа да служа на Флоренция — вярно и усърдно.

— Е, каквото и да избереш, знай, че имаш подкрепата ни.

— Сърдечно благодаря. Ще видим какво ни е отредило бъдещето. — Алберти се усмихна скромно. — А сега, приятели мои, предлагам да загърбим политиката и да се насладим на изящното произведение на изкуството, щедро финансирано от благородните Медичи.

Събеседниците на Алберти се запътиха към статуята. Ецио не ги последва. Алберти взе чаша вино и огледа множеството със смесица от удовлетворение и досада. Младежът разбра, че трябва да използва предоставилия му се шанс. Очите на околните бяха вперени в „Давид“, до който Верокио държеше нестройна реч. Ецио се прокрадна към Алберти.

— Не ти ли пресяда последният комплимент? — просъска Ецио. — Явно ще си останеш лицемер докрай.

Алберти го позна и в очите му пламна ужас.

— Ти!

— Да, Алберти. Аз съм. Ецио. Дойдох да отмъстя за баща си — твоя приятел — и за невинните си братя.

Съдията чу глухото изщракване на пружина и усети допира на метал върху гърлото си.

— Сбогом, Алберти — хладно каза Ецио.

— Спри — задъха се съдията. — На мое място и ти би постъпил така. За да защитиш онези, които обичаш. Прости ми, Ецио, нямах избор.

Ецио се приведе, глух за молбите му. Знаеше, че Алберти е имал избор — достоен избор — ала не му е достигнала смелост.

— И аз съм длъжен да закрилям онези, които обичам. Нима би проявил милост към майка ми и сестра ми, ако ги беше заловил? А сега — къде са документите на баща ми, които ти предадох? Сигурно си ги скрил някъде.

— Няма да се добереш до тях. Винаги ги нося у себе си!

Алберти понечи да го отблъсне и си пое дъх да повика стражата, ала Ецио заби камата в гърлото му и сряза шийната артерия. Без да изгъргори дори, съдията се свлече на колене, а ръцете му инстинктивно стиснаха гърлото в напразен опит да спрат фонтана от кръв, бликнал към тревата. Когато се строполи на една страна, Ецио се наведе бързо и отряза вързаната за колана на съдията кожена кесия. Погледна вътре. Последните самонадеяни думи на Алберти се оказаха верни. Документите наистина бяха у него.

Наоколо обаче се бе възцарила тишина. Верокио беше млъкнал, а гостите се обръщаха и озъртаха, не проумели все още какво се е случило. Ецио се изправи и погледна към тях.

— Да! Не ви лъжат очите! Виждате мъст! Семейство Аудиторе още живее! Аз съм тук! Ецио Аудиторе!

Спря да поеме дъх, когато над множеството се извиси женски писък:

— Assassino! Убиец!

Настана хаос. Телохранителите на Лоренцо го обкръжиха с извадени мечове. Гостите се защураха. Някои искаха просто да избягат, други — по-безстрашните — поне се осмеляваха да протегнат ръка, уж да хванат Ецио, макар че всъщност никой не посмя наистина да го спре. Младежът забеляза как качулатият силует потъва в сенките. Верокио остана закрилнически до статуята си. Жените пищяха, мъжете викаха, а градските стражи се втурнаха между колоните, несигурни кого да преследват. Ецио се възползва от объркването им, изкачи се върху покрива на колонадата и от него скочи в съседния двор, чиято отворена порта извеждаше на площада пред църквата. Там вече се беше насъбрала тълпа любопитни, привлечени от шумотевицата вътре.

— Какво става? — попита някой Ецио.

— Справедливостта възтържествува — отвърна той, преди да се втурне на северозапад към имението на Паола.

По пътя спря да разгледа съдържанието на кесията на Алберти. Поне последните му думи бяха искрени. Всички документи бяха вътре. Имаше и още нещо. Неизпратено писмо с почерка на съдията. Дали щеше да научи нещо ново от него? Ецио счупи печата и разгърна пергамента.

Оказа се лична бележка от Алберти до съпругата му. Ако не друго, от нея Ецио поне разбра какви сили са способни да пречупят честността.

Любов моя,

Пиша това с надеждата някой ден да събера смелост да го споделя с теб. Някога ти несъмнено ще научиш, че предадох Джовани Аудиторе, нарочих го за предател и го осъдих на смърт. Историята навярно ще отдаде действията ми на политика и алчност. Ала ти трябва да знаеш, че не съдбата, а страхът движеше ръката ми.

Когато Медичите отнеха всичко от семейството ми, аз се изплаших. За теб. За сина ни. За бъдещето. Каква надежда му остава на човек, лишен от средства за препитание? А другите ми предложиха пари, земя и титла, ако склоня да им съдействам.

Така предадох най-добрия си приятел.

Колкото и непростимо да изглежда, моментът го изискваше.

И дори сега, връщайки се назад, не съзирам друг изход…

Ецио сгъна писмото внимателно и го върна в кесията. Щеше да го запечата отново и да се погрижи то да достигне получателя си. Зарече се да не се поддава на подлостта и безчестието. Никога.

6.

— Извършено е — съобщи кратко Ецио на Паола.

Тя го прегърна бързо, после отстъпи назад.

— Знам. Радвам се, че си жив и здрав.

— Мисля, че е време да напусна Флоренция.

— Къде ще отидеш?

— Братът на баща ми, Марио, има имение край Монтериджони. Ще заминем за там.

— Вече те издирват под дърво и камък, Ецио. Разлепят навсякъде плакати с надпис „Издирва се“ и с твоя лик. А градските оратори започнаха да говорят срещу теб. — Тя се замисли. — Ще изпратя хората си по улиците и ще им наредя да скъсат колкото е възможно повече плакати. А ораторите ще бъдат подкупени да държат речи по други теми. — Хрумна й още нещо. — Трябва да ви подготвя и пътни документи.

Ецио поклати глава. Алберти не излизаше от ума му.

— В какъв свят живеем, Паола? Толкова лесно ли се оставяме да ни подведат, да променят убежденията ни?

— Алберти е смятал, че е поставен в безизходно положение, ала е трябвало да устои — въздъхна тя. — Всеки ден търгуват с истината. Ще се наложи да свикнеш с това, Ецио.

Той взе ръцете й в своите.

— Благодаря ти, Паола.

— Флоренция ще стане по-добро място сега, понеже дук Лоренцо ще може да посочи свой довереник за върховен съдия. Но да не губим повече време. Майка ти и сестра ти са тук. — Тя се обърна и плесна с ръце. — Анета!

Анета се появи от вътрешността на къщата, последвана от Мария и Клаудия. Срещата ги просълзи. Ецио забеляза, че майка му не се е възстановила от шока. Още стискаше в ръка ковчежето с пера, подарено й от Петручо. Макар и разсеяно, тя отвърна на прегръдката на сина си. Паола ги наблюдаваше с тъжна усмивка.

Клаудия обаче се хвърли в обятията му.

— Ецио! Къде беше? Паола и Анета бяха много мили, но не ни позволиха да се върнем у дома. А мама не е изрекла и дума, откакто… — Тя млъкна, мъчейки се да овладее сълзите. Най-сетне се съвзе и продължи: — Сигурно татко е преодолял затрудненията. Станало е ужасно недоразумение, нали?

Паола го погледна.

— Мисля, че моментът е настъпил — меко каза тя. — Трябва да разберат истината.

Клаудия изгледа Паола, после отново впи очи в Ецио. Мария седеше до Анета, която я бе прегърнала през рамо. Майка му се взираше в празното пространство с бледа усмивка и галеше дървеното ковчеже.

— Какво има, Ецио? — попита Клаудия уплашено.

— Случи се нещо.

— Какво?

Ецио замълча, търсейки думите, ала изражението му й каза всичко.

— О, Господи, не!

— Клаудия…

— Нали не е вярно?

Ецио сведе глава.

— Не, не, не, не! — изкрещя сестра му.

— Шшш… — опита се да я успокои той. — Направих всичко възможно, скъпа моя.

Клаудия зарови глава в пазвата му и заплака сърцераздирателно. Ецио напразно се мъчеше да я успокои. Погледна към майка си, ала тя сякаш не беше чула. Може би по някакъв начин вече беше разбрала. След всички мъчителни преживелици, през които бе преминал, отчаянието на майка му и сестра му едва не го сломи. Стоя, притиснал сестра си, цяла вечност и усещаше как цялата отговорност на този свят се стоварва върху плещите му. Сега той трябваше да закриля близките си и честта на семейство Аудиторе. Момчето Ецио наистина го нямаше вече… Събра мислите си.

— Слушай — рече той, когато Клаудия се поуспокои малко. — Трябва да се измъкнем оттук. Да отидем на сигурно място, където с мама ще бъдете в безопасност. Ала искам да си смела. Да си силна. Заради мен. И да се грижиш за мама. Разбираш ли?

Тя го изслуша, прочисти гърло, поотдръпна се от него и отвърна:

— Да.

— А сега трябва да се приготвим. Отиди да събереш най-необходимото — ще вървим пеш, твърде опасно е да наемаме карета. Облечете най-семплите си дрехи, за да не привличаме внимание. И побързайте!

Клаудия тръгна, придружена от Мария и Анета.

— Изкъпи се и се преоблечи — каза му Паола. — Ще се почувстваш по-добре.

Два часа по-късно пътните им документи бяха готови. Можеха да тръгват. Ецио за последен път провери съдържанието на кожената си чантичка. Навярно чичо му щеше да хвърли светлина върху взетите от Алберти документи, които явно бяха жизненоважни за него. Ецио си пристегна колана и закопча новата кама под ръкава на дясната китка. Клаудия изведе Мария в градината и застана до вратата, откъдето щяха да излязат. Анета стоеше до тях, едвам сдържайки сълзите си.

Ецио се обърна към Паола.

— Сбогом. И благодаря отново. За всичко.

Тя го прегърна и го целуна по крайчеца на устните.

— Пази се, Ецио. Бъди бдителен. Подозирам, че ви очаква много дълъг път.

Той кимна сериозно, вдигна качулката и взе чантата, която майка му и сестра му бяха приготвили. Те целунаха Анета за сбогом и веднага тръгнаха. Поеха на север. Клаудия водеше Мария под ръка. Известно време крачеха мълчаливо и Ецио отново се замисли за огромната отговорност, легнала върху плещите му. Помоли се за сили да изпълни дълга си. Съзнаваше, че няма да му е лесно. Налагаше се обаче да не губи присъствие на духа заради Клаудия и клетата си майка, която изглеждаше необратимо потънала в своя вътрешен свят.

Когато стигнаха центъра на града, Клаудия най-сетне проговори — в ума й кръжаха безброй въпроси. Ецио отбеляза с облекчение, че гласът й звучи спокойно.

— Защо ни се случи това?

— Не знам.

— Мислиш ли, че някога ще можем да се върнем?

— Не знам, Клаудия.

— Какво ще стане с дома ни?

Той поклати глава. Времето не стигна да уреди и това, а и как би могъл? Оставаше му бледата надежда, че дук Лоренцо ще нареди да охраняват имението.

— Те… погребаха ли ги както подобава?

— Да. Аз… се погрижих лично.

Тъкмо прекосяваха река Арно и Ецио си позволи да хвърли поглед надолу по течението.

Най-сетне стигнаха южната порта. Той бе благодарен, че успяха да се доберат дотук незабелязано, но моментът беше рискован, понеже край портите гъмжеше от стражари. За щастие разполагаха с документите с фалшиви имена, които Паола им бе осигурилата и стражите издирваха отчаян млад мъж, а не скромно облечено тричленно семейство.

Цял ден вървяха на юг. Едва когато оставиха града далеч зад гърбовете си, се отбиха за кратко в една ферма да купят хляб, сирене и вино и да отдъхнат за час в сянката на клонест дъб край царевична нива. Ецио с мъка сдържаше нетърпението си. До Монтериджони имаше почти трийсет мили, а се налагаше да се съобразяват с крачката на Мария. Тя беше силна жена в началото на четирийсетте, ала преживеният потрес я бе състарил. Ецио се молеше майка му да се възстанови под грижите на чичо му Марио, но разбираше, че подобрението няма да настъпи бързо. Надяваше се — ако не срещнат препятствия — следобед на другия ден да пристигнат в имението на Марио Аудиторе.

Нощта прекараха в изоставен хамбар, пълен за щастие с чисто и топло сено. Вечеряха с останалото от обяда си и настаниха Мария възможно най-удобно. Тя не се оплакваше, всъщност изглежда изобщо не осъзнаваше случващото се, но щом Клаудия се опита да вземе ковчежето на Петручо, се възпротиви бурно и отблъсна дъщеря си, ругаейки като рибарска съпруга. Братът и сестрата останаха шокирани от изблика й.

Мария обаче спа спокойно и на другата сутрин изглеждаше освежена. Измиха се в близкия поток, пийнаха бистра вода вместо закуска и продължиха. Беше слънчев ден, приятно топъл, със свеж бриз. Напредваха бързо. По пътя ги подминаха само няколко каруци. Не срещнаха никого, освен малкото работници по крайпътните полета и овощни градини. Ецио купи малко плодове — колкото майка му и сестра му да похапнат нещичко. Той беше твърде напрегнат и така или иначе не усещаше глад.

Най-сетне, по пладне, той с радост забеляза хълма, където се издигаше, окъпан от слънцето, малкият, укрепен със стени град Монтериджони. Марио управляваше района с твърда ръка. След една-две мили щяха да навлязат в негова територия. Окуражени, тримата Аудиторе ускориха крачка.

— Почти стигнахме — усмихна се Ецио на Клаудия.

— Grazie a Dio[13] — отвърна тя с грейнало лице.

Тъкмо се поотпуснаха, когато на крайпътен завой ги пресрещна позната фигура, придружена от дузина мъже в униформи в синьо и златисто. Единият държеше знаме с омразната емблема със златни делфини и кръстове на син фон.

— Ецио! — поздрави първият. — Добър ден! Радвам се да видя и семейството ти — поне това, което е останало от него! Каква приятна изненада.

— Виери!

— На вашите услуги! Щом освободиха баща ми от затвора, той с готовност финансира малката ми ловна дружинка. Домъчня ми. Как ти даде сърце да напуснеш Флоренция, без да се сбогуваш с мен?

Ецио пристъпи напред и избута Мария и Клаудия зад гърба си.

— Какво искаш, Виери? Нима не си доволен от постигнатото?

Виери разпери ръце.

— Какво искам ли? Е, откъде да започна? Толкова много неща! Да видим… по-голямо имение, по-красива жена, повече пари и — какво още? — о, да! Главата ти!

Той извади меча си, махна на войниците си да бъдат нащрек и тръгна към Ецио.

— Изненадан съм, Виери! Наистина ли се осмеляваш да се изправиш очи в очи с мен? О, извинявай, забравих, че яките ти момчета са на две крачки зад теб!

— Не смятам, че си достоен за меча ми — отвърна Виери и го прибра в канията. — Ще те довърша с юмруци. Съжалявам, ако те разочаровам, мила — добави той, обърнат към Клаудия, — но не се тревожи, няма да е задълго. Скоро ще се погрижа да те утеша, а кой знае, може би и майка ти се нуждае от внимание!

Ецио бързо пристъпи напред и заби юмрук в челюстта на Виери. Сварен неподготвен, противникът му се олюля. Успя обаче да запази равновесие, махна на хората си да се отдръпнат, хвърли се към Ецио с яростен вик и го заналага с юмруци. Атаката му беше толкова настървена, че Ецио само отблъскваше ударите му, но не смогваше да му отвърне подобаващо. Двамата сплетоха тела, борейки се за надмощие. От време на време се пускаха, но веднага се вкопчваха един в друг с възобновена енергия. Накрая Ецио впрегна гнева на Виери в своя полза — яростта винаги пречи в битка. Виери отстъпи, грабна огромна вила и замери Ецио. Той се гмурна напред и вилата прелетя над рамото му, без да го досегне. Инерцията обаче тласна тялото на Виери напред, Ецио го препъна и той се строполи на земята. Окървавен и омаломощен, младият Паци се оттегли на четири крака зад хората си, изправи се и се изтупа с изжулени длани.

— Писна ми! — рече той и изкрещя на войниците си: — Довършете го! И жените! Ще мина и без кльощавата му сестра!

— Страхливец! — задъхано извика Ецио и изтегли меча си.

Мъжете обаче вече ги бяха заобиколили с извадени алебарди. Трудно щеше да ги надвие.

Кръгът се стесни. Ецио се въртеше, стараейки се да държи жените зад гърба си, ала положението изглеждаше безнадеждно. До слуха му долетя неприятният злорад смях на Виери.

Внезапно почти безплътно свистене разцепи въздуха и двама войници вляво от Ецио се свлякоха на колене и паднаха ничком, изпускайки оръжията си. От гърбовете им стърчаха дръжки на кинжали, явно хвърлени със смъртоносна прецизност. Кървави петна разцъфнаха върху ризите им.

Останалите отстъпиха уплашено, когато още един от съратниците им се строполи на земята с кинжал в гърба.

— Що за магия е това? — изкрещя Виери ужасено. Извади меча си и се озърна диво.

Отговори му дълбок, кръшен смях.

— Няма магия, момче, само ловкост!

Гласът долетя от близките шубраци.

— Излез оттам!

От горичката се появи едър брадат мъж с високи ботуши и лек нагръдник. Неколцина мъже, екипирани по същия начин, последваха примера му.

— На ваше разположение — иронично се ухили брадатият.

— Наемници! — изръмжа Виери и се обърна към своите хора: — Какво чакате? Убийте ги! Всички до един!

Едрият мъж пристъпи напред и с невероятно изящество изби меча на Виери от ръката му. После пречупи острието с коляно, сякаш е сламка.

— Идеята ти никак не я бива, Паци, но пък нали трябва да оправдаеш името си!

Виери не отговори. Поощри мъжете си да се хвърлят в битка. Не особено охотно те заобиколиха новодошлите, а Виери вдигна арбалета на един от убитите си воини и нападна Ецио, избивайки меча от ръката му точно когато младежът го изваждаше.

— Ето, Ецио, използвай този! — каза едрият мъж и му подхвърли друг меч. Той полетя нагоре и се приземи точно в целта, потрепервайки в пръстта до крака му. Ецио го вдигна тутакси. Беше тежко оръжие, налагаше се да го държи с две ръце, но все пак успя да разсече дръжката на алебардата на Виери. Младият Паци забеляза, че противниците с лекота надделяват над воините му, намалели с още двамина, би отбой и побягна, сипейки проклятия. Ухилен до уши, едрият мъж приближи до Ецио и жените.

— Радвам се, че дойдох да те посрещна — рече той. — Пристигнах тъкмо навреме.

— Много съм ти признателен, страннико.

Мъжът се засмя отново. В гласа му прозвучаха познати нотки.

— Срещали ли сме се преди? — попита Ецио.

— Отдавна. Но все пак е чудно, че не позна чичо си!

— Чичо Марио?

— Същият!

Той сграбчи Ецио в мечешка прегръдка. После приближи към Мария и Клаудия. По лицето му се изписа тревога, когато забеляза в какво състояние е Мария.

— Слушай, дете — обърна се той към Клаудия, — ще отведа Ецио в крепостта, но ще оставя двама мъже да ви пазят. Те ще ви дадат нещо за хапване и пийване. Ще изпратя конник напред, за да се върне да ви вземе с карета. Доста сте походили вчера, а и клетата ми етърва изглежда… — Той замълча и след малко добави деликатно: — Напълно изтощена.

— Благодаря, чичо Марио.

— Значи така… ще се видим скоро в града.

Той се обърна и даде разпореждания на мъжете си, после прегърна през рамо Ецио и го поведе към своя замък, който се издигаше внушително над останалите сгради.

— Откъде разбра, че съм тръгнал насам? — попита Ецио.

— О, приятел от Флоренция — мъгляво подхвана Марио — изпрати конен вестител. Аз обаче вече знаех какво се е случило. Нямах достатъчно сила да поема на поход срещу Флоренция, но след като дук Лоренцо се завърна, да се надяваме, че ще държи клана Паци под око. Разкажи ми за участта на брат ми… и на племенниците ми.

Ецио замълча. Споменът за гибелта на близките му тормозеше най-тъмните кътчета на съзнанието му.

— Те… екзекутираха ги по обвинение в предателство. Спасих се по чиста случайност.

— Божичко — промълви Марио с изкривено от болка лице. — Узна ли причините?

— Не, но се надявам ти да ми помогнеш да открия отговорите.

Ецио разказа на чичо си за сандъка, скрит в семейното имение, за съдържанието му и за документите, отнети от Алберти, комуто е отмъстил.

— Най-съществен изглежда списъкът с имена — констатира той.

После мъката взе връх:

— Не мога да повярвам, че ни сполетя това!

Марио го потупа по ръката.

— Знам нещичко за делата на баща ти — каза той и Ецио се сети, че чичо му не се изненада особено, щом узна за скрития в тайника сандък. — Ще проумеем всичко. Но трябва да се погрижим и за майка ти и сестра ти. Замъкът ми не е подходящо място за жени. Воини като мен не държат на удобствата. Но наблизо има манастир, където ще са в безопасност и ще бдят над тях. Ако си съгласен, ще ги настаним там. Нас ни чака много работа.

Ецио кимна. Щеше да се постарае да убеди Клаудия, че това е възможно най-доброто временно решение. Не виждаше как сестра му ще склони да живее дълго в уединение.

Наближаваха малкия град.

— Мислех, че Монтериджони враждува с Флоренция — обади се Ецио.

— Не толкова с Флоренция, колкото с клана Паци — уточни чичо му. — Но ти си достатъчно голям да знаеш как стоят нещата между градовете държави, независимо дали са големи, или малки. Няколко месеца са съюзници, после — противници, и накрая — отново приятели. И така продължава открай време — като безумна игра на шах. Но тук ще ти хареса. Хората са честни и трудолюбиви, произвеждаме добри и дълготрайни стоки. Свещеникът е благодушен мъж, не прекалява с пиенето и се грижи за паството. И не се меси в моите дела. Е, аз никога не съм се отличавал като предан син на Църквата. Най-хубаво е виното — моите лозя произвеждат най-превъзходното кианти, което някога си вкусвал. Хайде, още малко и сме там.

Марио обитаваше наследствения дом на рода Аудиторе, построен през 1250 година на мястото на още по-древна постройка. Беше ремонтирал имението и бе добавил нови крила. Сега то изглеждаше по-скоро като просторна вила, макар и с високи, дебели и добре укрепени стени. Пред сградата вместо градина имаше обширна тренировъчна поляна, където Ецио забеляза как няколко дузини млади въоръжени мъже усърдно усъвършенстват бойните си умения.

— Casa, dolce casa[14] — отрони Марио. — Не си идвал тук от малък. Променил съм го през това време. Как го намираш?

— Внушителен, чичо.

Денят премина в трескава дейност. Марио го разведе из замъка, настани го и се увери, че Мария и Клаудия се чувстват удобно и сигурно в близкия манастир, чиято игуменка му беше отколешна скъпа приятелка (и както мълвяха местните — любовница). На следната сутрин извикаха Ецио рано-рано в работния кабинет на чичо му — просторна стая с висок таван, със стени, окичени с карти, оръжия и ризници. Обзавеждането се състоеше от тежка дъбова маса и столове.

— Трябва бързо да се ориентираш в града — рече му Марио с делови тон. — Екипирай се добре. Ще изпратя един от хората ми да те придружи. Върни се, щом приключиш, и започваме.

— Какво започваме, чичо?

Марио се изненада.

— Смятах, че си дошъл за обучение.

— Не, чичо, нямах такива намерения. Когато се наложи да побегнем от Флоренция, Монтериджони просто бе първото безопасно място, което ми дойде на ум. Но искам да отведа майка си и сестра си още по-надалеч.

— Ами баща ти? — сериозно го изгледа Марио. — Не мислиш ли, че той би искал да довършиш започнатото от него?

— Кое? Банкерството ли? Семейният бизнес приключи — имението на Аудиторе вече не съществува, освен ако дук Лоренцо не е успял да го опази от Паци.

— Не говорех за това — започна Марио, но сам се възпря. — Искаш да кажеш, че Джовани никога не ти е споменавал?

— Съжалявам, чичо, но нямам представа какво намекваш.

Марио поклати глава.

— Не знам какви са били съображенията на баща ти. Сигурно е изчаквал подходящ момент. Ала събитията го изпревариха. — Той изгледа твърдо Ецио. — Налага се да поговорим. Дълго и сериозно. Дай ми документите, които си донесъл. Ще ги разгледам, докато ти се разхождаш из града и си набавяш оръжие. Ето списък с необходимото и пари да го купиш.

Ецио объркано пое към града, придружен от един от сержантите на Марио — прошарен ветеран на име Орацио. По негови указания си купи от търговеца на оръжия бойна кама и лека ризница, а от местния доктор — бинтове и основни медикаменти за спешни случаи. После се върна в замъка, където Марио го очакваше нетърпеливо.

— Salute — поздрави Ецио. — Изпълних нареждането ти.

— При това бързо. Ben fatto! А сега трябва да те научим как да се биеш.

— Чичо, прости ми, но както ти казах, не възнамерявам да оставам.

Марио прехапа устни.

— Слушай, Ецио, ти едва успя да се опълчиш на Виери. Ако не бях пристигнал навреме… Е, върви, щом искаш, но първо изучи умението и познанието да се защитаваш. Иначе няма да оцелееш и седмица по пътищата.

Ецио замълча.

— Ако не заради мен, направи го заради майка си и сестра си — настоя Марио.

Ецио обмисли предложението. Трябваше да признае, че чичо му има право.

— Добре тогава — отвърна той. — След като толкова щедро ме снабди с оръжие.

Марио се усмихна широко и го потупа по рамото.

— Браво! Ще доживееш да ми благодариш!

През следващите седмици го подложиха на най-интензивно обучение, но докато усвояваше нови бойни умения, Ецио навлизаше все повече и в семейната история, и в тайните, в които баща му не беше смогнал да го посвети. А и понеже Марио му позволи да използва неговата библиотека, постепенно го загложди усещането, че е на крачка от съдба, по-значима, отколкото смееше да си представи.

— Твърдиш, че баща ми е бил повече от банкер? — попита Ецио чичо си.

— Много повече — сериозно отговори Марио. — Баща ти беше съвършено шлифован убиец.

— Невъзможно. Татко винаги е бил финансист, предприемач… как би могъл да е убиец?

— Не, Ецио, зад фасадата на банкер се криеше много повече. Баща ти беше роден и обучен да убива. Беше член на Ордена на асасините. — Марио се поколеба. — Несъмнено в библиотеката си открил нещичко за това. Трябва да обсъдим поверените ти документи, които — слава Богу! — си проявил достатъчно разум да вземеш обратно. Списъкът не съдържа имена на длъжници, а на всички, отговорни за убийството на баща ти. И те са част от по-голяма конспирация.

Ецио с мъка възприемаше думите му — всичко, което си мислеше, че знае за баща си, за семейството си, сега се оказваше полуистина. Защо баща му е крил от него? Не можеше да проумее, чувстваше се изоставен. Той подбра внимателно думите си — потайността на баща му навярно не е била случайна.

— Приемам, че татко сигурно е бил по-различен, отколкото съм смятал, и прости неверието ми, но кому е било необходимо това мълчание?

Марио помълча малко и отговори:

— Чувал ли си за Ордена на тамплиерите?

— Да.

— Основан е преди много векове, скоро след Първия кръстоносен поход. Представлявал елитна бойна сила — всъщност воини монаси. Полагали обет за въздържание и бедност. Ала с годините статутът им се променил. С времето се заели с международна финансова дейност, при това много успешно. Други рицарски ордени — на хоспиталиерите и на тевтонските рицари — се отнасяли враждебно към тях. Могъществото им смущавало дори кралете. Тамплиерите установили седалището си в Южна франция и замислили да сформират собствена държава. Не плащали данъци, поддържали армия и налагали силом волята си. Най-сетне, преди почти двеста години, френският крал Филип Хубави се опълчил срещу тях. Започнала ужасна разправа. Арестували голяма част от тамплиерите, друга избили. Накрая папата ги отлъчил от Църквата. Ала не успели да ги избият до крак — в Европа имало над петнайсет хиляди тамплиерски манастири. Въпреки това имотите и богатствата им били конфискувани и тамплиерите сякаш потънали вдън земя. Могъществото им изглеждало прекършено завинаги.

— Какво е станало с тях?

Марио поклати глава.

— Снишили се, разбира се, в името на оцеляването. Укрили се, укрили и богатствата, които успели да спасят, но запазили организацията си и още по-решително се заели да постигнат истинската си цел.

— И каква била тя?

— Каква е, искаш да кажеш — поправи го Марио с пламнали очи. — Стремят се към световна доминация, ни повече, ни по-малко. И само една общност полага усилия да ги възпре. Орденът на асасините, към който твоят баща и аз имаме честта да принадлежим.

Ецио помълча, докато възприеме думите му.

— Алберти е бил тамплиер, така ли?

Марио кимна сериозно.

— Да. Както и всички в списъка на баща ти.

— И Виери?

— И той, и баща му Франческо, и целият клан Паци.

Ецио се замисли.

— Това осветлява доста събития — рече Ецио. — Но още не съм ти показал всичко.

Той нави десния си ръкав и разкри тайната кама.

— Аха! — възкликна Марио. — Много мъдро от твоя страна, че си я крил, докато не се убедиш, че можеш напълно да ми се довериш. Чудех се какво е станало с нея. Виждам, че си я поправил. Беше на баща ти — дар от нашия баща, който пък я получил от своя… Счупи се… в сблъсък, в който баща ти беше въвлечен преди много години. Така и не успя да намери достатъчно умел и доверен майстор да я възстанови. Добре си постъпил, момчето ми!

— Въпреки всичко — каза Ецио — тези приказки за асасини и тамплиери звучат като древни легенди, като измислица.

— Прочетена в стар пергамент с тайнствено писмо? — усмихна се чичо му.

— Знаеш за страницата от Кодекса?

Марио сви рамене.

— Забрави ли? Тя беше при документите, които ми предаде.

— Знаеш ли какво представлява?

Ецио не искаше да замесва приятеля си Леонардо, освен ако не бе съвсем належащо.

— Е, който е поправил камата ти, сигурно е успял да я разчете поне отчасти — отвърна Марио, ала вдигна ръка, когато Ецио понечи да отвори уста. — Няма да ти задавам въпроси. Виждам, че закриляш някого и уважавам решението ти. Ала страницата съдържа повече от инструкции за употребата на това оръжие. Части от Кодекса са разпръснати из цяла Италия. Той е ръководство за дейността на Ордена на асасините, за историята му, за целите и познанието му. Той е, ако щеш, нашето кредо. Баща ти смяташе, че сборникът съдържа могъща тайна, способна да промени света. — Той замълча замислено. — Сигурно затова са го нападнали.

Ецио се обърка в лабиринта от нова информация.

— Асасини, тамплиери, този странен Кодекс…

— Аз ще те напътствам, Ецио. Но първо трябва да се научиш да разтваряш съзнанието си и винаги да помниш следното — нищо не е истина. Всичко е разрешено.

Макар Ецио да настояваше, Марио отказа да говори повече. Вместо това продължи да калява бойните му умения и от сутрин до здрач Ецио тренираше с младите воини на поляната пред замъка, а вечер рухваше в леглото, твърде уморен, за да обмисля каквото и да било. И тогава, един ден…

— Браво, племеннико! — похвали го Марио. — Смятам, че вече си готов!

— Благодаря, чичо, за всичко, което направи за мен — доволно отвърна Ецио.

Чичо му отговори с мечешка прегръдка.

— Ние сме семейство! Изпълнявах и дълга, и желанието си!

— Радвам се, че ме убеди да остана.

Марио го изгледа изпитателно.

— Е, преосмисли ли решението си да заминеш?

Ецио задържа погледа му.

— Съжалявам, чичо, но нямам избор. Заради мама и Клаудия все още смятам да поема към крайбрежието и да отплавам за Испания.

Марио не скри разочарованието си.

— Прости ми, племеннико, ала не те обучавах нито за собствено удоволствие, нито за твоя лична изгода. Подготвих те, за да се справяш по-добре с враговете ни.

— И ако ме открият, ще го направя.

— Значи — попита горчиво Марио — искаш да заминеш? Да загърбиш всичко, което баща ти е отстоявал и за което умря? Е! Не мога да се преструвам на доволен, защото съм много разочарован. Ала така да бъде! Орацио ще те заведе в манастира, щом прецениш, че майка ти е готова да пътува, и ще те изпроводи. Желая ти сполука!

Марио се обърна и си тръгна.

Мина още време, понеже Ецио разбра, че трябва да осигури на майка си достатъчно спокойствие, за да се възстанови. Той самият се готвеше за пътуването с натежало сърце. Най-сетне се накани да посети за последен път — както смяташе — майка си и сестра си в манастира, преди да ги отведе. Свари ги в по-добро състояние, отколкото смееше да мечтае. Клаудия се беше сприятелила с по-младите монахини и Ецио осъзна — с изненада и с не особено задоволство — че животът тук й допада. Междувременно Мария се възстановяваше стабилно, но бавно, и щом научи плановете му, игуменката се възпротиви. Настоя, че майка му се нуждае болезнено от почивка и не бива да поемат веднага.

Ецио се върна в замъка на чичо си със свито от съмнения сърце. Усещаше също как с времето колебанието се засилва.

В Монтериджони кипеше подготовка за военни действия. Трескавата деятелност поотвлече Ецио от тревожните мисли. Чичо му не се виждаше никакъв, но Ецио мярна запътилия се към кабинета с картите Орацио.

— Какво става? — попита той. — Къде е чичо?

— Подготвя се за битка.

— Каква битка? С кого?

— О, може би щеше да ти каже, ако смяташе, че ще останеш. Ала разбрахме, че възнамеряваш друго.

— Но…

— Слушай, старият ти приятел Виери де Паци се е укрепил в Сан Джиминяно. Утроил е гарнизона и тръби, че рано или късно ще срине със земята Монтериджони. Затова решихме да нападнем първи, да смачкаме жалката змия и да дадем на Паци урок, който дълго няма да забравят.

Ецио пое дълбоко дъх. Това несъмнено променяше всичко. Или може би се намесваше съдбата, предоставяйки му несъзнателно търсена възможност.

— Къде е чичо?

— В конюшните.

Ецио прекоси бързо стаята.

— Хей! Накъде се запъти?

— Отивам в конюшнята! Надявам се, че и за мен ще се намери кон.

Орацио го проследи усмихнато с поглед.

7

През една пролетна нощ на 1477 година Марио, яздейки редом с Ецио, поведе воините си към Сан Джиминяно. Готвеха се за тежък сблъсък.

— Кажи ми пак какво те накара да промениш мнението си — рече Марио, все още горящ от задоволство заради решението на племенника си.

— Приятно ти е да го чуваш.

— Така си е. И какво от това? Както и да е… знаех, че на Мария й е необходимо повече време да се възстанови. А и в манастира двете са в безопасност, сам го разбираш.

Ецио се усмихна.

— Както вече ти обясних, исках да поема отговорност. Обясних ти също и че Виери ти създава проблеми заради мен.

— А както ти казах аз, млади човече, ти определено притежаваш здравословно количество самомнителност. Истината е, че Виери ни създава проблеми, защото е тамплиер, а ние сме асасини.

Докато говореше, Марио не отлепяше поглед от високите, издигнати плътно една до друга кули на Сан Джиминяно. Квадратните бойници сякаш се извисяваха чак до небето. У Ецио се надигна странното усещане, че вече ги е виждал — навярно насън или в друг живот, понеже споменът беше съвсем мъгляв.

По върховете на кулите грееха факли, множество светлинни мъждукаха и по бойниците на градските стени, и над портите.

— Добре се е укрепил — обади се Марио. — Ако съдим по факлите, Виери явно ни очаква. Жалко, но не съм изненадан. Все пак и той има шпиони. — След кратко мълчание продължи: — По крепостните валове има стрелци, край портите гъмжи от стражи. — Той отново се втренчи в града. — Изглежда обаче, че войниците му не са достатъчно, та да охраняват както трябва всички порти. Южната изглежда най-незащитена — вероятно не очаква да нападнем оттам. Но ние ще атакуваме точно от юг.

Марио вдигна ръка и пришпори коня си. Войниците му се спуснаха напред. Ецио яздеше до него.

— Ето какво ще направим — напрегнато започна чичо му. — Ние ще отвлечем вниманието на охраната при портата, а ти ще се изкачиш по стената и ще я отвориш отвътре. Трябва да действаме тихо и бързо!

Той извади препаска с кинжали и я подаде на Ецио.

— Вземи ги. Използвай ги да обезвредиш стрелците.

Щом приближиха достатъчно, скочиха от конете. Марио поведе група от най-добрите си мъже към стражите, охраняващи южната порта на града. Ецио измина пеш последните стотина крачки, използвайки за прикритие храсталаците. Най-сетне се добра до стената. Вдигна качулката и на светлината на факлите различи, че сянката, която хвърля, напомня глава на орел. Вдигна очи нагоре. Стената се възправяше на петдесетина и повече крачки над него. Не успя да види дали по бойниците горе има войници. Преметна препаската с кинжали през рамо и се заизкачва. Беше му трудно, понеже стените бяха от шлифован камък и не намираше лесно опори за краката и ръцете си. Амбразурите под върха обаче му позволиха да застане стабилно и да надникне над ръба на стената. В бойницата отляво съзря двамина стрелци. Стояха гърбом, надвесени надолу с натегнати лъкове. Бяха забелязали нападателите и се целеха към Марио и неговите condottieri[15]. Ецио не се поколеба нито за миг. На карта беше заложен животът на приятелите му. Най-сетне му се удаваше възможност да изпробва уменията, които чичо му бе настоял да усвои. Светкавично, напрегнал ум и зрение в трептящия полумрак, Ецио извади два кинжала и ги метна един след друг със смъртоносна точност. Първият улучи стрелеца в основата на шията и го приспа за секунда. Мъжът се прекатури през стената, без да издаде звук. Вторият кинжал полетя малко по-ниско и се заби в гърба на другия стрелец с такава сила, че с глух вик той пропадна в непрогледния мрак.

Под Ецио, в края на тясно каменно стълбище, беше портата. Той разбра, че Виери наистина няма достатъчно жива сила да охранява града напълно ефикасно, понеже от вътрешната страна на вратите нямаше стражи. Хукна надолу, прескачайки по три стъпала наведнъж, почти политнал, и скоро откри лоста, който задвижваше тежките железни резета, залостили солидните триметрови дъбови порти. Натисна с всичка сила, понеже лостът не бе предвиден да го задвижва сам човек. Все пак се справи и дръпна една от масивните халки, вбити в дървото на височината на раменете му. Тя поддаде и вратата се открехна. От другата страна Марио и мъжете му тъкмо довършваха кървавото си дело. Двама от армията на асасините лежаха мъртви, но двайсетима от хората на Виери бяха предали Богу дух.

— Браво, Ецио! — тихо извика Марио.

Засега никой не беше вдигнал тревога. Не биваше обаче да се осланят на късмета.

— Хайде! — рече Марио. — Влизайте тихо! — Той се обърна към един от сержантите си: — Върни се и доведи останалите!

После предпазливо поеха по смълчаните улици — Виери явно бе наложил вечерен час, понеже не се мяркаше жива душа. Веднъж едва не се сблъскаха със стражите на Паци. Притаиха се в сенките, докато войниците ги подминат, после ги нападнаха в гръб и ги отстраниха като по учебник.

— А сега какво? — попита Ецио чичо си.

— Трябва да открием командира на стражата. Казва се Роберто. Той ще знае къде е Виери. — Лицето на Марио изглеждаше необичайно тревожно. — Много се забавихме. Най-добре да се разделим. Виж, аз познавам Роберто. По това време или се въргаля пиян в любимия си хан, или вече спи в цитаделата. Ти поеми цитаделата. Вземи Орацио и още дузина смелчаци. — Той вдигна поглед към небето, което вече започваше да просветлява, и подуши въздуха, понесъл хладината на новия ден. — Ела при катедралата преди първи петли, за да ми докладваш. И не забравяй — ти командваш тази банда разбойници!

Марио се усмихна топло на хората си, поведе собствения си отряд и изчезна в уличката, която водеше към върха на хълма.

— Цитаделата е в северозападния край на града, сър — уточни Орацио.

И се ухили. Като останалите. Ецио усети и готовността им да се подчиняват вярно на Марио, и опасенията им, че сега ги оглавява толкова неопитен командир като него.

— Да вървим тогава — твърдо рече той. — Следвайте ме.

Цитаделата оформяше едната страна на централния градски площад недалеч от катедралата и близо до върха на ниския хълм, около който се издигаше Сан Джиминяно. Стигнаха бързо, но преди да влязат, Ецио забеляза, че неколцина стражари пазят входа. Махна на хората си да се отдръпнат назад и се промъкна към стражарите, криейки се в сенките и тих като лисица, докато застана достатъчно близо, за да чува разговора им. Войниците очевидно недоволстваха от командира си Виери и по-разпаленият от двамата се горещеше:

— Казвам ти, Тебалдо. Не ми харесва това кутре Виери. Той не може да улучи гърнето, в което пикае, камо ли да защитава цял град. А капитан Роберто се налива така, че е заприличал на бутилка кианти в униформа.

— Много говориш, друже — предупреди го Тебалдо. — Забрави ли какво сполетя Бернардо, когато се осмели да си отвори устата?

Събеседникът му се сепна и кимна сериозно.

— Прав си… Чух, че Виери наредил да го ослепят.

— Е, аз държа да запазя очите си. Да приключваме темата. Не знаем колцина споделят мнението ни, а шпионите на Виери са навсякъде.

Ецио се върна при дружината си с поолекнало сърце. Недоволните войници се пречупват лесно, но пък не се знаеше дали Виери не разполага със силно ядро верни поддръжници на клана Паци. Що се отнася до останалите, Ецио беше наясно колко могъщ командир е страхът. Но сега трябваше да се добере до цитаделата. Огледа площада. С изключение на малката групичка стражари, той беше тъмен и пуст.

— Орацио?

— Да, сър?

— Ще отстраниш ли тези мъже? Бързо и тихо. Аз ще се опитам да се изкатеря на покрива, за да проверя дали са поставили охрана във вътрешния двор.

— Затова сме тук, господарю.

Ецио остави Орацио и другите му воини да се погрижат за стражарите, провери дали са му останали достатъчно кинжали, шмугна се в уличката край цитаделата, изкачи се върху съседния покрив и от него скочи върху покрива на крепостта, издигната около вътрешния двор. Благодари Богу, задето Виери очевидно бе пропуснал да постави наблюдатели по високите кули на именията на местните аристократични фамилии, понеже оттам се откриваше гледка към целия град. Разбра обаче, че първата цел на отряда на Марио ще бъде да ги завладее. От покрива на цитаделата Ецио видя, че дворът е безлюден, скочи върху плочата на колонадата му и оттам — на земята. Лесно отвори портите и разположи хората си, които скриха телата на обезвредените стражари в сенките на колонадата. За да не събудят подозрение, затвориха отново вратите.

Цитаделата изглеждаше напълно изоставена, ала не след дълго откъм площада долетяха гласове. Появи се нова група войници на Виери. Те отвориха портата и влязоха в двора, крепейки едър, почти дебел мъж, който беше очевидно пиян.

— Къде са се дянали онези непрокопсаници, дето трябваше да охраняват портите? — попита мъжът. — Не ми казвайте, че Виери е отменил заповедта ми и ги е пратил да патрулират незнайно къде!

— Ser Роберто — обади се един от крепящите го мъже, — не е ли време да се оттеглите в почивка?

— Какво намекваш? Успях да се добера дотук, нали? А и нощта е още млада.

Новопристигналите съумяха да настанят шефа си на ръба на фонтана в центъра на вътрешния двор и се скупчиха около него, чудейки се какво да предприемат по-нататък.

— Всички смятат, че не съм добър капитан! — самосъжалително изхленчи Роберто.

— Глупости, господине! — рече застаналият най-близо до него мъж.

— Виери мисли така — каза Роберто. — Да знаете само как говори по мой адрес! — Той млъкна, озърна се, опита се да фокусира поглед и продължи да хленчи: — Ще ме сменят за нула време! А може би ще извършат и нещо още по-лошо! — Млъкна отново и подсмръкна. — Къде е проклетата бутилка? Подайте ми я! — Отпи голяма глътка, огледа бутилката, за да се увери, че е празна, и я захвърли. — Марио е виновен! Не повярвах на ушите си, когато шпионите докладваха, че е приютил племенника си, че е спасил малкия непрокопсаник от Виери! Сега гневът е изпарил разсъдъка на Виери и ми се налага да се изправя срещу стария си приятел! — Той се огледа жално наоколо. — Горкият стар Марио! Навремето бяхме съратници! Ала той отказа да мине на страната на Паци, макар да предлагаха повече пари, по-добро снаряжение, по-добър живот! Ще ми се да беше тук сега! За два гроша бих…

— Извинете — прекъсна го Ецио и пристъпи напред.

— Какво…? — възкликна Роберто. — Кой си ти?

— Нека се представя. Аз съм племенникът на Марио.

— Какво?! — изръмжа Роберто, понечи да се изправи и посегна напусто към меча си. — Арестувайте този нехранимайко! — Приведе се към него и Ецио долови киселия дъх на вино. И на чесън. — Знаеш ли какво, Ецио — усмихна се Роберто, — трябва да съм ти благодарен. Заловя ли те, Виери ще ме позлати! Ще мога да се оттегля в заслужен отдих! В малка крайбрежна вила, да речем…

— Пилците се броят наесен, капитане — прекъсна го Ецио.

Роберто се обърна и откри — доста след хората си — че са обкръжени от въоръжени до зъби войници от отряда на асасините.

— Ах! — възкликна той и се отпусна отново на ръба на фонтана, изгубил внезапно всякакво желание за битки.

Щом оковаха всички стражари и ги хвърлиха в тъмницата на цитаделата, Роберто, снабден с поредната бутилка, седна пред Ецио край масата в стая в съседство с вътрешния двор и услужливо заобяснява:

— Искаш Виери? Ще ти кажа къде е. С мен и без това е свършено. Отиди в Замъка на делфина на площада до северната порта. Там се провежда среща…

— Кои присъстват? Знаеш ли?

Роберто сви рамене.

— Приближените му от Флоренция мисля. Очакваше се да доведат подкрепления.

Прекъсна ги тревожният вик на Орацио:

— Ецио! Бързо! Пред катедралата се води сражение! Да вървим!

— Добре! Хайде!

— Ами този?

Ецио изгледа Роберто.

— Оставете го. Струва ми се, че най-сетне е избрал правилния път.

Щом излязоха на площада, до ушите на Ецио долетя шумът на битката, която се водеше пред катедралата. Приближи се и забеляза, че отрядът на чичо му отстъпва под напора на многобройна бригада от воини на Паци. Разчисти си път с ножовете, застана до чичо си и му съобщи какво е научил.

— Браво на Роберто! — рече Марио, въртейки енергично меча. — Винаги съм съжалявал, че премина в лагера на Паци, но най-сетне му дойде умът в главата. Върви! Разбери какво е намислил Виери!

— Ами ти? Ще ги удържиш ли?

Марио го изгледа мрачно.

— Поне известно време. Главният ни отряд сигурно вече е завзел повечето кули и скоро ще ни се притече на помощ. Побързай, Ецио! Не позволявай на Виери да се измъкне!

Замъкът се намираше в най-северната част на града, далеч от битката, въпреки че наоколо гъмжеше от войници — навярно подкрепленията, споменати от Роберто — и Ецио трябваше да се прокрадва предпазливо, за да не го забележат.

Пристигна тъкмо навреме — срещата явно беше приключила. Видя как четирима мъже в мантии се отправят към група вързани коне. Разпозна Джакопо де Паци, племенника му Франческо, Виери и — ахна стъписано — високия испанец, присъствал на екзекуцията на баща му. Още по-изненадан, Ецио зърна кардиналската емблема, избродирана върху рамото на неговата мантия. Мъжете поспряха край конете и Ецио успя да се промъкне до близкото дърво, за да подслуша разговора им. Напрягаше слух, думите долитаха откъслечно, но чутото го заинтригува.

— Значи е договорено — заключи испанецът. — Ти, Виери, оставаш тук, за да възвърнеш позициите ни възможно най-скоро. Франческо ще организира силите ни във Флоренция, за да ударим, щом настъпи часът, а ти, Джакопо, се приготви да успокоиш населението, когато завземем властта. Не прибързвайте, колкото по-обмислено действаме, толкова по-вероятно е да успеем.

— Но, господарю Родриго — обади се Виери — какво да правя с този ubriacone[16], Марио?

— Отърви се от него! Не бива в никакъв случай да узнава намеренията ни! — Мъжът, когото наричаха Родриго, се метна върху седлото. За миг Ецио зърна ясно лицето му — студените очи и хищническия нос — и прецени, че наближава петдесет.

— Винаги е създавал проблеми! — изръмжа Франческо. — Също като онзи кучи син — Джовани!

— Не се безпокой, padre — каза Виери, — аз скоро ще им уредя среща — на оня свят!

— Хайде! — рече Родриго. — Много се забавихме!

Джакопо и Франческо яхнаха жребците си и поеха към северната порта, която стражите вече отваряха.

— Нека Бащата на познанието ни води!

Те излязоха и портите се захлопнаха зад гърбовете им. Ецио се почуди дали да използва възможността да убие Виери, но го охраняваха мнозина, а и може би беше по-добре да го заловят жив и да го разпитат. Той обаче запечата в паметта си имената на мъжете, които научи, за да ги добави в списъка с врагове на баща си, понеже очевидно крояха пъклен заговор.

Мислите му бяха прекъснати от появата на нов отряд войници, чийто водач изтича към Виери.

— Какво има? — грубо попита Виери.

— Commandante, нося лоши вести. Хората на Марио Аудиторе пробиха защитата ни.

— Така си мислят! — озъби се Виери. — Ала виж! — Той посочи към струпаните около него воини. — От Флоренция пристигнаха подкрепления! Ще изметем паплачта на Марио от Сан Джиминяно, преди да пукне зората.

Той извиси глас, за да го чуят събралите се наоколо му войници:

— Нахвърлете се върху враговете! Размажете ги като мухи!

С боен вик войниците на Паци се строиха зад командирите си и поеха на юг през града да се изправят срещу Мариовите condottieri. Ецио се помоли да не сварят чичо му неподготвен, понеже сега противниците му го превъзхождаха многократно. Виери изостана и придружен единствено от личния си телохранител, пое към замъка, несъмнено, за да доведе до успешен завършек срещата. Или пък да се въоръжи за битката. Както и да е, слънцето скоро щеше да изгрее. Ецио трябваше да се възползва от случая. Сега или никога. Той излезе на светло и свали качулката.

— Добро утро, месер Де Паци — поздрави той. — Тежка нощ, а?

Виери се обърна към него — за миг по лицето му пробягаха шок и ужас. После си възвърна самообладанието и извика:

— Знаех си, че пак ще се появиш. Помоли се Богу за душата си, Ецио! По-важни дела ме очакват. Ти си само пионка, която ще бъде пометена от дъската!

Телохранителите му се нахвърлиха върху Ецио, ала той ги очакваше. Свали първия с последния си кинжал — тънкото острие профуча през въздуха със зловещо свистене. После извади меча и бойната си кама и нападна останалите стражи. Въртеше диво оръжията и сечеше сред фонтани кръв с пестеливи и смъртоносни движения, докато и последният му противник — ранен тежко — побягна, накуцвайки. Сега му налетя Виери, размахал зловеща на вид бойна секира, която беше измъкнал от седлото на коня си. Ецио отскочи, за да избегне гибелната заплаха, ала Виери все пак успя да го удари и макар ризницата му да възпря секирата, той се олюля и падна. Мечът му отхвръкна настрани. След секунда Виери дотича до него, ритна надалеч меча и вдигна секирата над главата си. Събрал последните си сили, Ецио се прицели да ритне противника си в слабините, ала Виери разбра намеренията му и се дръпна назад. Докато Ецио се изправяше на крака, той замахна със секирата към лявата му китка, изби камата и нарани ръката му. После и той измъкна меча и камата си.

— Ако искаш да си свършиш добре работата, свърши я сам — констатира Виери. — Понякога се чудя защо плащам на тези така наречени телохранители. Сбогом, Ецио!

И той пристъпи към младежа.

Гореща болка бе пронизала тялото на Ецио, когато секирата се заби в ръката му. Зави му се свят, причерня му. Но сега си припомни всичко научено и инстинктите взеха връх. Окопити се и щом Виери се накани да нанесе съкрушителния удар върху привидно разоръжения си противник, Ецио протегна дясната си ръка, разтворил и изопнал пръсти. Механизмът на скритата досега тайна кама тутакси щракна и острието излетя измежду пръстите му в цялата си дължина — смъртоносна, ала измамно замаскирана от матовото покритие. Виери вече бе вдигнал ръка, изложил незащитени гърдите си. Ецио се пресегна и заби камата, която потъна в плътта без никакво усилие.

Виери застина като хипнотизиран, после изпусна оръжията си и се свлече на колене. Измежду ребрата му се стичаха водопади кръв. Ецио го подхвана, преди да се строполи на земята.

— Не ти остава много, Виери — настойчиво подхвана той. — Сега е твой ред да се погрижиш за душата си! Кажи ми какво обсъждахте? Какво планирате?

Раненият му отвърна с лека усмивка.

— Никога няма да ни победите — рече той. — Никога няма да сломите Паци и Родриго Борджия!

Ецио знаеше, че минути делят Виери от смъртта. Попита още по-настойчиво:

— Кажи ми! Беше ли разкрил баща ми плановете ви? Затова ли го убиха?

Лицето на Виери побледня като восък. Той стисна здраво дланта на Ецио. Ручейче кръв се стече от ъгъла на устата му, очите му се изцъклиха. Все пак успя да се усмихне подигравателно.

— На какво се надяваш, Ецио? Да ти се изповядам от игла до конец? Съжалявам, но просто нямам… време. — Той се задъха и нова струйка кръв потече по брадичката му. — Жалко наистина. В един друг свят можехме дори да… се сприятелим.

Ецио усети как пръстите на Виери се отпускат.

Болката от собствената му рана се надигна отново заедно с яркия спомен за смъртта на баща му и братята му. Вълна от гняв го заля.

— Приятели! Ти, мръсно чудовище! Трябва да оставят тялото ти да гние край пътя като кравешки труп. Никому няма да липсваш! Ще ми се само да беше страдал повече! Аз…

— Ецио — иззад гърба му долетя властен, но мек глас, — стига! Покажи уважение към човека!

Младежът скочи на крака и се обърна рязко. Пред него стоеше чичо му.

— Уважение? След всичко, което се случи? Ако той беше победил, щеше да ни обеси на най-близкото дърво!

Макар и изтощен, покрит с прахоляк и кръв, Марио стоеше гордо изправен.

— Но той не победи, Ецио. И ти не си като него. Не ставай като него! — Той коленичи до тялото, протегна покритата си с ръкавица ръка и затвори очите на убития. — Дано клетата ти гневна душа намери покой поне в смъртта — рече той. — Requiescat in pace[17].

Ецио го наблюдаваше мълчаливо.

— Приключи ли битката? — попита той едва когато чичо му се изправи.

— Не — отвърна Марио. — Още е в разгара си, но везните се накланят в наша полза. Роберто и част от мъжете му се присъединиха към нас. Въпрос на време е. — Той поспря. — Съжалявам, че ще те натъжа, но Орацио е мъртъв.

— Орацио!

— Преди да умре, ми каза колко смелост си проявил! Винаги се старай да оправдаваш тази похвала, Ецио!

— Ще опитам — прехапа устни младежът. Макар да не си го призна съзнателно, отново бе получил полезен урок.

— Трябва да вървя при воините си. Но ти нося нещо, което ще ти подскаже що за човек е бил противникът ти. Писмо е — беше у един от местните свещеници. Възнамерявал да го предаде на бащата на Виери, но той очевидно вече не е тук, та да го получи. — Марио му подаде лист хартия. Печатът беше счупен. — Същият свещеник ще се погрижи да погребе мъртъвците. Ще наредя на някой от сержантите ми да се заеме с подготовката.

— Трябва да ти съобщя нещо…

Марио вдигна ръка.

— По-късно. Когато приключим. Поражението ще забави враговете ни, а и Лоренцо във Флоренция ще бъде нащрек. Засега предимството е на наша страна. — Той замълча. — Трябва да се връщам. Прочети писмото, Ецио, и размисли над съдържанието му. И се погрижи за ръката си.

С тези думи Марио пое към бойното поле. Ецио се отдалечи от тялото на Виери и седна под дървото, зад което преди малко се беше скрил. Мухите вече кръжаха около лицето на мъртвия. Ецио разтвори писмото и зачете:

Господин Франческо,

Изпълних молбата Ви и разговарях с Вашия син. Споделям мнението Ви, макар и не напълно. Да, Виери е безочлив и склонен да действа необмислено. Отнася се с мъжете си като с играчки, като с шахматни фигури, към чийто живот проявява по-малко загриженост, отколкото ако бяха от дърво или слонова кост. Наказва ги особено жестоко — докладваха ми, че е наредил да осакатят поне трима.

Ала аз не смятам като вас, че е непоправим. По-скоро ми се струва, че разрешението е лесно. Той търси Вашето одобрение. Вашето внимание. Изблиците му са резултат от несигурност, породена от чувство за малоценност. Той говори за Вас мило и често. Не крие желанието си да бъде близо до Вас. И е шумен, подъл и гневен, защото според мен иска да го забележат. Иска да го обичат.

Използвайте както намерите за добре информацията, която Ви предоставям тук, но ще Ви помоля да прекратим кореспонденцията. Ако той разкрие какво обсъждаме, искрено се опасявам, че не ме очаква нищо добро.

Ваш довереник, отец Джокондо

Ецио дълго обмисля прочетеното. Погледна към тялото на Виери. На колана му съзря кесия, която не беше забелязал преди. Стана и я взе. После се върна под дървото да огледа съдържанието й. Откри миниатюрна рисунка на жена, няколко монети, малък неизползван бележник и внимателно увит пергамент. С треперещи пръсти го отвори и веднага го разпозна. Страница от Кодекса…

Слънцето се издигна по-високо. Появиха се група монаси с дървена носилка, върху която положиха тялото на Виери, и го отнесоха.

Когато пролетта отново премина в лято и мимозите и азалиите отстъпиха място на лилиите и розите, в Тоскана се възцари привидно спокойствие. Ецио посрещаше със задоволство възстановяването на Мария, въпреки че преживяната трагедия я бе разтърсила до дъно и на него му се струваше, че ще се наложи майка му завинаги да остане сред манастирския покой. Клаудия възнамеряваше да положи обет за целомъдрие — перспектива, която също не го очароваше — ала знаеше, че тя е на по-малко упорита от него и опита ли се да я разубеди, само ще засили решимостта й.

Марио се беше погрижил Сан Джиминяно — сега под вече трезвото и благоразумно командване на стария му другар Роберто — да не представлява заплаха. От околността бе прогонен и последният поддръжник на клана Паци. Монтериджони беше в безопасност и след като отпразнуваха победата, воините на Марио получиха заслужена отпуска, която използваха по свое усмотрение — някои се посветиха на семействата си, други — на пиене и леки жени, но никой не забрави да поддържа формата си, а оръженосците им се грижеха мечовете им да са винаги остри, а ризниците — да не ръждясват. Каменоделците и дърводелците пък поддържаха укрепленията и на замъка, и на града в изрядно състояние. Опасностите, дебнещи от север — откъм Франция — временно не ги тревожеха, понеже крал Луи бе зает с прогонването на английските нашественици и с проблемите, които му създаваше дукът на Бургундия. На юг папа Сикст IV — потенциален съюзник на клана Паци — беше ангажиран да облагодетелства роднините си и да наглежда строежа на величествения нов параклис във Ватикана и вмешателство в Тоскана не бе сред приоритетите му.

Марио и Ецио обаче надълго и нашироко обсъждаха заплахата, която далеч не беше изчезнала.

— Трябва да ти разкажа повече за Родриго Борджия — каза веднъж Марио на племенника си. — Роден е във Валенсия, но е завършил право в Болоня и останал в Испания, понеже там може да развихри амбициите си на воля. В момента е виден член на римската курия, но както винаги се цели по-нависоко. Той е сред най-могъщите мъже в Европа, ала не е само ловък стратег в църковната политика. — Марио сниши глас. — Родриго оглавява Ордена на тамплиерите.

Сърцето на Ецио подскочи.

— Това обяснява присъствието му на екзекуцията на клетия ми баща и на братята ми. Той стои зад стореното.

— Да, и едва ли те е забравил, особено след като благодарение на теб изгуби центъра си на влияние в Тоскана. Знае и от какво коляно произхождаш и разбира, че ще продължаваш да го излагаш на опасност. Помни, Ецио, че той не би се поколебал да те убие, ако му се удаде възможност.

— Значи трябва да се изправя срещу него, за да бъда свободен.

— Не бива да го изпускаме от поглед, но сега имаме по-належащи задачи. Твърде дълго бездействахме. Ела в кабинета ми.

Прекосиха градината, където бяха разговаряли досега, влязоха в замъка и се запътиха към стаята с картите, която се намираше в дъното на дълъг коридор. Помещението беше тихо и затъмнено, без да е мрачно. Пълните с книги рафтове създаваха впечатление за кабинет по-скоро на учен, отколкото на военен командир. По полиците бяха подредени и предмети, донесени сякаш от Турция или Сирия, а надписите върху кориците на някои от книгите подсказваха, че са на арабски. Веднъж Ецио попита чичо си за тях, но получи само мъгляв отговор.

Марио отключи едно чекмедже, измъкна кожен плик с документи и извади сноп листове. Ецио ги разпозна веднага.

— Ето го списъка на баща ти, момче, макар да не подобава да те наричам така — вече си мъж, кален воин. Към него добавих имената, които ми съобщи в Сан Джиминяно. — Той впи поглед в племенника си и му подаде листа. — Време е да се залавяш за работа.

— Всеки тамплиер ще падне покосен от острието на меча ми — произнесе с равен тон Ецио. В очите му просветнаха искри при спомена за Франческо де Паци. — Ще започна от него. Той е най-злият от клана и фанатично мрази съюзниците ни — Медичите.

— Прав си — съгласи се Марио. — Значи си готов да заминеш за Флоренция?

— Напълно.

— Добре. Ала трябва да научиш още нещо. Ела. — Марио се обърна към един шкаф с книги и докосна скрит отстрани бутон. Шкафът се плъзна тихо напред и разкри каменната стена отзад, върху която бяха издълбани няколко квадратни ниши. Пет бяха запълнени. Останалите — празни.

Очите на Ецио светнаха. В петте ниши имаше страници от Кодекса!

— Виждам, че ги позна — каза Марио. — И не се изненадвам. Все пак баща ти ти остави една от тях и умният ти флорентински приятел успя да я разчете. Другите Джовани откри и преведе, преди да умре.

— Притежаваме и онази, която взех от Виери — добави Ецио. — Но съдържанието й още е загадка.

— Уви, така е! Аз не съм учен като баща ти, въпреки че с всяка нова страница и с помощта на книгите в кабинета ми все повече разбулвам мистерията. Виж! Забелязваш ли как думите преминават от едната на другата страница и как се преплитат символите?

Ецио се вгледа съсредоточено. Странно усещане за нещо познато пропълзя в съзнанието му, сякаш у него се пробуждаше наследствен инстинкт. Драскулките по страниците като че ли оживяха и добиха смисъл.

— Да! И под тях е скрита част от някаква рисунка — прилича на карта!

— Джовани — а вече и аз — успя да разгадае някакво пророчество, изписано върху пергамента, ала за какво се отнася, все още не знам. Става дума за „частица от Рая“. Написано е преди много години, от асасин като нас, чието име явно е било Алтаир. Има и още. Той споменава „нещо, потулено под земята, могъщо и древно“. Но не сме открили какво има предвид.

— Ето я страницата на Виери — посочи Ецио. — Добави я при останалите.

— Не още! Ще я прекопирам, преди да тръгнеш, но занеси оригинала на флорентинския си приятел с брилянтния мозък. Не е необходимо да узнава всичко. Подобно познание може да го изложи на опасност. По-късно пергаментът на Виери ще се присъедини към другите и ще се доближим с една крачка до разбулването на тайнството.

— Ами останалите страници?

— Още не са намерени — отвърна Марио. — Но не мисли за тях. Съсредоточи се върху неотложното.

8

Преди да напусне Монтериджони, Ецио научи от чичо си още подробности за възгледите на асасините и подготви съвестно снаряжението си за предстоящата задача. Трябваше да помисли и за сравнително безопасно място във Флоренция, където да отседне, понеже шпионите на Марио докладваха, че семейното имение е заключено и недостъпно, макар и охранявано от стражите на Медичите, за да не бъде разграбено. Няколкото спънки и отсрочки поизнервиха Ецио. Най-сетне една мартенска сутрин чичо му нареди да си подготвя багажа.

— Беше дълга зима… — подхвана Марио.

— Твърде дълга — вметна Ецио.

— … но вече всичко е уредено — продължи чичо му. — И ще ти припомня, че много победи се дължат именно на педантичната подготовка. А сега слушай внимателно! Мой приятел във Флоренция ти уреди безопасно жилище недалеч от дома й.

— От чий дом, чичо?

— Името й не те интересува — уклончиво отвърна Марио, — ала ти давам дума, че на нея можеш да разчиташ, както на мен. Във всеки случай в момента тя не е в града. Ако ти потрябва помощ, свържи се с някогашната ви икономка Анета, чийто адрес не се е променил. Сега работи за Медичите, но гледай възможно най-малко хора да узнаят, че си във Флоренция. Има обаче един човек, с когото непременно трябва да се свържеш, макар да е трудно откриваем. Записал съм името му тук. Ще поразпиташ дискретно за него. Попитай и учения си приятел, когато му показваш страницата от Кодекса, но не му разкривай твърде много заради собственото му добро! А тук, между другото, е адресът на квартирата ти. — Той подаде на Ецио две бележки и издута кожена кесия. — Сто флорина като за начало и изрядни пътни документи. Най-приятната новина е, че заминаваш утре!

През малкото останали до отпътуването часове Ецио яхна коня си и отиде в манастира да се сбогува с майка си и сестра си. После приготви най-необходимите дрехи и снаряжение и си взе довиждане с чичо си и мъжете и жените от града, които толкова дълго му бяха другари и съратници. На следното утро още призори оседла коня и излетя през градските порти със сърце, изпълнено с радост и решимост. През деня пътува без почивка, но и без произшествия, и надвечер се настани в новото си жилище, готов да опознае наново родната Флоренция, която не бе виждал толкова отдавна. Завръщането обаче не бе продиктувано от носталгични подбуди и щом отпочина, Ецио си позволи една тъжна разходка покрай фасадата на някогашния си дом, но веднага след това се запъти към ателието на Леонардо да Винчи, понесъл откритата у Виери страница от Кодекса.

Леонардо се бе разширил — вече заемаше и просторния склад вляво от ателието, който предоставяше достатъчно място за родените от въображението на маестрото артефакти. Две дълги дървени маси се простираха от единия до другия край на помещението, осветени от газени лампи и прозорци, разположени високо в стените, далеч от любопитни погледи. Върху масите, окачени по стените или разпръснати на части в средата на склада, се валяха безброй механизми, машини и техническо оборудване. По стените висяха и стотици рисунки и схеми. Сред тази творческа неразбория се щураха половин дузина помощници, надзиравани от възмъжалите, но не по-малко привлекателни Аниоло и Иноченто. Ецио зърна модел на фургон, само че от всичките му страни стърчаха оръжия, а отгоре го покриваше брониран навес, напомнящ обърнат наопаки похлупак на гърне. На върха имаше отвор, откъдето водачът можеше да си провре главата, за да насочва машината в правилната посока. Вниманието му привлече и рисунка на кораб с формата на акула, понесла странна кула върху гърба си. Колкото и невероятно да беше, от схемата изглеждаше, че корабът плува под водата. Карти, анатомични рисунки, изобразяващи всичко — от начина, по който функционира окото, до коитуса и ембриона в утробата — и много други, които Ецио не съумя да разгадае, покриваха всяко свободно пространство по стените. Разхвърляните в безпорядък вещи по масите му напомниха систематичния хаос от предишната му визита, само че умножен стократно. Различи и съвършено изваяни фигури на животни — и познати, и свръхестествени — и макети на какво ли не — от водни помпи до защитни стени.

Очите на Ецио обаче се задържаха най-дълго върху чудноватата конструкция, увиснала от тавана. Сети се, че и преди е виждал нещо подобно, но в умален размер — макет на нещо, което някога може да се превърне в истинска машина. Сега му заприлича на скелет на прилеп — здрава животинска кожа бе опъната плътно върху стърчащите от двете му страни дървени рамки. Наблизо стоеше статив с изписани страници. Сред бележките и изчисленията Ецио разчете:

… пружина от рог или стомана, закрепена върху дървена или върбова пръчка, облицована с тръстика.

Инерцията поддържа полета на птиците дори когато не размахват криле във въздуха. Така се издигат още по-нависоко.

Ако човек, тежък двеста фунта, се намира в точка А и повдигне крило, тежко сто и петдесет фунта със сила, равна на триста фунта, то той ще успее да полети с две крила…

Думите не му говореха нищо, но поне успя да ги разчете — навярно Аниоло бе преписал нечетливите драскулки на Леонардо. В същия момент Ецио забеляза втренчения поглед на слугата и бързо насочи вниманието си другаде. Знаеше колко потаен е Леонардо.

Най-сетне откъм ателието се зададе и той, спусна се към Ецио и го прегърна топло.

— Скъпи, Ецио! Върна се значи! Толкова се радвам да те видя! След всичко, което се случи, мислехме…

Замълча и го погледна тревожно.

Ецио се опита да го разведри отново.

— Тук е невероятно! Аз, разбира се, не мога да му хвана края, но предполагам, че ти си наясно какво вършиш! Отказа ли се от рисуването?

— Не — отвърна Леонардо. — Просто го съчетавам с… други неща… които привличат вниманието ми.

— Разбирам. И си се разширил. Явно преуспяваш. Последните две години си жънал успехи!

Леонардо обаче съзря и почти недоловимата тъга, и суровото изражение, изопнало лицето на Ецио.

— Навярно — започна той — са решили да ме оставят на мира. Смятат, предполагам, че някой ден ще бъда от полза на онзи, който се пребори за абсолютно влияние. Не че това ми се струва възможно. — Той промени темата. — А ти, стари приятелю?

Ецио задържа погледа му.

— Ще дойде време, надявам се, да седнем и да споделим всичко случило се след предишната ни среща. Сега обаче отново ми трябва помощта ти.

Леонардо разпери ръце.

— На твое разположение съм!

— Нося ти нещо, което навярно ще те заинтригува.

— Да отидем тогава в ателието — там е по-спокойно.

Когато се настаниха в познатото му от предишните им срещи помещение, Ецио извади страницата от Кодекса и я разгърна върху масата пред тях.

Очите на Леонардо блеснаха развълнувано.

— Помниш ли първата? — попита Ецио.

— Нима бих могъл да я забравя? — Маестрото се втренчи в пергамента. — Удивително! Може ли?

— Разбира се.

Леонардо разгледа съсредоточено страницата, прокарвайки показалец по пергамента. После придърпа лист хартия и моливи и прекопира думите и символите. Почти веднага започна да снове напред-назад, консултирайки се с книги и ръкописи, сляп и глух за всичко наоколо. Ецио го наблюдаваше благодарно и търпеливо.

— Интересно — проточи Леонардо. — Натъквам се на напълно непознати езици. Поне за мен. Ала съзирам вътрешна логика. Хм. Има речник на арамейски, който осветлява донякъде смисъла. — Той вдигна поглед. — Знаеш ли, двете страници сякаш са част от наръчник — поне на пръв поглед — от ръководство за различни техники за убиване. Но естествено, представляват и много повече, макар да недоумявам какво. Знам само, че досягаме единствено повърхността. Трябва ни цялата книга. Имаш ли представа къде са останалите страници?

— Никаква.

— Или колко съдържа цялата книга?

— Навярно… има начин да узнаем това.

— Аха! — възкликна Леонардо. — Тайни! Е, така да бъде! — В този момент нещо привлече вниманието му. — Виж тук!

Ецио погледна иззад раменете му, но видя само поредица от символи, обединени в отделни групи, и попита:

— Какво е това?

— Не знам, но ако съм на прав път, тази част съдържа формула за метал или сплав, непознати за нас — и логически погледнато, несъществуващи!

— И?

— Да — най-лесното за дешифриране. Всъщност поредната схема за оръжие, което явно допълва камата ти. Него обаче ще трябва да изработим от нулата.

— Какво представлява?

— Нищо сложно всъщност. Метална пластина, увита в кожена калъфка. Поставя се между лакътя и китката на лявата ръка — или на дясната, ако си левичар като мен — и неутрализира удари от мечове и дори от бойни секири. Интересното е, че макар да е очевидно много як, металът, който ще трябва да отлеем, е и невероятно лек. В допълнение има двуостра кама, която се изстрелва с пружина като предишната.

— Ще успееш ли да изработиш оръжието?

— Да, но ще ми трябва време.

— Не разполагам с много.

Леонардо се замисли.

— Имам всичко необходимо, а помощниците ми са достатъчно умели да го изковат. — Той замълча и запресмята нещо, движейки устни. — Ще ми отнеме два дни — реши накрая. — Ще те чакам тогава да проверим дали оръжието действа!

Ецио се поклони.

— Извънредно съм ти благодарен. Леонардо. И ще ти платя.

— Аз съм ти благодарен. Твоят Кодекс обогатява познанията ми. Мислех се за изобретател, но тези древни страници наистина ме изумяват. — Той се усмихна и промърмори сякаш на себе си: — И ти, Ецио, не предполагаш колко съм ти признателен, че ми ги показа. Ако откриеш още, непременно ми ги донеси. Откъде се появяват, си е твоя работа. Аз се интересувам единствено от съдържанието им и никой, освен най-приближените ти да не разбере за тях. Само такава отплата желая.

— Обещавам.

— Grazie! До петък тогава. По залез-слънце.

— До петък.

Леонардо и помощниците му изпълниха добре поръчката. Новото оръжие, макар и отбранително, се оказа много полезно. По-младите помощници на Леонардо атакуваха Ецио на игра, но с истински оръжия, включително мечове и бойни секири. Металният обръч върху китката на Ецио обаче — лек и подвижен — лесно отблъскваше и най-силните удари.

— Забележително оръжие, Леонардо!

— Така е!

— Нищо чудно някой ден да ми спаси живота.

— Надявам се да не виждам повече белези като онзи на лявата ти ръка — рече Леонардо.

— Това е последният подарък за спомен от стар… приятел — отвърна Ецио. — Сега ще те помоля за още един съвет.

— Ако мога да ти помогна, ще го направя — вдигна рамене Леонардо.

Ецио погледна помощниците му.

— Може би насаме?

— Последвай ме.

В ателието Ецио извади бележката от Марио и я подаде на Леонардо.

— Чичо ми заръча да се срещна с този човек. Обясни ми, че трябва да поразпитам дискретно…

Художникът се взираше в написаното. След малко изгледа тревожно Ецио.

— Знаеш ли кой е той?

— Прочетох името — Ла Волпе. Предполагам, че е прякор.

— Лисицата! Да! Ала не го изричай гласно, особено на публично място. Очите му са навсякъде, но е невидим за другите.

— Къде мога да го открия?

— Не се знае, но като начало — и си отваряй очите на четири — пробвай Меркато Векио.

— Но там се скитат всички крадци, които не са в килията или увиснали на бесилото.

— Предупредих те да внимаваш — Леонардо се озърна, сякаш го подслушват. — Аз… може би ще успея да му изпратя съобщение… Потърси го утре след вечерната молитва. Може да ти излезе късметът. А може би няма.

Въпреки предупреждението на чичо му, във Флоренция имаше един човек, с когото Ецио бе решен да се срещне отново. През цялото време таеше в сърцето си образа й, а сега — знаейки колко е близо — любовните терзания не му даваха мира. Не биваше обаче да поема излишни рискове. Изминалите години и натрупаният опит бяха променили и изострили чертите му, но все пак напомняха за някогашното момче. Качулката му помагаше да „се стопи“ в тълпата и той я носеше ниско над очите, но разбираше, че макар сега Медичите да държаха здраво юздите на властта, кланът Паци не беше напълно обезвреден. Враговете му само бдително изчакваха подходящ момент — в това не се съмняваше изобщо, както и че ако го издебнат, ще го убият, без да се съобразяват с никакви Медичи. На другата сутрин обаче краката му сякаш сами поеха към имението на семейство Калфучи.

Портите към улицата бяха отворени и разкриваха слънчевия двор вътре, където стоеше тя — по-стройна, като че ли по-висока, с вдигнати коси. Вече не момиче, а жена. Той я повика.

Кристина го погледна и пребледня като платно. Ецио се уплаши, че ще припадне, но тя се съвзе, каза нещо на компаньонката си, за да я отпрати, и се спусна към него с разтворени обятия. Той я поведе бързо към улицата и към уединението на засенчената от арки алея наблизо, чиито жълти павета бяха обрамчени със слонова кост. Погали я по врата и усети, че още носи тънката верижка с медальона му, макар той да бе скрит в пазвата й.

— Ецио! — възкликна тя.

— Кристина!

— Какво правиш тук?

— Дойдох да довърша бащините дела.

— Къде беше? Сякаш потъна вдън земя.

— Бях… далеч. Зает и с делата на баща си.

— Всички казваха, че си мъртъв. И ти, и майка ти, и сестра ти.

— Съдбата ни отреди друго. — Той замълча. — Не можех да ти пиша, но мислите ми бяха неотлъчно с теб.

Блесналите й очи внезапно потъмняха тревожно.

— Какво има, carissima? — попита Ецио.

— Нищо.

Тя понечи да се освободи от прегръдката му. Той не я пусна.

— Очевидно има нещо. Кажи ми!

Задържа погледа й. Катрина се просълзи.

— О, Ецио! Сгодена съм!

Стъписан, той изгуби дар слово. Отпусна ръце, осъзнал, че я притиска твърде силно. Пред очите му се простря дългият, самотен път, който му предстоеше да измине.

— Заради татко — заобяснява тя. — Той все ми повтаряше, че трябва да избера. Теб те нямаше. Мислех те за мъртъв. После родителите ми започнаха да канят често Манфредо д’Ардзента — сина на златарите. Пристигнаха от Лука малко след като ти замина. О, Господи, Ецио, те все ме молеха да не разочаровам семейството си, да си намеря добър съпруг, преди да е станало късно. Мислех си, че никога вече няма да те видя. И сега…

Прекъсна я уплашен момичешки глас откъм дъното на улицата, където имаше малко площадче.

Кристина застина.

— Джанета е, помниш ли я?

— Да проверим какво става — рече Ецио и тръгна към шумотевицата. На площадчето видяха приятелката на Кристина — Джанета, още една млада жена, която Ецио не позна, и възрастен мъж — главния секретар на бащата на Кристина.

— Какво има? — попита Ецио.

— Манфредо! — изпищя Джанета. — Отново е натрупал дългове от хазарт! Този път наистина ще го убият!

— Как така? — извика Кристина.

— Съжалявам, signorina — обади се секретарят. — Двамина, на които дължи пари, го завлякоха към новия мост. Казаха, че ще го пребият до смърт. Много съжалявам, signorina. Бях безпомощен.

— Няма нищо, Сандео. Иди да повикаш охраната на имението. Аз ще…

— Почакай! — възпря я Ецио. — Кой, по дяволите, е Манфредо?

Кристина го погледна сякаш иззад затворнически решетки.

— Моят fidanzato[18] — отвърна тя.

— Да видим какво мога да направя — втурна се Ецио надолу по улицата, която водеше към моста. След минута стигна дигата и се взря към тясната ивица земя до първата колона на моста, близо до тежките, бавни жълти води на река Арно. Там беше коленичил млад мъж, облечен в елегантен черно сребрист костюм. Двама негови връстници го налагаха с ритници и с юмруци, потни и задъхани от усилието.

— Ще платя, заклевам се! — простена мъжът в черно и сребристо.

— До гуша ни дойде от оправданията ти! — отвърна единият от мъчителите му. — Направи ни на глупаци! Сега ще те подредим за чудо и приказ!

Той вдигна ботуша към врата на младия мъж, блъсна лицето му в калта, а приятелят му го ритна в ребрата.

Първият нападател понечи да ритне младежа в бъбреците, но някой сграбчи врата и яката му и го вдигна нависоко. После усети как полита и се приземява във водата между нечистотиите и отломките, насъбрали се в подножието на първата колона на моста. Зает да плюе противната течност, запълнила устата му, той не забеляза как същата участ сполита другаря му.

Ецио протегна ръка към окаляния млад мъж и го изправи на крака.

— Grazie, signore — поблагодари му той. — Май този път наистина щяха да ме убият. Колко глупаво от тяхна страна! Щях да им платя — честна дума!

— Не се ли страхуваш, че пак ще те нападнат?

— Не. Няма да посмеят. Сигурно са решили, че съм те наел за телохранител.

— Не се представих — Ецио… де Кастроново.

— Манфредо д’Ардзента. На вашите услуги.

— Не съм ти телохранител, Манфредо.

— Няма значение. Спаси ме от тези клоуни и съм ти признателен. Безкрайно задължен. Трябва да ти се отплатя. Но първо ще се преоблека и ще те заведа да пийнем по нещо. Отвъд Виа Фиордалисо има малка игрална зала…

— Чакай малко — прекъсна го Ецио. Кристина и приятелките й щяха да се появят всеки момент.

— Какво има?

— Често ли играеш комар?

— Защо не? Най-добрият начин да убиеш времето!

— Обичаш ли я? — сряза го Ецио.

— Кого имаш предвид?

— Твоята fidanzata — Кристина. Обичаш ли я?

Манфредо явно се стресна от разпаления тон на спасителя си.

— Разбира се, ако изобщо е твоя работа. Убий ме и пак ще я обичам.

Ецио се поколеба. Младият мъж сякаш говореше искрено.

— Слушай тогава — никога повече няма да играеш комар. Разбра ли?

— Да! — уплашено обеща Манфредо.

— Закълни се!

— Заклевам се!

— Не знаеш какъв щастливец си! Искам да ми обещаеш да й бъдеш добър съпруг. Чуя ли, че не си, ще те открия и ще те убия собственоръчно.

Манфредо усети, че спасителят му не се шегува. Вгледа се в студените сиви очи и нещо раздвижи паметта му.

— Срещали ли сме се преди? — попита той. — Изглеждаш ми познат?

— За пръв път се виждаме — рече Ецио. — И за последен, освен ако…

Той замълча. Забеляза, че Кристина се взира надолу от края на моста.

— Върви при нея и не забравяй дадената дума.

— Няма — Манфредо се поколеба. — Обичам я. И днес наистина научих нещо. С всички сили ще се грижа да бъде щастлива. И без заплахи мога да го обещая.

— Надявам се. Върви сега!

Известно време Ецио следеше как Манфредо се изкачва по дигата, ала Кристина неустоимо привличаше очите му. За миг погледите им се срещнаха и той вдигна леко ръка за сбогом. После се обърна и закрачи в другата посока със сърце, натежало както при смъртта на близките му.

Съботната вечер го свари все още в мрачно настроение. В най-черните мигове си казваше, че е изгубил всичко — баща, братя, дом, положение в обществото, кариера, а сега и съпруга! Но после си припомняше добрината, с която го закриляше Марио. Припомняше си майка си и сестра си, които бе успял да спаси и отведе на сигурно място. А бъдеще и кариера все още имаше, само че в съвсем различно от доскоро планираното поприще. Чакаше го работа и скръбта по Кристина нямаше да му помогне. Тя щеше да остане завинаги в сърцето му, но трябваше да приеме самотата, отредена му от съдбата. Навярно така повеляваше пътят на асасина. Сигурно това бе част от кредото на ордена.

Обзет от печал, Ецио пое към Меркато Векио. Наоколо не се мяркаше нито един познат, а и той бе посещавал квартала само веднъж. Старият пазар бе мръсен и запуснат, както и сградите и улиците около него. Мяркащите се рядко минувачи очевидно не бяха тръгнали на разходка. Крачеха бързо и целенасочено, с приведени глави. Ецио се бе погрижил да се облече семпло, но си беше сложил на китките камата и новия метален щит. Знаеше обаче, че трябва да страни от минувачите и да бъде нащрек.

Почуди се накъде да поеме и се накани да влезе в схлупена бирария в ъгъла на площада, за да поразпита дискретно как би могъл да открие Лисицата, но някакъв слабоват младеж се появи изневиделица и се блъсна в него.

— Scusi, signore[19] — любезно се извини той, усмихна се и бързо го подмина.

Ръката на Ецио инстинктивно се плъзна към колана. Скътал беше ценните си вещи на сигурно място в квартирата, но бе пъхнал няколко флорина в кесията, която сега бе изчезнала. Той се обърна рязко и видя младежа да се отправя към една от тесните улички край площада и хукна подире му. Крадецът го забеляза и ускори крачка, но Ецио не го изпусна от поглед, настигна го и го сграбчи за яката точно когато онзи понечи да влезе във висока, неугледна сграда на Виа Сант’Анджело.

— Върни ми кесията — изръмжа Ецио.

— Не знам за какво говориш — отвърна крадецът, но в очите му проблесна страх.

Ецио без малко да извади камата, но сдържа гнева си. Хрумна му, че младежът може да му даде информацията, от която се нуждае.

— Нищо лошо няма да ти сторя, приятелю — рече той. — Само ми върни кесията и приключваме.

— Печелиш — съгласи се тъжно младежът след кратко колебание и се пресегна към провесената на колана му кожена торбичка.

— Само един въпрос — каза Ецио.

— Какво? — предпазливо попита джебчията.

— Знаеш ли къде мога да открия Ла Волпе?

Сега младежът изглежда се уплаши истински.

— Нямам представа. Вземете си парите, господине, и ме пуснете да си вървя!

— След като ми кажеш.

— Момент! — произнесе дълбок, гърлен глас иззад гърбовете им. — Може би аз ще успея да помогна.

Ецио се обърна и видя широкоплещест мъж, висок колкото него, но навярно десет-петнайсет години по-възрастен. Над лицето му се спускаше качулка, подобна на неговата, но под нея Ецио различи две пронизващи виолетови очи, излъчващи странна сила, които сякаш проникваха до глъбините на душата му.

— Моля ви, пуснете колегата ми — каза мъжът. — Аз ще отговоря вместо него. — После се обърна към младия крадец: — Върни парите на джентълмена, Корадин, и се омитай. По-късно ще поговорим.

Гласът му прозвуча толкова властно, че Ецио охлаби хватката си. Корадин тутакси бутна кесията в ръката му и изчезна в сградата.

— Кой си ти? — попита Ецио.

— Казвам се Джилберто — усмихна се леко мъжът, — но ме наричат всякак: убиец, например, и tagliagole[20], ала за приятелите съм Лисицата. — Той се поклони леко, но пронизващите му очи не изпуснаха от поглед Ецио. — На твоите услуги, месер Аудиторе. Очаквах те.

— Как… откъде знаеш името ми?

— Това ми е работата — да знам всичко случващо се в града. Знам, струва ми се, и защо смяташ, че мога да ти помогна.

— Чичо ми ме посъветва да те потърся.

Лисицата се усмихна отново, но нищо не каза.

— Трябва да открия някого и да бъда на крачка пред него, ако мога.

— Кого?

— Франческо де Паци.

— Играеш на едро, разбирам — отвърна сериозно Лисицата. — Вероятно наистина ще успея да ти съдействам. — Замълча замислено. — Докладваха ми, че наскоро неколцина от Рим са слезли на пристана. Дошли са за среща, пазена в дълбока тайна, но те не знаят кой съм, а още по-малко, че съм ушите и очите на този град. Домакин на срещата е човекът, когото търсиш.

— Кога ще се състои?

— Тази нощ! — усмихна се отново Лисицата. — Не се тревожи, Ецио, срещата ни не е пръст на съдбата. Щях да изпратя да те доведат, ако сам не ме беше намерил, но си доставих удоволствие да те изпитам. Малцина, които ме издирват, успяват да ме открият.

— Искаш да кажеш, че си ми устроил сблъсъка с Корадин?

— Прости вкуса ми към театралното. Трябваше обаче да се уверя и че не те следят. Той е млад, това беше изпитание и за него. Наистина действаше по мое нареждане, но не знаеше какво всъщност върши за мен. Мислеше си просто, че си поредната жертва! — Гласът му прозвуча по-твърдо, по-прагматично. — Сега трябва да намериш начин да подслушаш съзаклятниците. Няма да е лесно. — Той се взря в небето. — Слънцето залязва. Да побързаме. Най-краткият път е по покривите. Следвай ме!

Без повече приказки, той се обърна и се закатери по стената зад него с такава скорост, че Ецио едвам го догонваше. Тичаха на северозапад по червените тухли, прелитаха над улиците в последните искрици дневна светлина, тихи като подгонени лисици. Най-сетне стигнаха фасадата на величествената църква „Санта Мария Новела“. Лисицата спря. Ецио се закова до него след секунда, но забеляза, че е по-задъхан от по-възрастния мъж.

— Добър учител те е обучавал — констатира Лисицата, но Ецио остана с впечатление, че ако реши, новият му приятел ще го надбяга с лекота. Зарече се да усъвършенства уменията си. Сега обаче не беше време за игри и състезания.

— Ето тук месер Франческо провежда събранието си — посочи надолу Лисицата.

— В църквата?

— Под нея. Ела!

Сега на площада пред храма не се виждаше жива душа. Лисицата скочи от покрива и се приземи меко. Ецио го последва. Заобиколиха площада и църковната фасада и застанаха пред задната порта. Лисицата побутна Ецио вътре, озоваха се в Ручелайската капела. Лисицата спря край бронзовата гробница в средата й.

— Под града се простира лабиринт от катакомби. Улесняват много работата ми. За жалост не принадлежат само на мен. Малцина обаче знаят за тях и как да си проправят път през плетеницата от тунели. Сред тях е Франческо Паци. Ще посрещне долу римските си гости. Това е най-близкият вход до мястото на срещата, но се налага да слезеш сам. На петдесетина метра надолу и вдясно има параклис, част от изоставена крипта. Внимавай, защото всеки звук кънти силно там долу. Ще бъде и тъмно, затова изчакай, докато очите ти свикнат с мрака. После ще те водят светлините откъм параклиса.

Лисицата положи ръка върху голям камък от пиедестала под гробницата и го натисна. Привидно непоклатимата плоча до краката им хлътна върху невидими панти и разкри каменно стълбище. Лисицата отстъпи встрани.

— Buona fortuna[21], Ецио.

— Няма ли да дойдеш?

— Не е необходимо. А и при всичката си ловкост двамина вдигат повече шум от един. Ще те почакам тук. Върви!

Под земята Ецио си запроправя път надясно, придържайки се към влажните стени на прохода. Успяваше с протегнати ръце да пази равновесие и с облекчение установи, че пръстеният под заглушава стъпките му. От време на време — когато ръцете му напипваха само празнота — усещаше, че тесният проход се разклонява към други тунели. Изгубеше ли се тук долу, никога нямаше да намери обратния път. Отначало го стряскаха някакви тихи звуци, но разбра, че шумолят плъхове. Веднъж обаче, когато един пробяга върху стъпалата му, едвам се сдържа да не извика. В нишите по стената мяркаше отдавна погребани тела с черепи, обвити в паяжина. Катакомбите му вдъхваха първичен ужас, но с усилия на волята овладя надигащия се страх.

Най-сетне зърна бледа светлинка отпред и още по-бавно закрачи към нея. Притаи се в сенките близо до петимата мъже, чиито силуети различи насреща си в древния порутен параклис.

Съзря веднага Франческо — дребно, жилаво създание, приведено пред двама свещеници с обръснати глави, които Ецио не разпозна. По-възрастният го благославяше с отчетлив носов глас: „Et benedictio Dei Omnipotentis, Patris et Filii et Spiritu Sancii descendat super vos et maneat semper…“[22]. Светлината падна върху лицето му и Ецио позна Стефано Баноне, секретаря на чичото на Франческо — Джакопо. До него стоеше и самият Джакопо.

— Благодаря, padre — рече Франческо, когато благословът приключи. Изправи се и се обърна към четвъртия мъж, застанал до свещениците.

— Докладвай ни, Бернардо.

— Всичко е готово. Разполагаме с пълно снаряжение — мечове, лъкове, секири и арбалети.

— Най-подходяща за случая е камата — вметна по-младият свещеник.

— Зависи от обстоятелствата, Антонио — обади се Франческо.

— Или отрова — продължи младият свещеник. — Но няма значение, стига да умре. Няма да му простя, задето унищожи Волтера — родното ми място и единствения ми дом.

— Успокой се — каза мъжът, когото наричаха Бернардо. — Всички имаме мотив. А сега, благодарение на папа Сикст, разполагаме и със средства.

— Така е, месер Барончели, но имаме ли и благословията му?

От дълбоките сенки зад газената лампа в дъното на параклиса се обади глас:

— Благослови начинанието ни, стига „да не вземе жертви“.

Собственикът на гласа застана в ореола от светлина. Ецио затаи дъх, разпознал фигурата в кървавочервена роба, макар цялото му лице, освен хищническата усмивка да оставаше в сянката на качулката. Това значи беше най-изтъкнатият посетител от Рим — Родриго Борджия, Il Spagniolo[23]!

Съзаклятниците му отвърнаха с разбиращи усмивки. Знаеха на чия страна е папата, знаеха и че кардиналът пред тях дърпа конците. Главата на римокатолическата църква обаче не можеше открито да одобри кръвопролитие.

— Добре е, че най-сетне настъпи мигът — каза Франческо. — Срещнахме много препятствия. Само че убийството в катедралата ще ни навлече много критики.

— Това е последната ни и единствена възможност — отвърна Родриго с властен глас. — И понеже изпълняваме волята Божия, освобождавайки Флоренция от тази измет, мястото е напълно подходящо. Още повече че щом завладеем града, никой няма да се осмели да възроптае!

— Те непрекъснато променят плановете си — обади се Бернардо Барончели. — Налага се да изпратя някого да придружи брат му Джулиано, за да не закъснее за литургията.

Всички се разсмяха, освен Джакопо и испанеца, който забеляза сериозното му изражение.

— Какво има, Джакопо? — попита Родриго по-старшия Паци. — Да не смяташ, че са заподозрени нещо?

Преди Джакопо да отвори уста, племенникът му вметна нетърпеливо:

— Невъзможно е! Медичите са заслепени от арогантност и глупост!

— Не подценявай враговете ни, Франческо — скастри го Джакопо. — Не разбираш ли, че зад нападението на Сан Джиминяно стоят парите на Медичите?

— Този път няма да изникне такъв проблем — изръмжа племенникът му, настръхнал, че го корят пред равните нему и му припомнят нестихналата болка от загубата на сина му Виери.

Бернардо наруши възцарилата се тишина. Обърна се към Стефано де Баноне:

— Ще ми трябват няколко свещенически роби за церемонията утре, отче. Ще се чувстват в безопасност, ако си мислят, че са в обкръжението на духовници.

— Кой ще нападне?

— Аз! — обади се Франческо.

— И аз! — додадоха Стефано, Антонио и Бернардо.

— Добре — рече Родриго. — Като цяло камите наистина са най-подходящи. По-лесно се укриват и са по-удобни при близка схватка. Но и снаряжението от папата няма да ни е излишно — щом видим сметката на братята Медичи, ще трябва да прочистим и други нехранимайковци. — Той вдигна ръка и благослови съратниците си. — Dominus vobiscum[24], господа. И нека Бащата на познанието ни направлява. — Озърна се и заключи: — Смятам, че уточнихме всичко. Простете ми, но трябва да вървя. Чакат ме още задачи, преди да се върна в Рим. Ще отпътувам призори. Не искам да ме виждат във Флоренция в деня, когато властта на Медичите ще рухне.

Притиснат към стената, Ецио изчака съзаклятниците да си тръгнат. Когато остана сам в мрака, той извади своята лампа и запали фитила.

Върна се по обратния път. Лисицата го чакаше в притъмнялата Ручелайска капела. Ецио му разказа чутото.

— Да убият Лоренцо и Джулиано де Медичи в катедралата по време на Голямата литургия утре сутринта! — възкликна изумено Лисицата накрая и Ецио усети, че събеседникът му е изгубил дар слово. — Какво светотатство! И по-лошото — ако Флоренция падне в ръцете на Паци, Бог да ни е на помощ!

Ецио се замисли.

— Можеш ли да ми осигуриш място в катедралата утре? — попита той. — Близо до олтара. До Медичите?

Лисицата го изгледа мрачно.

— Трудно, но не е невъзможно. Знам какво ти се върти в ума, Ецио, но сам няма да успееш.

— Ще опитам. Ще се възползвам и от елемента на изненада. А и повече от едно непознато лице сред аристократите ще събуди подозренията на Паци. Но трябва да се погрижиш да ми намериш място, Джилберто.

— Наричай ме Ла Волпе — отвърна Джилберто с усмивка. — Само лисичата хитрост се равнява на моята. — Помълча и добави: — Да се срещнем пред катедралата половин час преди литургията. — В погледа му се четеше респект. — Ще ти помогна, ако мога, месер Ецио. Баща ти щеше да се гордее с теб!

9.

На другия ден — неделя, 26 април — Ецио се събуди преди зазоряване и пое към катедралата. Срещна малцина, ако не броим монасите и монахините, запътили се към църквата за сутрешната молитва. За да не привлича излишно внимание, той се изкачи до върха на камбанарията и впери поглед в изгряващото над града слънце. Постепенно площадът под него започна да се изпълва с граждани от всякакво потекло и положение — цели семейства и двойки, търговци и благородници, нетърпеливи да посетят службата, озарена от присъствието на дука и по-младия му брат. Ецио оглеждаше внимателно множеството и щом зърна Лисицата да застава на стъпалата пред катедралата, свърна към най-отдалечения край на кулата и се заспуска, пъргав като маймуна, към него, припомняйки си да държи главата си приведена и да се слива, доколкото е възможно с тълпата, използвайки съгражданите си като прикритие. За случая беше облякъл най-представителните си дрехи и не носеше открито никакво оръжие, макар мнозина от мъжете около него — от богатата класа на търговците и банкерите — да бяха препасали церемониални саби в поясите си. Не устоя на изкушението да се огледа за Кристина, но не я видя.

— Ето те и теб! — възкликна Лисицата, когато го забеляза. — Уредих въпроса, имаш запазено място на третия ред.

Докато разговаряха, хората по стъпалата отстъпиха встрани, а група херолди вдигнаха фанфарите към устните си и затръбиха.

— Идват — добави Лисицата.

Откъм Баптистерията на площада се появи Лоренцо де Медичи със съпругата си Кларис. Тя държеше за ръка най-голямото им дете — Лукреция, а петгодишният Пиеро крачеше гордо вдясно от баща си. Зад тях, придружена от бавачката си, вървеше тригодишната Мадалена, а бебето Лео, повито в бял сатен, се гушеше в прегръдките на дойката си. Следваха ги Джулиано и бременната му съпруга Фиорета. Хората по площада се покланяха ниско, а пред портите на катедралата ги посрещнаха двама свещеници, които Ецио ужасено разпозна — Стефано да Баноне и мъжът от Волтера, чието пълно име, както му съобщи Лисицата, беше Антонио Мафей.

Семейство Медичи влезе в катедралата, последвано от свещениците и от гражданите на Флоренция, подредени според ранга си. Лисицата сръга Ецио и посочи. Сред множеството бе забелязал Франческо де Паци и съзаклятника му Бернардо Барончели, дегизиран като дякон.

— Върви! — прошепна му настойчиво Лисицата. — Стой близо до тях.

В катедралата нахлуваха все нови и нови хора, докато повече не можеха да се поберат и останалите останаха по принуда отвън. Бяха се събрали десет хиляди. Лисицата за пръв път виждаше такова стълпотворение във Флоренция. Той безмълвно се помоли Ецио да успее.

Вътре множеството се разположи сред задушаващата жега. Ецио не съумя да застане съвсем близо до Франческо и съюзниците му, но ги държеше под око, обмисляйки как да постъпи, щом нападнат Медичите. Междувременно флорентинският епископ зае мястото си пред големия олтар и литургията започна.

Когато епископът благославяше хляба и виното, Ецио забеляза Франческо и Бернардо да се споглеждат. Семейство Медичи седяха точно пред тях. В същия момент свещениците Баноне и Мафей, застанали на стъпалата в основата на олтара и най-близо до Лоренцо и Джулиано, се озърнаха крадешком. Епископът се обърна към паството, вдигна високо златния бокал и заговори:

— Кръвта Христова…

Събитията се развиха мигновено. Барончели скочи с вик: „Сгеара, traditore!“[25] и заби изотзад камата си във врата на Джулиано. От раната бликнаха фонтани кръв и обляха Фиорета, която се свлече с писък на колене.

— Аз ще довърша кучия син! — изкрещя Франческо и избута с лакти Барончели. После блъсна на пода Джулиано, който се опитваше да закрие раната си с ръце. Франческо коленичи и прониза жертвата — вдигаше и спускаше камата отново и отново с такава ярост, че веднъж, заслепен от гнева, тя рани собственото му бедро. Джулиано отдавна беше умрял, когато Франческо нанесе деветнайсетия си — и последен — удар.

Междувременно Лоренцо се спусна с уплашен вик към нападателите на брат си, докато Кларис и дойките прегърнаха закрилнически децата. Възцари се хаос. Лоренцо беше наредил на телохранителите си да се оттеглят — убийството в църква бе нещо немислимо — но сега те се мъчеха да се доберат до него през тълпата объркани и паникьосани богомолци, които се бутаха и тъпчеха, за да избягат от касапницата. Жегата и плътно натъпканите тела влошаваха още повече положението.

Свободно остана само пространството пред олтара. Епископът и свещениците около него стояха зяпнали, като заковани. Баноне и Мафей обаче забелязаха, че Лоренцо е с гръб към тях и решиха да се възползват от златната възможност — измъкнаха ками изпод робите си и се нахвърлиха, върху него.

Свещениците не са опитни убийци и макар и окрилени от — както смятаха — благородна кауза, двамата успяха да нанесат на Лоренцо само повърхностни рани, преди той да ги отблъсне. Те все пак съумяха да го нападнат отново, Франческо — накуцващ от удара със собствената си кама, но подтикван от кипналата в сърцето му злоба, също приближи, сипейки проклятия. Стъписани от стореното, Баноне и Мафей се обърнаха и побягнаха към апсидата. Лоренцо обаче се олюля, облян в кръв. Рана върху дясното му рамо бе обезсилила ръката, с която държеше меча.

— Настъпи краят на дните ти, Лоренцо! — изкрещя Франческо. — Цялото ти презряно семейство ще падне под меча ми!

— Нещастник! — извика Лоренцо. — Ще те убия!

— С коя ръка? — озъби се Франческо и вдигна камата си да го прониже.

Силна длан обаче стисна замахващата му китка, спря го и го принуди да се извърне, Франческо се озова лице в лице с друг заклет враг.

— Ецио! — изръмжа той. — Ти! Тук!

— Настъпи краят на твоите дни, Франческо!

Тълпата се поразреди и телохранителите на Лоренцо си проправиха път към тях. Барончели притича към Франческо.

— Хайде, да бягаме! — изкрещя той.

— Първо ще довърша тези псета! — отвърна с пребледняло лице Франческо. И неговата рана кървеше обилно.

— Не! Да се спасяваме!

Франческо го изгледа яростно, но в очите му се четеше съгласие.

— Това не е последната ни среща — каза той на Ецио.

— Не е. Където и да отидеш, аз ще те следвам, Франческо, докато не те изпратя на оня свят.

Франческо го изпепели с поглед и последва Барончели, който вече се скриваше зад големия олтар. Явно катедралата имаше и заден вход. Ецио понечи да хукне след тях.

— Почакай! — възпря го пресеклив глас зад гърба му. — Остави ги. Няма да стигнат далеч. Трябваш ми тук. Помогни ми!

Ецио се обърна и видя дук Лоренцо, проснат на пода между два съборени стола. Недалеч съпругата и децата му хлипаха сгушени. С ужасено лице Кларис притискаше здраво към себе си двете по-големи. Фиорета се взираше като хипнотизирана към обезобразеното тяло на Джулиано.

Телохранителите на Лоренцо най-сетне се бяха добрали до тях.

— Погрижете се за семейството ми — нареди им той. — В града ще настане брожение. Отведете ги в замъка и залостете вратите.

После се обърна към Ецио.

— Ти ми спаси живота.

— Изпълних дълга си! Кланът Паци трябва да си плати!

Ецио помогна на Лоренцо да се изправи и да приседне на стола. Огледа се, но епископът и останалите свещеници бяха изчезнали. Зад него хората продължаваха да се бутат и блъскат, устремени към главния западен вход на катедралата.

— Трябва да догоня Франческо! — извика Ецио.

— Не! — спря го Лоренцо. — Сам няма да стигна на сигурно място. Трябва да ми помогнеш. Заведи ме в Сан Лоренцо. Там имам приятели.

Ецио бе раздвоен. Знаеше обаче колко много дължи семейството му на Лоренцо. Не можеше да го вини, че не е предотвратил гибелта на близките му. Кой би могъл да предвиди неочаквания развой на събитията? А сега самият Лоренцо бе жертвата. Беше жив, естествено, но не задълго, ако Ецио не го отведеше някъде, където да се погрижат за раните му. Църквата „Сан Лоренцо“ се намираше на северозапад, недалеч от Баптистерията.

Той превърза раните на Лоренцо с парчета от ризата си, после внимателно го изправи на крака.

— Обгърнете ме през рамо с лявата си ръка. Добре. Сега да намерим изхода зад олтара…

Заклатушкаха се в посоката, накъдето се бяха втурнали нападателите им, и скоро видяха малка порта с оросен от кръв праг. Франческо несъмнено беше излязъл оттук. Дали не ги причакваше в засада? Ецио придържаше Лоренцо с дясната си ръка. С мъка щеше да извади камата, камо ли да се бие. Уповаваше се единствено на металния щит, прикрепен към лявата му китка.

На площада зад северната страна на катедралата цареше хаос. Ецио спря да наметне пелерината си върху раменете на Лоренцо в импровизиран опит да го дегизира. После двамата поеха на запад покрай стената на катедралата. На площада между катедралата и Баптистерията групи мъже в униформи с гербовете на Паци и Медичи се сражаваха яростно. Обсебени от битката, те не забелязаха как Ецио и Лоренцо минават покрай тях. В улицата, която водеше към „Сан Лоренцо“ обаче, ги пресрещнаха двамина в пелерини със знака с делфини и кръстове и въоръжени със зловещи извити мечове.

— Спрете! — извика единият. — Къде отивате?

— Помагам му да се добере на сигурно място — отвърна Ецио.

— И кой си ти? — попита грубо вторият.

Той пристъпи напред и се взря в лицето на Лоренцо. В полусвяст Лоренцо се извърна настрани, но пелерината на Ецио се изхлузи, разкривайки герба на Медичите върху жакета му.

— Охо! — възкликна мъжът и се обърна към другаря си: — Май сме хванали голяма риба, Тердзаго!

Ецио мислеше трескаво. Нямаше как да пусне Лоренцо, от когото продължаваше да се стича кръв. Но в такъв случай не можеше да използва оръжието си… Той вдигна бързо левия си крак и ритна войника по задника. Мъжът падна. В следващия миг им се нахвърли другият, вдигнал извитата сабя. Ецио парира удара и го отби с металния щит. Завъртя лявата си китка, избута сабята настрани и прониза противника си с двуострата кама, прикрепена към щита. Но не успя да го убие. Първият се изправи на крака и се спусна да помогне на другаря си, който на свой ред отстъпи назад, изненадан, че ръката на Ецио е останала невредима. Ецио отблъсна и втория удар по същия начин, но този път съумя да прокара щита по острието на сабята чак до дръжката и да стисне китката на противника. Изви я толкова рязко и силно, че мъжът изпусна оръжието си с болезнен вик. Ецио се наведе и улови сабята, преди да е достигнала земята. Беше му трудно да борави с лявата ръка, при това притиснат под тежестта на Лоренцо, но съумя да замахне и да посече врата на войника, преди да се е съвзел. С яростен рев му налетя вторият. Ецио парира сабята му. Оръжията им се сблъскаха неколкократно. Противникът му обаче не се досещаше какво предпазва лявата му китка и нанасяше удар след удар върху нея. Напусто. Ръката на Ецио изтръпна от болка, той едва пазеше равновесие, но най-сетне съзря възможност. Шлемът на войника се беше разхлабил, но той не го забелязваше, вторачен в ръката на Ецио, върху която се канеше да нанесе поредния удар. Ецио бързо вдигна своето оръжие, престори се, че залита, но всъщност успя да събори шлема на мъжа. После, преди противникът му да реагира, стовари тежката сабя върху черепа му и го разцепи на две. Сабята остана вклинена в костите. Мъжът застина за момент с разширени от изненада очи и сетне се свлече на земята. Ецио се озърна наоколо и поведе Лоренцо надолу по улицата.

— Още малко, Altezza[26].

Стигнаха църквата без повече произшествия, но вратите й бяха здраво залостени. Ецио погледна назад и видя, че край телата на убитите са се струпали група войници, които се взираха към тях. Той заблъска по вратата. Отвори се шпионка, зад която се мярнаха око и част от подозрително лице.

— Раниха Лоренцо! — викна Ецио. — Преследват ни! Отворете!

— Кажете ми паролата! — отвърна човекът отвътре.

Ецио се обърка, но Лоренцо бе чул гласа му и го беше разпознал.

— Анджело! — извика той силно. — Лоренцо е! Отвори проклетата врата!

— Всемогъщи! — възкликна мъжът. — Мислехме, че са те убили! — Той се обърна и подвикна на някого: — Отключете! Бързо!

Шпионката се затвори, резетата се вдигнаха. Междувременно стражарите приближаваха тичешком от другия край на улицата. Точно навреме една от тежките врати се открехна да пропусне Ецио и Лоренцо и бързо се захлопна зад гърбовете им, а пазачите спуснаха светкавично резетата. Отвън долетяха яростни крясъци. Ецио срещна спокойните зелени очи на изискан мъж на около двайсет и четири.

— Анджело Полициано — представи се мъжът. — Изпратих част от хората ни през задната порта да изтребят плъховете на Паци, за да не ни безпокоят повече.

— Ецио Аудиторе.

— А! Лоренцо ми е разказвал за теб! — Той млъкна рязко. — По-късно ще говорим. Ще ти помогна да го настаним на пейката и да прегледаме раните му.

— Вече е в безопасност — каза Ецио и предаде Лоренцо на двамата прислужници, които внимателно го поведоха към пейка край северната стена на църквата.

— Ще го позакърпим, ще спрем кръвотечението и щом се възстанови, ще го отведем в замъка му. Не се тревожи, Ецио, тук той наистина е на сигурно място. Няма да забравим стореното от теб.

Мислите на Ецио обаче вече бяха отлетели към Франческо де Паци. Твърде много време му предостави да избяга.

— Трябва да вървя — каза той.

— Чакай! — викна Лоренцо.

Ецио кимна на Полициано и коленичи пред дука.

— Длъжник съм ти, господине — каза Лоренцо. — Не знам защо ми помогна и как си разбрал какво се готви, след като собствените ми шпиони бяха в неведение. — Той замълча, присвил очи от болка, докато един от прислужниците му почистваше раната върху рамото. — Кой си ти? — продължи той, когато се посъвзе.

— Ецио Аудиторе — обади се Полициано и положи ръка върху рамото на Ецио.

— Ецио! — Лоренцо впи очи в него, дълбоко развълнуван. — Баща ти беше велик човек и добър приятел. Един от най-силните ми съюзници. Знаеше какво е чест и преданост и никога не поставяше личните си интереси пред добруването на Флоренция. Но… — той замълча отново и се усмихна леко. — Бях там, когато Алберти умря. Ти ли го уби?

— Да.

— Бързо раздаде възмездие. Аз, както виждат, не съм толкова експедитивен. Сега обаче необузданата амбиция преряза гърлата им. Моля се да…

Един от воините на Медичи, изпратени да се разправят с преследвачите на Ецио и Лоренцо, дотича при тях. По лицето му се стичаха струйки пот и кръв.

— Какво има? — попита Полициано.

— Лоши новини, сър. Воините на Паци се прегрупираха. Атакуваха Палацо Векио. Едвам ги удържаме.

Полициано пребледня.

— Наистина лоши новини. Ако го завладеят, ще избият всичките ни поддръжници, а ако завземат властта…

— Ако завземат властта — намеси се Лоренцо — моят живот няма да значи нищо. До един ще бъдем обречени. — Той се опита да стане, но се строполи с болезнен стон. — Анджело! Събери всички останали мъже и…

— Не! Трябва да остана при теб и да те отведем възможно най-бързо в Палацо Медичи. Оттам ще се прегрупираме и ще отвърнем на удара.

— Ще тръгна аз! — каза Ецио. — И без това не съм си уредил сметките с месер Франческо.

Лоренцо го погледна.

— Ти направи достатъчно.

— Още не, Altezza. И Анджело е прав. Той има по-важна задача — да те отведе на сигурно място в замъка.

— Господа — обади се пратеникът, — нося и други вести. Видях Франческо де Паци да се отправя начело на група воини към задното крило на Палацо Векио. Възнамерява да нахлуе в сградата откъм задния вход.

Полициано се обърна към Ецио:

— Върви! Вземи си оръжие и отряд войници и побързай! Този мъж ще те придружи. Ще ти покаже най-безопасния изход от църквата. Ще стигнеш до Палацо Векио за десет минути.

Ецио се поклони и понечи да тръгне.

— Флоренция няма да забрави делата ти — каза Лоренцо. — Бог да ти помага!

Камбаните на повечето църкви в града биеха и усилваха шумотевицата от сблъскващи се стоманени остриета, човешки викове и стенания. Цареше хаос. По улиците горяха каруци, противникови отряди се щураха насам-натам или се сражаваха яростно. Навсякъде по площадите и алеите се валяха трупове, но заради суматохата враните не смееха да се насладят на пиршеството и накацали по покривите, само изпиваха плячката с черните си очи.

Западните порти на Палацо Векио зееха отворени. От вътрешния двор долиташе звънтене на саби. Ецио нареди на малкия си отряд да спре и попита офицер на Медичите, който предвождаше друг взвод:

— Знаеш ли какво е положението?

— Паци са нахлули откъм задния вход и са отворили вратите отвътре. Нашите хора обаче ги удържат в двора. С малко късмет ще успеем да ги обкръжим.

— Някой забелязал ли е Франческо де Паци?

— Охранява задния вход с мъжете си. Ако го отблъснем, със сигурност ще ги приклещим в капан.

— Да вървим! — викна Ецио на воините си.

Прекосиха тичешком площада и се шмугнаха в тясната уличка, заобикаляща северната стена на сградата, по която преди много време един съвсем различен Ецио се бе изкатерил към прозореца на бащината килия. Свиха в първата пряка вдясно и веднага се натъкнаха на войниците на Паци, предвождани от Франческо.

Той разпозна Ецио и извика:

— Откъде се появи? Не заслужаваш да живееш! Уби сина ми!

— Той се опита да ме убие!

— Убийте го! Убийте го!

Двата отряда се нахвърлиха яростно един срещу друг, размахали саби с почти отчаяна жестокост — войниците на Паци разбираха колко важно е да опазят пътя си за отстъпление. Студена ярост завладя сърцето на Ецио. Той си проправи път към Франческо, който бе заел позиция с гръб към стената на замъка. Ецио беше избрал от оръжейницата на Медичите добре балансиран меч с острие от толедска стомана, но ръката му не бе свикнала с оръжието и в резултат ударите му не бяха ефикасни както обикновено. Раняваше, но не успяваше да убие изпречилите се на пътя му противници. Франческо забеляза това.

— Смяташ се за майстор на меча, а, момче? Само че не те бива за убиец! Нека ти дам урок!

Тя се хвърлиха един срещу друг, от остриетата на оръжията им се разлетяха искри. Ецио обаче разполагаше с повече свобода на движение и скоро умора налегна двайсет години по-възрастния от него Франческо, макар денят му да не бе толкова изтощителен.

— Войници! — извика той. — Към мен!

Ала мъжете му се бяха разбягали или бяха паднали под мечовете на воините на Медичи. Франческо и Ецио бяха останали сами един срещу друг. С отчаян поглед Франческо потърси път за отстъпление. Оставаше му само един изход — през самия замък. Той отвори вратата зад гърба си и се заизкачва по каменното стълбище, виещо се нагоре по вътрешната стена. Ецио предположи, че понеже повечето привърженици на Медичите са струпани пред сградата, където се водеше най-разгорещената битка, навярно никой не охранява тила. Втурна се след Франческо към втория етаж.

Залите пустееха — всички обитатели на замъка, освен половин дузина изплашени чиновници, които се разбягаха, щом ги зърнаха, бяха в двора и се опитваха да удържат наемниците на клана Паци. Франческо и Ецио прекосиха тичешком украсените с позлатена ламперия просторни зали. Накрая се озоваха на балкон, високо над Пиаца дела Синьория. Отдолу долиташе шумът от битката и Франческо изкрещя отчаяно за помощ. Нямаше кой да го чуе обаче, а пътят му за бягство беше отрязан.

— Бий се! — извика Ецио. — Сами сме!

— Meledetto[27]!

Ецио замахна с меча и прониза лявата му ръка.

— Хайде, Франческо! Къде остана смелостта, с която погуби баща ми? Която движеше ръката ти, когато уби Джулиано?

— Върви по дяволите!

Франческо посегна с меча, но умората си каза думата и острието се размина с целта. Той залитна напред. Ецио отскочи встрани, вдигна крак и затисна острието на сабята му, поваляйки го на земята.

Преди Франческо да се съвземе, Ецио стъпи върху ръката му и го принуди да пусне дръжката на оръжието си. После го сграбчи за рамото и го обърна по гръб. Докато противникът му се мъчеше да се изправи, той го ритна безпощадно в лицето. Франческо прибели очи и припадна. Ецио коленичи и продължи да налага с юмруци изгубилия свяст мъж. Свали ризницата и жакета му, разкривайки бледата жилава плът под тях. Не намери никакви документи, нищо съществено. Само няколко флорина в кесия.

Ецио захвърли меча и извади камата. Коленичи, положи длан под шията на Франческо и го повдигна. Лицата им почти се докосваха.

Франческо отвори клепачи. В очите му се четяха страх и ужас.

— Пощади ме! — заекна той.

В този момент откъм двора долетяха тържествуващи викове. Ецио се заслуша. Разбра, че войниците на Паци са победени.

— Да те пощадя ли? — попита той. — По-скоро бих пощадил бесен вълк.

— Не! — изпищя Франческо. — Умолявам те!

— Това е за баща ми! — викна Ецио и го прониза в корема. — Това е за Федерико! — Нанесе нов удар. — Това за Петручо! А това за Джулиано!

От раните на Франческо бликна кръв и оплиска Ецио. Той обаче не спря, докато в ума му не изплуваха думите на Марио: „Не ставай като него“. Изправи се на крака. В очите на Франческо още светеха последни искрици живот. Той промърмори нещо. Ецио се приведе да чуе.

— Свещеник… свещеник… смили се… доведи ми свещеник!

Гневът на Ецио бе стихнал и той осъзна потресено колко жестоко е убил врага. Кредото на асасините не допускаше такава ненавист.

— Няма време — отвърна той. — Ще заръчам да прочетат молитва за душата ти.

В гърлото на Франческо забълбука кръв. Крайниците му застинаха и се разтърсиха в предсмъртна агония. Главата му се отметна назад, а устата се разтвори широко в невъзможната битка с последния и непобедим враг, пред когото всички неизбежно се изправяме. Накрая той се отпусна като празна торба — сбръчкано, дребно, безжизнено бледо създание.

— Requiescat in pace — прошепна Ецио.

В този миг откъм площада се надигнаха нови крясъци. Откъм югозападния му край се втурнаха шейсетина мъже. Ецио веднага разпозна водача им — Джакопо, чичото на Франческо! Войниците развяваха знамето на Паци.

— Свобода! — крещяха те. — Свобода за хората!

Силите на Медичите се спуснаха към тях, но очевидно бяха изтощени и по-малобройни.

Ецио се обърна към безжизненото тяло.

— Е, Франческо — рече той. — Хрумна ми как да изкупиш греха си, макар и посмъртно.

Той подхвана изненадващо лекия труп през раменете, повдигна го и го изнесе на балкона. Издърпа въжето, на което висеше някакъв флаг, и овърза с него врата на мъртвеца. После бързо омота другия край около здрава каменна колона и с всички сили преметна тялото през парапета. Въжето се изопна рязко, а бездиханният Франческо увисна с краката надолу над двора.

Ецио се скри зад колоната и извика гръмогласно:

— Джакопо! Джакопо де Паци! Виж! Водачът ви е мъртъв! Каузата ви се сгромоляса!

Видя как Джакопо вдига очи и застива. Мъжете му също се разколебаха. Поддръжниците на Медичите проследиха погледите им, закрещяха тържествуващо и се нахвърлиха върху противниците. Наемниците на Паци отстъпиха и побягнаха.

След няколко дни кланът Паци бе напълно обезвреден. Вещите и имотите им бяха разграбени, семейните им гербове разкъсани и стъпкани. Въпреки призивите на дук Лоренцо за снизхождение, флорентинската тълпа преследваше и убиваше всеки симпатизант на клана, до когото се добереше, макар неколцина от по-изтъкнатите му поддръжници да успяха да избягат. Само един заловен бе помилван — Рафаеле Риарио, племенник на папата, когото Лоренцо смяташе за твърде почтен и наивен, за да е участвал в заговора. Мнозина от съветниците на дука обаче изразиха мнение, че жестът му е предизвикан по-скоро от прекалена човечност, отколкото от политическа мъдрост.

Сикст IV се разяри и заклейми Флоренция, но иначе беше напълно безпомощен и флорентинците пренебрегнаха яростта му.

Ецио бе сред първите, извикани на аудиенция при дука. Лоренцо стоеше на балкона с изглед към Арно и наблюдаваше реката. Все още превързаните му рани вече заздравяваха и страните му бяха възвърнали цвета си. Възправената му гордо фигура издаваше защо флорентинците го наричаха с прозвището Il Magnifico — Великолепния.

Поздравиха се и Лоренцо махна към водите:

— Знаеш ли, Ецио, когато бях на шест, паднах в реката. Веднага усетих как мрачните й дълбини ме повличат към смъртта. Ала се събудих от хлипането на майка си. До нея стоеше непознат мъж — мокър до кости и усмихнат. Тя ми обясни, че той ме е спасил. Името му беше Аудиторе. Така започна дългото и благодатно приятелство между семействата ни. — Той изгледа сериозно Ецио. — Съжалявам, че не успях да се притека на помощ на близките ти.

Ецио не знаеше как да отговори. Разбираше, но не приемаше студения свят на политиката, където границите между доброто и злото често се размиват.

— Знам, че ако ви беше по силите, не бихте се поколебали да ги спасите — рече най-сетне той.

— Поне семейното ти имение е запазено и под закрилата на властта. Назначих някогашната ви икономка — Анета — за домоуправител. Поех разходите за персонал и охрана. Каквото и да се случи, домът ти ще те очаква, когато пожелаеш да се завърнеш.

— Щедър сте, Altezza.

Ецио замълча. Замисли се за Кристина. Твърде късно ли е да разтрогне годежа, да се омъжи за него и да му помогне отново да вдъхне живот на рода Аудиторе? Ала двете бързотечни години го бяха променили неузнаваемо. Вече го зовеше друг дълг — дългът към Ордена на асасините.

— Извоювахме забележителна победа — каза той накрая. — Но войната не е спечелена. Много от враговете ни успяха да избягат.

— Флоренция обаче е в безопасност. Папа Сикст се опита да склони Неапол да се изправи срещу нас, но аз разубедих Фердинандо. Болоня и Милано също няма да тръгнат срещу мен.

Ецио не можеше да сподели с дука в каква по-сериозна битка е въвлечен. Не беше сигурен, че той е посветен в тайните на асасините.

— В името на сигурността ни — започна той — моля за разрешение да издиря Джакопо де Паци.

Лицето на Лоренцо помрачня.

— Този страхливец! — ядно отрони той. — Побягна като заек!

— Имате ли представа накъде?

— Не — поклати глава Лоренцо. — Добре са се укрили. Шпионите ми докладваха, че Барончели се опитва да се добере до Константинопол, но останалите…

— Кажете ми имената им — настоя Ецио и непоколебимият му тон подсказа на Лоренцо, че никой не може да се изпречи безнаказано на пътя на този младеж.

— Бих ли могъл да забравя имената на убийците на брат си? Ако ги откриеш, ще ти бъда длъжник докрай. Търси свещениците Антонио Мафей и Стефано де Баноне. Вече споменах Бернардо Барончели. Има още един — не е замесен лично в убийството, но е опасен съюзник на враговете ни — архиепископът на Пиза Франческо Салвиати. И той е от фамилията Риарио — папските хрътки. Пощадих братовчед му. Старая се да не заприличвам на тях. Понякога се чудя дали постъпвам мъдро…

— Имам списък. Имената им ще бъдат добавени в него — отвърна Ецио и се накани да се сбогува.

— Накъде ще се отправиш? — попита Лоренцо.

— Първо ще се върна при чичо си в Монтериджони. Там ми е базата.

— Върви тогава и Бог да те закриля, приятелю. Но преди да се сбогуваме, искам да ти дам нещо, което навярно ще те заинтригува.

Лоренцо отвори кожената кесия върху колана си и извади пергамент. Още преди да го разгърне, Ецио разбра какво представлява.

— Спомням си как преди години разговаряхме с баща ти за древни ръкописи — прошепна Лоренцо. — Споделен интерес. Знам, че е превел няколко. Ето, вземи този — открих го между документите на Франческо де Паци и понеже вече не му трябва, реших, че може да ти допадне. Напомни ми за баща ти. Може би ще го прибавиш към… колекцията му?

— Много съм ви благодарен, Altezza.

— Предположих, че ще те зарадвам — каза той, а тонът му накара Ецио да се почуди какво всъщност знае. — Надявам се да ти бъде от полза.

Преди да се подготви за пътуването, Ецио побърза да посети Леонардо да Винчи с новата страница от Кодекса, получена от Лоренцо. Въпреки събитията през последните седмици, в ателието всичко си беше постарому.

— Радвам се, че си жив и здрав, Ецио — посрещна го Леонардо.

— Виждам, че суматохата не е засегнала и теб — отвърна Ецио.

— Казах ти — оставят ме на мира. Мислят ме или за луд, или за покварен, или за твърде опасен и не ме закачат. Ала пийни малко вино. Някъде трябва да има и сладкиш, ако не е мухлясал… икономът ми е абсолютно некадърен… и ми кажи какво те води насам.

— Напускам Флоренция.

— Толкова бързо? Разбрах, че си героят на деня! Защо не поостанеш да се насладиш на славата?

— Нямам време.

— Впускаш се пак по следите на враговете?

— Откъде знаеш?

— Благодаря, че се отби да се сбогуваме — усмихна се художникът.

— Преди да тръгна — каза Ецио, — ти донесох още една страница от Кодекса.

— Добра новина наистина! Ще ми я покажеш ли?

— Разбира се.

Леонардо разгърна внимателно пергамента.

— Картината започва да се прояснява — рече той. — Все още не разбирам какво представлява схемата на втори план, но написаното ми говори нещо. Изглежда е описание на ново оръжие. — Той стана и донесе няколко стари и крехки на вид книги. — Да видим… Твърдя, че който и да е изобретателят, много е изпреварил времето си. Дори механизмът… — Той замълча замислено. — Аха! Ясно! Разполагаме със схема на ново острие, Ецио — поставя се в механизма, който носиш върху китката си, на мястото на камата.

— Каква е разликата?

— Ако изляза прав, новото оръжие е доста неприятно — кухо е в средата, забелязваш ли? И през тръбичката, скрита в острието, се инжектира отрова в противника. Смърт с един удар! С това оръжие ще бъдеш буквално непобедим!

— Можеш ли да го изработиш?

— При същите условия?

— Разбира се.

— Добре! С колко време разполагам?

— До края на седмицата? Трябва да се подготвя и… и искам да се сбогувам с някого. Но не бива да се бавя.

— Пришпорваш ме! Но инструментите, които използвах предишния път, са ми под ръка, а и помощниците ми се шлифоваха, така че… Дадено!

Ецио използва времето да уреди делата си в града, да си събере багажа и да изпрати писмо по куриер до Монтериджони. На няколко пъти отлага последната си задача, но знаеше, че няма как да я загърби. Най-сетне — предпоследната вечер преди отпътуването — се запъти към имението на семейство Калфучи. Краката му тежаха като олово.

Когато приближи обаче, забеляза, че домът е тъмен и залостен. Съзнаваше колко безумно постъпва, но не се удържа и се покатери на балкона на Кристина. Капаците на прозорците бяха спуснати. Латинките в саксиите бяха увяхнали. Слезе изморено. Мрак бе обладал сърцето му. Остана край прага като в унес, незнайно колко, но явно някой го беше забелязал. Прозорецът на първия етаж се разтвори и една жена подаде глава.

— Няма никого. Синьор Калфучи разбра, че се задават неприятности, и отведе семейството в Лука — оттам е годеникът на дъщеря му.

— Лука?

— Да. Дочух, че семействата са се сближили много.

— Кога ще се върнат?

— Не знам. — Жената го изгледа изпитателно. — Познавам ли ви?

— Не мисля.

Цяла нощ Ецио сънува ту Кристина, ту кървавия край на Франческо де Паци.

Утрото беше мрачно, сякаш в синхрон с настроението му. Той се запъти към ателието на Леонардо, радостен, че напуска Флоренция още същия ден. Новото оръжие беше готово — камата бе изработена от тъмносива стомана, а острието наточено докрай — с лекота би разсякло подхвърлена във въздуха копринена кърпичка. Отворът на върха му бе почти незабележим.

— Отровата е в дръжката. Освобождава се, щом натиснеш с мускула на ръката бутона от вътрешната страна. Внимавай, много е чувствителен!

— Каква отрова да използвам?

— Като за начало го заредих с извлек от бучиниш, но щом свърши, попитай някой лекар.

— Отрова? От лекар?

— Във високи концентрации онова, което лекува, може и да убива.

Ецио кимна тъжно.

— Отново съм ти длъжник.

— Ето ти страницата от Кодекса. Скоро ли тръгваш?

— Нищо не застрашава Флоренция — засега. Но мен ме чака още работа.

10.

— Ецио! — усмихна се широко Марио. Брадата му беше по-щръкнала отвсякога, а лицето му — обжарено от тосканското слънце. — Добре дошъл!

— Чичо!

— По изражението ти съдя, че през месеците, откакто се разделихме, си преживял много — по-сериозно продължи Марио. — И щом се изкъпеш и си отдъхнеш, ще ми разкажеш всичко. — След кратко мълчание добави: — Чухме новините от Флоренция и аз — дори аз — се молех някакво чудо да те предпази.

— Но ти не само оцеля, ти обърна течението срещу клана Паци! Тамплиерите ще те намразят завинаги, Ецио!

— Ненавистта е взаимна — отвърна Ецио.

— Почини си първо. После ще поговорим.

Същата вечер двамата се настаниха в кабинета на Марио. Той изслуша съсредоточено разказа на Ецио за събитията във Флоренция. Младежът върна на чичо си откритата у Виери страница от Кодекса и другата, която бе получил от Лоренцо. Описа му схемата за отровното острие и му го показа. Марио остана впечатлен, но бързо насочи вниманието си към новия пергамент.

— Приятелят ми успя да разгадае само описанието на новото оръжие — обясни Ецио.

— И по-добре. Не всички страници съдържат такива указания и само те трябва да го интересуват — каза Марио с предупредителна нотка в гласа. — Във всеки случай, едва когато ги съберем, ще разберем напълно смисъла на Кодекса. Тази страница и другата на Виери обаче ни отвеждат още една стъпка напред.

Той стана, отиде до шкафа, прикриващ стената, върху която висяха страниците от Кодекса, премести го и се замисли къде да постави новите. Положи едната до вече подредените, а другата допря до върха й.

— Интересно е, че Виери и баща му са притежавали очевидно свързани страници — рече той. — А сега да видим какво… — Той млъкна съсредоточено. — Хмм… — проточи разтревожено накрая.

— Прояснява ли се смисълът, чичо?

— Не съм сигурен. Навярно все още сме доникъде, но тук определено е споменат някакъв пророк — не библейски обаче. Или е живял по времето на създателя на Кодекса, или тепърва трябва да очакваме появата му…

— Кой би могъл да е той?

— Да не прибързваме. — Марио се взря съсредоточено в страниците, устните му зашепнаха думи от непознат за Ецио език. — Доколкото схващам, преводът гласи: „Само Пророкът може да го отвори…“. И тук се споменават две „частици от Рая“. Какво означава това обаче? Не знам. Трябва да потърпим, докато намерим още страници от Кодекса.

— Знам колко важен е древният сборник, чичо, ала аз съм тук с по-належаща задача от разгадаването на неговите тайнства. Търся беглеца Джакопо де Паци.

— Той несъмнено се е отправил на юг, след като е напуснал Флоренция. — След кратко колебание Марио продължи: — Не смятах да го обсъждаме тази нощ, Ецио, но въпросът е спешен и за мен. Трябва да започнем подготовката скоро. Прогониха стария ми приятел Роберто от Сан Джиминяно. Крепостта отново е в ръцете на тамплиерите. Твърде близо е до Флоренция и до нас и не бива да остава под тяхна власт. Нищо чудно и Джакопо да потърси укритие там.

— Имам списък с имената на всички съзаклятници — каза Ецио, извади листа хартия от кесията си и го подаде на чичо си.

— Добре. Най-напред трябва да открием Джакопо, с останалите ще си разчистим сметките по-лесно. Призори ще изпратя шпиони из околността да поразпитат. Междувременно ние трябва да се подготвим да си върнем Сан Джиминяно.

— Непременно свикай мъжете си, но аз не бива да губя време, ако искам да унищожа убийците.

Марио се замисли.

— Навярно си прав — сам може би ще преодоляваш по-лесно непревземаеми за цяла армия стени. А ние ще ги нападнем, преди да се усетят. Добре. Давам ти благословията си. Върви напред и виж какво ще откриеш. Знам, че вече си повече от способен да се грижиш за себе си.

— Благодаря, чичо!

— Не бързай, Ецио! Позволявам ти да заминеш при едно условие.

— Какво?

— Да отложиш пътуването с една седмица.

— Цяла седмица?

— Щом ще тръгваш сам, без подкрепления, оръжията от Кодекса не са ти достатъчни. Вече си мъж и храбър боец от Ордена на асасините. Ала славата ти ще настърви още повече тамплиерите. Те ще жадуват кръвта ти повече отвсякога, а знам, че все още ти липсват умения.

Ецио поклати нетърпеливо глава.

— Не, чичо, съжалявам, но цяла седмица…

Марио се намръщи, ала почти не повиши глас. Но и толкова беше достатъчно.

— Чух добри неща за теб, Ецио. Но чух и лоши. Когато си убивал Франческо, си изгубил самообладание. И си позволил чувствата към Кристина да те отклонят от пътя. Сега трябва да се отдадеш единствено на Кредото. Пренебрегнеш ли този дълг, може и да не ти остане свят, на който да се радваш. — Марио се овладя. — Настоявайки за смирение, говоря с гласа на баща ти.

Ецио забеляза как чичо му сякаш се възправи по-висок, дори по-едър. И колкото и болезнена да беше, той призна истината в думите му. Сведе горчиво глава.

— Добре — рече Марио по-меко. — Ще ми благодариш за това. Новото ти бойно обучение започва утре сутринта. И помни — подготовката е всичко!

След седмица — въоръжен и подготвен — Ецио яхна коня си и пое към Сан Джиминяно. Марио му заръча да се свърже с една от групите condottieri, разположени край града да наблюдават кой идва и заминава. Ецио се отби да пренощува в лагера им първата нощ, след като напусна Монтериджони.

Сержантът, който командваше патрула — як, белязан от бойни белези мъж на двайсет и пет на име Гамбалто — му подаде къшей хляб с петмез и халба силно пиво и докато Ецио се хранеше, му съобщи новините.

— Защо изобщо са позволили на Антонио Мафей да напусне Волтера? Наумил си е, че дук Лоренцо е унищожил родния му град, а той само го взе под крилото на Флоренция. Сега Мафей съвсем е полудял. Настанил се е на върха на катедралата, обградил се е с наемници на Паци и всеки ден сипе отгоре откъси от Светото писание и стрели. Поравно. Бог знае какво цели — да спечели гражданите за каузата си със своите тиради, или да ги избие със стрелите. Обикновените жители на Сан Джиминяно го мразят, но са безпомощни пред терора, на който ги подлага.

— Значи трябва да го неутрализираме.

— Е, така определено ще отслабим кликата на Паци в града.

— Как го охраняват?

— Много войници дежурят по наблюдателниците и край портите. Призори стражата се сменя. Тогава би могъл да се прехвърлиш незабелязано през стените.

Ецио се замисли. Дали така ще се отклони от мисията да издири Джакопо? Но нали не биваше да изпуска от поглед цялата картина — Мафей беше поддръжник на клана Паци, а негов дълг като асасин бе да неутрализира лудия духовник.

Призори на следния ден някой особено бдителен гражданин на Сан Джиминяно би могъл да забележи стройния сивоок младеж с качулата мантия, плъзгащ се като призрак по улиците, отвеждащи към катедралния площад. Търговците вече разпъваха сергиите си, ала денят тепърва започваше и стражите — отегчени и изнурени — дремеха, облегнати на алебардите си. Западната част на камбанарията още тънеше в дълбока сянка и никой не видя тъмната фигура, която се катереше по стената пъргаво като паяк.

Свещеникът — с изпито лице, вдлъбнати очи и разрошени коси — вече бе заел позиция. Четирима изтощени воини с арбалети също бяха на местата си — по един на всеки ъгъл на кулата. Но Антонио Мафей не се доверяваше само на стрелците и в лявата си ръка стискаше Библията, а в дясната — закривена кама. Той вече проповядваше и щом доближи върха на кулата, Ецио долови думите му:

— Граждани на Сан Джиминяно, чуйте словата ми! Покайте се! Покайте се! И подирете прошка! Молете се с мен, деца мои, за да се възправим заедно срещу мрака, завладял родната ни Тоскана! Нека думите ми се понесат в небесата и по земята! Нека напоят тревите и цветята като капки дъжд и утринна роса, понеже аз провъзгласявам името Господне! Той е скалата! Делото му е неопетнено и всичките му пътища са праведни! Справедлив и възвисен е Той, ала грешниците не са негови чеда, а порочни и престъпни изчадия. Граждани на Сан Джиминяно, Богу ли служите? О, глупави и наивни люде! Нима Той не е Бащата, който ви е създал? Пречистете се в светлика на Неговата милост, пречистете се!

Ецио прескочи леко парапета на кулата и приклекна до отвора в пода, под който се спускаше стълбище. Стрелците се опитаха да го вземат на мушка с арбалетите си, но разстоянието беше малко, а и елементът на изненада беше в негова полза. Ецио се наведе и сграбчи единия за краката, прекатури го над парапета и мъжът се строполи върху паважа на двеста стъпки под тях. Преди останалите да се окопитят, той прониза следващия в ръката. Мъжът погледна учудено малката раничка, но тутакси пребледня и се свлече мъртъв. Ецио бе прикрепил към китката си новото отровно острие, понеже не разполагаше с време за доблестни двубои. Той налетя върху третия стражар, който беше захвърлил арбалета и се опитваше да го заобиколи и да побегне по стълбите. Ецио го ритна по задника, мъжът се затъркаля по дървеното стълбище и се строполи долу с хрущящи кости. Последният вдигна ръце и забърбори несвързано. Ецио сведе очи и забеляза, че се е подмокрил от страх. Той отстъпи и с подигравателен поклон подкани ужасения стрелец да се спусне по стълбите към потрошените останки на другаря си.

В този миг върху врата му се стовари тежката стоманена дръжка на кама. Съвзел се от шока, Мафей бе нападнал Ецио в гръб. Младежът се олюля.

— Коленичи пред мен, грешнико! — изкрещя свещеникът, а по устните му излезе пяна. — Моли се за прошка!

„Защо ли хората винаги си губят времето в приказки“ — помисли си Ецио, който успя да запази равновесие и да се обърне, докато отецът говореше.

Двамата запристъпваха един срещу друг в тясното пространство. Мафей замахваше напосоки с тежката кама. Очевидно не беше кален боец, ала отчаянието и фанатизмът му придаваха опасна сила. Веднъж-дваж Ецио едва отбягна бясно въртящото се острие, неспособен да отвърне на ударите. Все пак накрая успя да улови китката на свещеника и го придърпа напред. Гърдите им се допряха.

— Ще те изпратя в пъкъла! — изхриптя Мафей.

— Не се подигравай със смъртта, приятелю! — отвърна Ецио.

— Ще ти дам аз на теб една подигравка!

— Предай се! Ще те оставя да се помолиш!

Мафей се изплю в очите на Ецио и се освободи от хватката му. После с крясък заби камата си в лявата му ръка, ала острието се плъзна безобидно по металния щит.

— Що за демон те пази?! — изръмжа свещеникът.

— Много говориш — рече Ецио, допря камата си до врата на Мафей и напрегна мускули. Отровата се изля в тръбичката, а оттам — в шията на свещеника. Той се вкамени и зина, но от устата му излетя само противно дихание. Отблъсна се от Ецио, запрепъва се към парапета, задържа се на крака за миг и после се отпусна в обятията на смъртта.

Ецио се приведе над тялото му и измъкна от робата му писмо. Отвори го и набързо го прочете.

Ваше превъзходителство,

Пиша тези редове, обзет от страх. Пророкът се появи. Усещам го. Дори птиците се държат особено и се вият безцелно в небето. Наблюдавам ги от кулата. Няма да дойда на срещата, както настояхте. Не искам да се излагам на показ, за да не ме открие Демонът. Простете ми, но трябва да послушам вътрешния си глас. Нека Бащата на познанието направлява стъпките ви. И моите.

Брат А.

Ецио си помисли, че Гамбалто е бил прав. Свещеникът не е бил с ума си. Припомнил си предупреждението на чичо си, Ецио тържествено затвори клепките му с думите: „Requiescat in pace“.

Запита се дали стрелецът, към когото бе проявил милост, е вдигнал тревога. Надникна през парапета, но не забеляза нищо тревожно. Стражите дремеха на постовете си, пазарът беше отворил за първите купувачи. Стрелецът несъмнено вече тичаше през полята към родния дом, предпочел дезертьорството пред военния съд и евентуалните мъчения. Като гледаше да го докосва само през ръкавицата, Ецио прибра острието в механизма, скрит под ръкава му, и тръгна надолу по стълбището. Слънцето вече се бе издигнало високо в небето и щяха да го забележат, ако заслиза по стената на камбанарията.

Когато се присъедини към воините на Марио, Гамбалто го посрещна в приповдигнато настроение.

— Появата ти носи късмет! — възкликна той. — Съгледвачите ни откриха архиепископ Салвиати!

— Къде?

— Недалеч оттук. Виждаш ли онова имение на хълма?

— Да.

— Там е. — Гамбалто се опомни. — Но първо да те питам, капитане, как прекара в града?

— Вече никой няма да бълва огън и жупел от кулата.

— Хората ще те благославят, капитане!

— Не съм капитан.

— За нас си — простичко рече Гамбалто. — Вземи отряд мъже оттук. Салвиати разполага с охрана, а имението е стара, добре укрепена сграда.

— Добре. Хубаво е, че яйцата са наблизо, почти в едно и също гнездо.

— И останалите са някъде наоколо, Ецио. Ще се опитаме да ги открием, докато те няма.

Ецио подбра дузина от най-умелите в ръкопашен бой бойци на Гамбалто и ги поведе пеш през полята, които ги деляха от имението, където се укриваше Салвиати. Разгърна мъжете си, но така че да се чуват и същевременно лесно да отбягват или да неутрализират предните постове на Паци. Изгуби обаче двамина от своите по пътя.

Надяваше се да нападне имението изневиделица, преди обитателите му да го усетят, но щом приближиха здравите главни порти, на стената над тях се появи човек, облечен в архиепископска мантия. Стиснал каменните бойници с хищнически ръце, той надникна като лешояд надолу и бързо се отдръпна.

„Салвиати е“ — рече си Ецио.

Пред портите нямаше стражи. Ецио махна на хората си да застанат близо до стените, за да не могат да се прицелят стрелците в тях. Салвиати несъмнено бе струпал охраната си зад стените, които се издигаха плътни, високи и непристъпни. Ецио се почуди дали за пореден път да не прибегне до катераческите си умения и да отвори портите отвътре, за да пропусне отряда си, но знаеше, че стражите вътре ще усетят присъствието му.

Махна на хората си да се притаят, сгушени към стените, приведе се ниско и запълзя през буйната трева назад, където лежеше тялото на един от убитите им врагове. Бързо свали и навлече униформата на мъжа, а собствените си дрехи понесе на вързоп под мишница.

Върна се при воините си, които отначало настръхнаха при вида на омразната униформа. Подаде им дрехите си и заблъска по портите с дръжката на меча си.

— Отворете! — извика той. — В името на Бащата на познанието!

Изтече една дълга минута. Ецио се отдръпна, за да го видят отвътре. После чу как вдигат тежките резета.

Скоро портите се открехнаха и Ецио и хората му влетяха вътре, затвориха ги и разпръснаха стражите. Озоваха се в двора, около който се разгръщаха трите крила на имението. Салвиати стоеше на горната площадка на стълбището в средата на главното крило. Дузина здравеняци, въоръжени до зъби, се възправяха между него и Ецио. Други бяха заели позиции в двора.

— Мръсен предател! — изкрещя архиепископът. — Ала няма да излезеш тъй лесно, както влезе! — Той извиси властнически глас. — Убийте ги! Избийте ги до крак!

Войниците на Паци ги обкръжиха. Ала тях не ги бе обучавал Марио Аудиторе и въпреки че шансът не беше на тяхна страна, хората на Ецио се справиха успешно с противниците си в двора, а той самият хукна към стълбището. Измъкна отровното острие и го заразмахва. Накъдето и да го насочеше, когото и където и да улучеше, враговете му падаха като покосени дори само от драскотина по лицето.

— Ти си истински демон! От четвъртия пръстен на деветия кръг! — прокънтя гласът на Салвиати, щом с Ецио се изправиха лице в лице.

Младежът прибра отровното острие, ала извади камата. Сграбчи Салвиати за яката на пелерината и вдигна камата към шията му.

— Откривайки банкерството, тамплиерите са загърбили духа на християнството — равно произнесе той. — Не си ли чел собствената си настолна книга? Забрави ли Светото писание? Не можеш да служиш и Богу, и на Мамона. Ала сега ти се дава шанс за изкупление. Кажи ми къде е Джакопо?

Салвиати го изпепели предизвикателно с очи.

— Никога няма да го откриете!

Ецио прокара острието леко, но плътно по шията на архиепископа. Потече тънка струйка кръв.

— Ще се наложи да се постараеш повече, архиепископе.

— Срещаме се под прикритието на нощта. А сега — довърши делото си!

— Значи се промъквате като убийци в мрака. Точно както ви приляга! Благодаря ти. Още веднъж те питам — къде?

— Бащата на познанието разбира, че това, което ще направя, е в името на бъдещото благо — студено рече Салвиати, сграбчи китката на Ецио с две ръце и заби камата дълбоко във врата си.

— Кажи ми! — изкрещя Ецио.

Ала от устата на архиепископа вече бликаше кръв, той се бе свлякъл на колене и алени петна обагриха пищната му бяло-жълта мантия.

Едва няколко месеца по-късно до Ецио достигнаха вести за съзаклятниците, които издирваше. Междувременно той помагаше на Марио да планират как да си възвърнат Сан Джиминяно и да освободят гражданите му от жестокото владичество на тамплиерите. Те обаче си бяха взели поука от предишния път и държаха града в желязна хватка. Ецио знаеше, че и тамплиерите издирват липсващите страници на Кодекса, и обикаляше в търсене наблизо и далеч. Ала напразно. Пергаментите, които асасините вече притежаваха, оставаха скрити под строгия надзор на Марио, понеже без тях тамплиерите никога не биха узнали тайната на Кредото.

Един ден конен пратеник от Флоренция донесе в Монтериджони писмо от Леонардо до Ецио. Той бързо намери огледало, понеже познаваше навика на своя приятел левичар да пише отзад напред. Иначе и най-умелият читател би се затруднил да дешифрира неразгадаемата паяжина върху листа. Затаил дъх, Ецио счупи печата и зачете с разтуптяно сърце:

Драги Ецио,

Дук Лоренцо ме помоли да ти изпратя вест — за Бернардо Барончели! Той очевидно е успял да отплава с кораб за Венеция и оттам инкогнито е заминал за Константинопол, възнамерявайки да се укрие сред приближените на турския султан. Той обаче не се е задържал дълго във Венеция и не е разбрал, че венецианците наскоро са подписали мирно споразумение с турците — те дори са изпратили един от най-добрите си художници — Белини — да нарисува портрет на султан Мехмед. Та щом Барончели пристигнал и разкрили истинската му самоличност, той бил арестуван.

Представяш си, естествено, колко писма са си разменили Венеция и Високата порта. Венецианците обаче са и наши съюзници — поне засега — и дук Лоренцо е майстор дипломат. Върнали Барончели окован във вериги във Флоренция и там го подложили на разпит. Оказал се упорит или глупав, или смел, не знам точно, но устоял на изтезанията чрез разпъване, на нагорещените щипци, на боя с камшици и на плъховете, гризящи краката му. Казал само, че конспираторите се срещали по тъмно в стара крипта под „Санта Мария Новела“. Претърсили старателно, разбира се, но нищо не открили. После го обесили. Успях да го скицирам на бесилото. Ще ти покажа рисунката при следващата ни среща. Смятам я — от анатомична гледа точка — за доста точна.

Далечни поздрави — твоят приятел Леонардо да Винчи

— Добре е, че е мъртъв — констатира Марио, когато Ецио му показа писмото. — Беше човек, който не би се посвенил да окраде майка си. Ала уви, все още не знаем какво се канят да предприемат тамплиерите. Нямаме представа и къде се крие Джакопо.

Ецио намери време да посети майка си и сестра си, които все така се наслаждаваха на спокойствието в манастира, обгрижвани от добрата игуменка. С известна тъга той отбеляза, че Мария се е съвзела, доколкото е възможно, но повече от това не може да се очаква. Косата й бе преждевременно побеляла, а в ъгълчетата на очите й личеше паяжина от бръчици. Все пак изглеждаше умиротворена и споменаваше покойните си синове и съпруг с нежност и гордост. Малкото дървено ковчеже с орлови пера от Петручо обаче, което още държеше върху масичката до леглото си, все така извикваше сълзи в очите й. Клаудия вече беше послушница и макар Ецио да смяташе, че този избор пропилява красотата и духа на сестра му, той забелязваше озареното й лице и споделяше щастието й. Гостува им отново по Коледа, а в началото на януари поднови обучението си, въпреки че изгаряше от нетърпение да действа. За да го поукроти, Марио го назначи за командир на крепостта и Ецио неспирно изпращаше шпиони и съгледвачи да кръстосват околностите в търсене на набелязаните жертви, които се бе зарекъл да издири.

Най-сетне дочака вестта. Една сутрин към края на пролетта Гамбалто се появи със светнали очи на прага на стаята с картите, където Ецио и Марио разговаряха вглъбено.

— Господа! Открихме Стефано де Баноне! Укрил се е в манастира Асмодео само на няколко левги[28] на юг оттук. През цялото време е бил току под носовете ни!

— Като кучешка глутница са — вметна Марио, а загрубелите му пръсти бързо проследиха маршрута на картата пред него. Вдигна поглед към Ецио. — Този обаче е куче водач. Секретар е на Джакопо! Ако не изтръгнем нещо от него…

Ецио вече даваше разпореждания да оседлаят коня му. Без да губи нито миг, той приготви оръжията си и закопча камата от Кодекса върху китката си, като този път предпочете оригиналното острие пред отровното. По съвет на лекаря в Монтериджони бе заменил Леонардовия бучиниш с извлек от буника и дръжката беше пълна догоре. Реши обаче да използва отровата по-рядко, да не би неволно да си инжектира фатална доза. Затова, а и защото пръстите му бяха покрити с дребни ранички, хващаше камите с еластични, ала плътни кожени ръкавици.

Манастирът бе разположен край Монтичано, чийто древен замък се възправяше над малкото градче на хълма. Сградата бе разположена в слънчевото подножие на объл хълм, осеян с кипариси. Беше сравнително нова — навярно на стотина години, построена от скъп жълт чуждоземски варовик около просторен двор, в чийто център се издигаше църква. Портите бяха широко отворени и монасите с оранжеви мантии се трудеха в полята и овощните градини около манастира и в лозята над него. Тук произвеждаха прочуто вино, което изнасяха дори в Париж. Ецио остави коня си в конюшнята на хана, където отседна под предлог, че е държавен куриер, надяна предварително подготвената монашеска роба и се запъти към манастира.

Скоро след като пристигна, забеляза Стефано, потънал в разговор с хоспитариуса[29] на манастира — пълен монах, придобил формата на винените си бурета, които очевидно често припразваше. Ецио успя да се прокрадне незабелязано до тях.

— Да се помолим, братко — предложи монахът.

— Да се помолим? — възкликна Стефано, чиято черна мантия контрастираше на топлите цветове наоколо. Набиваше се в очи като паяк върху палачинка. — За какво? — добави саркастично той.

— За Божията закрила! — изненадано отвърна монахът.

— Нима си въобразяваш, че Бог се интересува от делата ни, брат Джироламо? Я помисли малко! Но всъщност продължавай да живееш в самозаблуда, ако това ти помага да прекарваш по-приятно дните.

Брат Джироламо остана шокиран.

— Богохулстваш!

— Не. Казвам истината.

— Но… да отричаш озаряващото Му присъствие…?

— … е единственият разумен отговор, когато те убеждават, че някъде в небесата живее невидим безумец. И повярвай ми, ако нашата Библия е достоверен източник, Той определено си е изгубил ума.

— Как се осмеляваш да говориш така? Та ти самият си духовник!

— Аз съм администратор. Използвам свещеническите одежди, за да се добера до ненавистните Медичи и да ги унищожа в името на истинския си Господар. Но първо трябва да се погрижим за асасина — Ецио. Твърде дълго е трън в петите ни. Трябва да го извадим.

— Споделям мнението ти за този демон!

— Е — с крива усмивка продължи Стефано, — поне по един въпрос сме единодушни.

Джироламо сниши глас.

— Говорят, че дяволът го е надарил със свръхестествена бързина и сила.

Стефано впи поглед в него.

— Дяволът? Не, приятелю. Той сам се е сдобил с тези дарове чрез дългогодишна и усърдна подготовка. — Стефано замълча и приведе замислено жилестото си тяло. — Знаеш ли, Джироламо, смущава ме, че пренебрегваш напълно обстоятелствата и човешките усилия. Речеш ли, ще изкараш всекиго жертва.

— Прощавам неверието и острия ти език — благочестиво отвърна Джироламо. — Ти си оставаш Божие дете.

— Казах ти… — раздразнено подхвана Стефано, но се отказа и разпери ръце. — Няма смисъл! Стига приказки. Все едно говоря на вятъра!

— Ще се моля за теб.

— Както желаеш. Но по-тихо. Трябва да внимавам. Налага се да сме бдителни, докато не убием и погребем този асасин.

Монахът се оттегли с поклон и Стефано остана сам в двора. Камбаната за обедна молитва бе свикала всички в манастирската църква. Ецио изскочи от сенките като привидение. Слънцето палеше с пладнешка жар. Като черна врана Стефано крачеше нагоре-надолу покрай северната стена — неспокоен, нетърпелив, трескав.

Появата на Ецио сякаш не го изненада ни най-малко.

— Не съм въоръжен — рече той. — Аз се сражавам с ум.

— За тази цел трябва да останеш жив. Как ще се защитиш?

— Ще ме убиеш, без да ти мигне окото?

— Ще те убия, защото трябва да умреш.

— Добър отговор! Не смяташ ли обаче, че мога да споделя тайни, които ще ти бъдат от полза?

— Разбирам, че мъченията не биха те сломили.

Стефано го изгледа одобрително.

— Приемам го като комплимент, макар самият аз да не съм толкова сигурен. Както и да е, въпросът е от чисто теоретично естество. — Той помълча, преди да продължи с тихия си глас. — Пропиля шанса си, Ецио. Зарът е хвърлен. Каузата на асасините е изгубена. Знам, че ще ме убиеш, каквото и да направя и кажа. Знам, че ще бъда мъртъв, преди да е свършила обедната литургия. Моята смърт обаче няма никак да ти помогне. Тамплиерите вече те държат в шах. Скоро ще настъпи моментът за мат.

— Не бъди толкова сигурен.

— Подготвям се за среща с Господаря — ако изобщо съществува. Интересно ми е да науча. Защо ще те лъжа?

Ецио извади камата.

— Колко умно! — обяви Стефано. — Какво ли още ще измислят?

— Изкупи греховете си! — отсече Ецио. — Кажи ми какво знаеш.

— Какво искаш да узнаеш? Къде е господарят ми Джакопо? — усмихна се Стефано. — Лесно е. Скоро ще се срещне с нашите съюзници, през нощта, в сянката на римските богове… Надявам се да си доволен, защото повече няма да ти кажа. А и не е от значение, понеже дълбоко в сърцето си усещам, че си закъснял. Съжалявам единствено, че няма да видя падението ти. Ала кой знае? Може би все пак има живот след смъртта и ще успея да видя как умираш. Засега обаче нека приключим с неприятната част.

Камбаните на църквата забиха отново. Не биваше да се бави.

— Струва ми се, че можех да науча много от теб — каза Ецио.

— Не в този свят — тъжно отвърна Стефано и разкопча мантията си. — Бъди милостив и ме изпрати бързо в мрака.

Ецио прониза врата му бързо, дълбоко, със смъртоносна точност.

— На югозапад от Сан Джиминяно се намират руините на Храма на Митра — рече замислено Марио, когато Ецио се върна. — Единствените римски руини на мили наоколо. Казваш, че е споменал сенките на римски божества?

— Така каза.

— И тамплиерите ще се срещнат скоро там?

— Да.

— Значи трябва да побързаме. Още тази нощ ще поставим стража там.

— Баноне твърдеше, че е твърде късно да ги спрем — мрачно отрони Ецио.

— Е, от нас зависи да го опровергаем — ухили се Марио.

Стояха на пост вече трета вечер. Марио се бе върнал в замъка да дообмисли как да прогони тамплиерите от Сан Джиминяно. Остави Ецио с петима доверени мъже — включително Гамбалто — които бдяха сред гъстата горичка около самотните, безлюдни руини на Храма на Митра — просторен комплекс, пристрояван години наред, чийто последен обитател наистина бе Митра — богът пазител на римската армия. По-древните параклиси обаче бяха издигнати в чест на Минерва, Венера и Меркурий. Имаше и театър с все още запазена сцена пред полукръг от порутени каменни пейки, приютили сега мишки и скорпиони. Зад тях се издигаше полуразрушена стена, поддържана от изронени колони, където гнездяха бухали. Бръшлян се виеше навсякъде, а бодливи храсти си проправяха път из попукания и потъмнял мрамор. Горе луната хвърляше призрачна светлина и макар да бяха свикнали безстрашно да се изправят срещу смъртните си врагове, неколцина от мъжете изглеждаха напрегнати.

Ецио беше решил да дежурят една седмица, но сега разбираше, че съратниците му няма да издържат толкова сред призраците на езическото минало. Към полунощ, когато всичките им крайници изтръпнаха от бездействието и неподвижността, дочуха тихо звънтене на сбруи. Спотаиха се. Скоро измежду руините се показаха дузина войници, понесли факли. Предвождаха ги трима мъже. Запътиха се към амфитеатъра. Ецио и съратниците му ги последваха.

Новодошлите скочиха от конете и се подредиха в кръг около водачите си. Ецио разпозна тържествуващо човека, когото толкова дълго бе търсил — Джакопо де Паци, сивобрад шейсетгодишен старец с изпито лице. Ецио не беше виждал единия от придружителите му, но другият му беше стар познайник — клюнестият нос и пурпурната мантия издаваха безпогрешно Родриго Борджия! Ецио мрачно прикрепи отровното острие към механизма на дясната си ръка.

— Знаете защо ви извиках — започна Родриго. — Дадох ти повече от достатъчно време, Джакопо. Но ти не успя да поправиш грешката си.

— Съжалявам, господарю. Направих всичко по силите си. Асасините ме надхитриха.

— Не си възвърна Флоренция.

Джакопо сведе глава.

— Не съумя дори да убиеш Ецио Аудиторе — едно нищожно паленце! И с всяка победа над нас той набира сили, става по-опасен!

— Племенникът ми Франческо е виновен — промърмори Джакопо. — Нетърпението го подтикна към безразсъдство. Опитах се да бъда гласът на разума, но…

— По-скоро гласът на страха — обади се грубо третият.

Джакопо се обърна към него с видимо по-малко респект, отколкото към Родриго.

— А, месер Емилио. Навярно щяхме да се представим по-добре, ако ни беше изпратил качествено снаряжение, вместо непотребен венециански боклук. Ала семейство Барбариго винаги е залагало на евтината стока!

— Стига! — избоботи Родриго и се обърна отново към Джакопо: — Доверихме се на теб и на семейството ти. Как ни се отплати? С бездействие и глупост. Превзе Сан Джиминяно! Браво! И толкоз. Позволяваш им дори и там да те нападат. Брат Мафей беше ценен воин на каузата. Но ти не успя да защитиш дори собствения си секретар, мъж, чийто ум чини десет пъти повече от твоя!

— Altezza! Дай ми шанс да откупя вината си и… — Джакопо огледа застиналите лица на събеседниците си. — И ще видиш…

Чертите на Родриго омекнаха малко. Дори изкриви устни в бледа усмивка.

— Вече решихме как да действаме. Остави на нас. Ела тук. Нека те прегърна.

Джакопо се подчини колебливо. Родриго го обгърна с лявата си ръка, а с дясната извади дълъг нож изпод робата си и го заби силно между ребрата на стареца. Той отстъпи назад, а Родриго го гледаше укорително като баща — прегрешил син. Джакопо закри раната с длани. Ножът на Родриго не го беше улучил смъртоносно. Може би…

Сега обаче към Джакопо пристъпи Емилио Барбариго. Старецът вдигна инстинктивно окървавените си ръце да се защити от зловещата базиларда[30] на Емилио с грубо нащърбено острие и дълбок улей за оттичане на кръвта.

— Не — изхлипа Джакопо. — Старах се много. Винаги съм служил вярно на каузата. През целия си живот. Моля те… недей…

Емилио се изсмя грубо.

— Моля те недей ли, хленчещо нищожество?

Той разкъса пелерината на Джакопо и прокара нащърбеното острие на тежката кама през гърдите му, раздирайки плътта.

Джакопо изпищя и се строполи първо на колене, после на една страна, окъпан в кръв. Вдигна очи към Родриго Борджия, изправен над него с тесен меч в ръка.

— Господарю… смили се! — успя да промълви. — Още не е късно! Дай ми последен шанс да се поправя.

После го задави собствената му кръв.

— О, Джакопо — меко каза Родриго, — колко ме разочарова!

Вдигна меча и го заби в гърлото на Джакопо с такава сила, че острието излезе отзад, пронизало гръбначния прешлен. Той завъртя меча и го издърпа бавно. Джакопо се надигна с пълна с кръв уста, ала падна мъртъв, загърчи се и най-сетне притихна.

Родриго избърса меча в дрехите на мъртвеца и го прибра в ножницата.

— Ама че бъркотия! — промърмори.

После се обърна, погледна право към Ецио, ухили се и извика:

— Можеш да излезеш! Поднасям ти извинения, че ти отнех плячката!

Преди младежът да успее да помръдне, го сграбчиха двама войници, върху чиито туники бе избродирана емблемата на смъртния му враг — червен кръст в жълт щит. Той изкрещя на Гамбалто, но мъжете му не отговориха. Войниците го издърпаха върху сцената на древния театър.

— Приветствия, Ецио! — рече Родриго. — Съжалявам за хората ти, но нима наистина смяташе, че не те очаквам? Че не съм планирал да се появиш? Мислиш ли, че Стефано ти съобщи времето и мястото на срещата без моето знание и одобрение? Е, наложи се да те позатрудним, за да не надушиш клопката — засмя се той. — Клетият Ецио! Нали разбираш, че участваме в тази игра доста по-отдавна! Наредих на войниците ми да се скрият в гората далеч, преди да пристигнете. Опасявам се, че хората ти се изненадаха не по-малко от теб. Исках обаче да те видя жив още веднъж, преди да ни напуснеш. Наречи го прищявка. И сега съм удовлетворен. — Усмихна се и се обърна към мъжете, които държаха Ецио. — Благодаря ви. Вече може да го убиете.

Родриго и Емилио Барбариго яхнаха конете си и изчезнаха с придружаващите ги телохранители. Ецио ги изпрати с поглед. Умът му работеше на бързи обороти. Колко ли още се криеха в храстите, освен двамината здравеняци, които го държаха? Колцина беше изпратил Борджия да причакат в засада мъжете му?

— Кажи си молитвите, момче — рече един от пленилите го.

— Вижте — отвърна Ецио. — Знам, че действате по заповед. Ако ме освободите, ще ви пощадя живота. Как ви се струва?

Войникът го изгледа удивено.

— Не вярвам на ушите си! Как успяваш да запазиш чувството си за хумор в такъв момент?

Ала не му се удаде да довърши мисълта си. Ецио извади скритото си острие и възползвайки се от изненадата им, прониза мъжа вдясно. Отровата си свърши работата и войникът се олюля назад и падна ничком. Преди другият да реагира, Ецио заби камата дълбоко в мишницата му — единственото незащитено от ризницата място. Вече свободен, скочи към сенките в края на сцената, притаи се и зачака. От горичката изскочиха останалите десетима, изпратени от Родриго. Някои се озъртаха предпазливо наоколо, други се приведоха над телата на убитите си съратници. Бърз като рис, Ецио се втурна между тях, размахал камата като сърп, насочвайки я към всяка оголена част от телата им. Вече изплашени и недотам подготвени, войниците на Борджия се огънаха. Ецио уби петима, преди останалите да побегнат и да изчезнат с панически викове сред дърветата. Той ги проследи с поглед. Едва ли щяха да осведомят Родриго за случилото се. Освен ако не искаха да ги обесят за провала. Чак след време щяха да открият липсата им и Родриго да разбере, че сатанинският му план не е успял.

Ецио коленичи до тялото на Джакопо де Паци — разкъсана и изгубила всякакво достолепие черупка на отчаян старец.

— Клетнико! — промълви Ецио. — Ядосах се, че Родриго ме лишава от полагащата ми се жертва, но сега, сега…

Той замълча и се пресегна да затвори очите на Паци. Тогава забеляза, че го гледат. По някакво чудо у Джакопо още светеха искрици живот. Той отвори уста, но не издаде нито звук. Агонизираше. Първата мисъл на Ецио бе да го остави в ръцете на бавната смърт, но очите на стареца го умоляваха. „Бъди милостив — напомни си той, — дори когато не ти отвръщат със същото“. Така повеляваше Кредото.

— Почивай в мир — рече той, целуна Джакопо по челото и заби камата в сърцето на врага.

11.

Ецио се върна във Флоренция и разказа на Лоренцо как е загинал последният от клана Паци. Дукът се зарадва, но и натъжи, че сигурността на Флоренция и на Медичите е изкупена с цената на толкова много кръв. Лоренцо предпочиташе да разрешава неразбирателствата с дипломатически средства, ала това желание го отличаваше от останалите управници на италианските градове държави.

Той възнагради Ецио с церемониална пелерина, позволяваща му да се ползва с всички права и свободи на почетен гражданин на Флоренция.

— Много сте щедър, Altezza — благодари му Ецио. — Опасявам се обаче, че не разполагам с време да се насладя на облагите, с които ме дарявате.

— Как така? — изненада се Лоренцо. — Скоро ли смяташ да тръгваш? Надявах се да останеш, да отвориш семейното имение и да се включиш в градската управа, за да работим съвместно.

Ецио се поклони, но отвърна:

— С неудоволствие споделям мнението си, че неприятностите ни не са приключили с краха на клана Паци. Те са само едно пипало от далеч по-могъщо чудовище. Възнамерявам да се отправя към Венеция.

— Венеция?

— Да. Мъжът, който придружаваше Родриго Борджия на срещата с Джакопо, е от семейство Барбариго.

— Една от най-влиятелните венециански фамилии. Твърдиш, че този мъж е опасен?

— Съюзник е на Родриго.

Лоренцо се позамисли, после разпери ръце.

— Пускам те с огромно съжаление, Ецио. Не съм забравил обаче, че завинаги ще остана твой длъжник. Което от своя страна означава, че нямам право да ти заповядвам. Усещам също, че в дългосрочен план делата ти ще се окажат благотворни за града ни, дори да не доживея да го видя.

— Не говорете така, Altezza.

— Надявам се да не изляза прав — усмихна се Лоренцо, — но животът в тази страна и в тези времена напомня излет по ръба на Везувий — опасен и несигурен.

Преди да тръгне, Ецио занесе вести и подаръци на Анета. Родният дом обаче му навяваше дълбока тъга и той отказа да влезе. Избягваше старателно и имението на семейство Калфучи. Посети обаче Паола — все така ослепителна, но разсеяна, сякаш умът й се рееше нейде надалеч. Накрая се отби в ателието на Леонардо, но там свари само Аниоло и Иноченто. Работилницата изглежда не функционираше. От Леонардо нямаше и помен.

— Здравей, Ецио! — поздрави го усмихнато Аниоло. — Отдавна не си се отбивал.

— Много отдавна.

Ецио се огледа въпросително наоколо.

— Чудиш се къде е Леонардо?

— Заминал ли е?

— Да, но не завинаги. Взе си някои вещи, но не успя да побере всичко, та с Иноченто ще наглеждаме ателието, докато го няма.

— И къде отиде?

— Интересно се получи. Маестрото преговаряше с милански благородник, но после виконт Пексаро го покани да му погостува във Венеция и да нарисува пет фамилни портрета… — Аниоло се усмихна лукаво. — Не че ще го стори. Градският съвет обаче проявява интерес към инженерните му умения. Ще му осигурят ателие, помощници, всичко необходимо. Та така, драги Ецио, ако ти трябва, потърси го там.

— Но аз също заминавам за Венеция! — възкликна Ецио. — Чудесна новина! Кога тръгна Леонардо?

— Преди два дни. Но лесно ще го настигнеш. Пътува с огромна волска каруца, натоварена догоре с вещите му.

— Придружава ли го някой от хората му?

— Само каруцарите и неколцина ездачи, в случай че изникнат неприятности. Поеха към Равена.

Ецио побра всичко необходимо в дисагите и след ден и половина самотна езда на един завой се натъкна на тежка волска талига с платнен навес, под който бяха старателно подредени какви ли не машинарии и макети.

Каруцарите се помайваха край пътя, почесваха се по главите и изглеждаха сгорещени и притеснени. Ездачите — две слабовати момчета, въоръжени с арбалети и пики — стояха на стража на близкото хълмче. Леонардо — очевидно съсредоточен в някакъв лостов механизъм — вдигна поглед и забеляза Ецио.

— Привет, Ецио! Какъв късмет!

— Леонардо! Какво става?

— Сполетяха ме неприятности. Колелото на каруцата… — Той посочи към едното задно колело, което се бе измъкнало от оста. — Проблемът е, че трябва да повдигнем каруцата, за да го наместим, а не ни стигат силите. Лостът пък не я повдига достатъчно. Дали може…?

— Разбира се.

Ецио махна на каруцарите — едри мъжаги, които щяха да му помогнат повече от хилавите ездачи — и тримата вдигнаха каруцата и я задържаха, докато Леонардо закрепи здраво колелото на оста. Докато чакаха, напрегнал мускули под тежестта на каруцата, Ецио огледа съдържанието й. Веднага различи добре познатата му прилична на прилеп конструкция. Изглеждаше доста усъвършенствана.

Щом поправи каруцата, Леонардо зае мястото си на предната седалка до единия каруцар, а другият закрачи пред воловете. Ездачите патрулираха неуморно и пред, и зад тях. Ецио подкара бавно коня си до Леонардо, за да си поговорят. Отдавна не бяха се виждали и имаха много да си разказват. Той уведоми Леонардо за последните събития, а художникът сподели вълнението си, че ще види Венеция благодарение на новите си покровители.

— Толкова се радвам, че ще пътуваме заедно! Но да ти напомня, че ще пристигнеш по-бързо, ако не се съобразяваш с нашата скорост.

— За мен е удоволствие. И искам да се уверя, че ще стигнеш без произшествия.

— Нали съм наел охрана?

— Леонардо, не ме разбирай погрешно, но дори разбойници с жълто около устата ще размажат тези двамата като комари.

По лицето на Леонардо се изписа изненада, после обида и накрая — веселие.

— Тогава съм щастлив, че си ми спътник. — После лукаво продължи: — И предполагам, че ще се погрижиш да пристигна цял-целеничък не само от сантиментални подбуди.

Ецио се усмихна, но не отговори.

— Забелязвам, че още работиш по прилеповата конструкция — отбеляза само той.

— Моля?

— Знаеш какво имам предвид.

— О, това ли? Просто се забавлявам. Но не исках да я оставям.

— Какво представлява?

— Не обичам да обсъждам проектите си, преди да ги завърша — неохотно отвърна маестрото.

— Леонардо! Можеш да ми се довериш! — сниши глас Ецио. — Нали и аз ти поверих тайните си.

Леонардо се поколеба, после се успокои.

— Добре, но никому не казвай.

— Promesso. Обещавам!

— И без това ще те помислят за смахнат — продължи Леонардо, но гласът му прозвуча развълнувано. — Слушай! Мисля, че открих начин как да полетим!

Ецио го изгледа и се разсмя невярващо.

— Скоро ще се разкайваш за присмеха! — добродушно го скастри Леонардо.

После смени темата и заговори за Венеция — Ла Серенисима — по-различна от останалите италиански градове и често вгледана по-скоро на Изток, отколкото на Запад — и за изгода, и загрижено, понеже османските тюрки вече се домогваха почти до северното адриатическо крайбрежие. Леонардо говореше за красотата и коварството на Венеция, за страстта й към богатството, за странната й архитектура — град с канали, издигнат над водите върху основи от стотици хиляди огромни дървени колове, за яростното й свободолюбив и политическата й мощ. Преди по-малко от три столетия дожът на Венеция бе принудил цяла войска кръстоносци да обслужват собствените му интереси, да унищожат всичките му търговски и военни конкуренти и да накарат Византийската империя да коленичи пред града държава. Леонардо не пропусна да спомене тайнствените тихи канали с тъмни води, високите, осветени от стотици свещи имения, любопитния диалект на местните, великолепните им одежди, изкусните им художници и най-яркия талант сред тях — Джовани Белини — с когото маестрото очакваше с нетърпение да се срещне. Обсъдиха музиката, карнавалите и показността на венецианците и колко ненадминати са в отровителското изкуство.

— Всичко това — заключи Леонардо — съм научил от книгите. Представи си какво е наяве!

„Мръсно и пренаселено“ — помисли си Ецио хладно. Като навсякъде. Но се усмихна на приятеля си. Леонардо беше мечтател. А никой не бива да възпира мечтателите.

Навлязоха в планински пролом и гласовете им отекваха по скалистите му склонове. Ецио вдигна поглед към почти невидимите зъбери, ограждащи го от двете страни, и застина. Конниците се бяха насочили напред, но в теснината би трябвало да долавят тропота на копита. Цареше обаче пълна тишина. Спусналата се лека мъгла довя внезапен хлад, който никак не го успокои. Леонардо не забелязваше нищо, но Ецио видя, че и каруцарите са напрегнати и се озъртат тревожно.

Внезапно по склона на пролома затрополиха камъчета. Конят на Ецио се стресна. Ездачът му вдигна поглед, примижал срещу слънцето, под което кръжеше орел.

Сега дори и Леонардо се сепна.

— Какво става? — попита той.

— Не сме сами — отговори му Ецио. — На скалите над нас може би има стрелци.

В същия миг чу громолене на копита. Няколко коня ги настигаха изотзад.

Ецио обърна коня си и зърна дузина войници, понесли знаме с червен кръст върху жълт щит.

— Борджия! — прошепна той и извади меча си. В същия момент една стрела се заби в каруцата. Каруцарите вече тичаха по пътя пред тях и дори воловете се подплашиха и задърпаха товара си напред по собствена воля.

— Хвани юздите и ги насочвай — извика Ецио на Леонардо. — Преследват мен, не теб. Не спирай, каквото и да стане!

Леонардо се подчини припряно, а Ецио се втурна назад към конниците. Мечът му — от оръжейницата на Марио — беше добре балансиран и конят му бе по-лек и по-повратлив от конете на враговете му. Ала те носеха здрави ризници и оръжията от Кодекса нямаше да му помогнат. Ецио сръга с пети коня и го пришпори към най-нагъсто скупчените войници. Приведен ниско над седлото, той се вклини в групата, а инерцията му подплаши и обърна в бягство два от противниковите коне. След това мечовете заиграха необуздано. Щитът върху китката му отклони много удари. Ецио използваше изненадата на враговете от невъзможността да го ранят и на свой ред ги покосяваше.

Почти светкавично събори от конете четирима, а двамата оцелели се втурнаха по обратния път. Този път обаче Ецио съзнаваше, че не бива да им позволява да се върнат при Родриго. Той се спусна след тях, изравни се с конете им и ги посече един след друг.

Претърси бързо телата, но не откри нищо интересно. После ги придърпа настрани и ги затрупа с камъни и скални отломки. Яхна коня си и се втурна след Леонардо, спирайки само колкото да разчисти от пътя останалите тела и да ги погребе надве-натри с камъни и шума, за да не се виждат. Нямаше какво да стори с конете им, които вече бяха побягнали.

За пореден път се бе изплъзнал от лапите на Родриго, но знаеше, че кардиналът няма да се откаже, докато не го убие. Заби пети в хълбоците на коня и настигна Леонардо. Двамата търсиха и викаха каруцарите. Напразно.

— Платих им огромна сума за талигата и воловете — оплака се Леонардо. — Ще трябва да се простя с нея.

— Продай ги във Венеция.

— Там не използват ли гондоли?

— На сушата има много ферми.

— За бога, Ецио, обичам прагматичните люде!

Дългото им пътуване продължи край древния град Форли — понастоящем независим град държава — и към Равена и пристанището му на няколко мили по-нататък. Там се качиха на пътническа галера от Анкона до Венеция и щом установи, че никой на палубата не ги заплашва, Ецио се поотпусна. Знаеше обаче, че дори на сравнително малък кораб като този не би било особено трудно да прережеш нечие гърло през нощта и да изхвърлиш трупа в мътно сините води. Затова оглеждаше зорко всички, които се качваха и слизаха по малките пристанища, където акостираха.

След няколко дни пристигнаха благополучно на пристана във Венеция. Тук Ецио се сблъска с поредното препятствие, при това съвсем неочаквано.

Слязоха от галерата и зачакаха местния ферибот, който щеше да ги отведе на островния град. Той пристигна и моряците помогнаха на Леонардо да качи талигата на палубата, която се огъна обезпокоително под тежестта й. Капитанът съобщи на маестрото, че служители на виконт Пексаро ще го посрещнат на кея и ще го изпроводят до жилището му. После с усмивка и поклон му подаде ръка да скочи на борда.

— Имате пропуск, нали, господине?

— Разбира се — отвърна Леонардо и му подаде лист хартия.

— А вие, сър? — обърна се любезно капитанът към Ецио.

Той се стъписа. Идваше без покана, незапознат с местните закони.

— Не… аз нямам пропуск — отвърна той.

— Няма проблем — намеси се Леонардо. — Той е с мен. Гарантирам за него и съм убеден, че виконтът…

Капитанът обаче вдигна ръка.

— Съжалявам, господине. Правилата са категорични. Във Венеция допускаме само пътници с пропуск.

Леонардо се накани да възрази, но Ецио го възпря.

— Не се безпокой, Леонардо. Ще намеря друг начин.

— Ще ми се да ви помогна, господине, но действам по изрична заповед — извини се капитанът и с по-висок глас се обърна към пътниците: — Внимание, моля! Внимание! Фериботът потегля в десет!

Ецио разбра, че не разполага с много време.

Погледът му привлече изключително пищно облечена двойка. Семейството се бе качило на галерата едновременно с тях, бе заело най-добрата каюта и странеше от спътниците си. Сега двамата стояха на ръба на кея, където бяха закотвени няколко частни гондоли, и очевидно спореха разгорещено.

— Скъпа, моля те… — рече мъжът, слабоват човечец и двайсетина години по-възрастен от благоверната си — енергична червенокоса дама с пламтящ поглед.

— Джироламо, ти си пълен глупак! Бог знае защо се омъжих за теб, но Той знае и колко страдания ми причини това решение! Ти вечно мърмориш, държиш ме като пиле в клетка в онзи ужасен провинциален град и на всичкото отгоре… на всичкото отгоре! Не можеш дори да уредиш да ме откараш с гондола до Венеция! Като си помисля само, че проклетият папа ти е чичо! Ни повече, ни по-малко! Логично е да използваш влиянието си. Но не, ти си безгръбначен като плужек.

— Катерина…

— Не ме прекъсвай! Накарай носачите да побързат с багажа и ме заведи във Венеция! Искам баня и чаша вино!

— Ще ми се да те оставя тук и да замина сам за Пордероне! — намръщи се Джироламо.

— Във всеки случай по-добре щеше да е да се движим по суша.

— Пътищата са опасни.

— Да! За страхливци като теб!

Джироламо замълча. Накрая лукаво посочи:

— Защо не се качиш на тази гондола тук? Веднага ще намеря двамина гондолиери.

— Хмм! Най-сетне се вразуми! — промърмори жената и му подаде ръка да й помогне.

Щом се настани обаче, Джироламо разви въжето и блъсна гондолата към лагуната.

— Buon viaggio[31]! — изхихика той.

— Bastardo! — изкрещя тя. После, осъзнала какво я чака, запищя: — Aiuto! Aiuto![32]

Джироламо обаче закрачи към групата прислужници, които се въртяха около купчина багаж, и зараздава заповеди. После се запъти с тях и багажа към другия край на дока, където си спазари частен ферибот.

Междувременно Ецио — полуразвеселено, разбира се, ала и загрижено — наблюдаваше Катерина.

— Хей, ти! Не стой така! Помогни ми!

Той свали меча, обувките и пелерината си и се хвърли във водата.

Когато се добраха отново до кея, Катерина усмихнато подаде ръка на мокрия до кости Ецио.

— Моят герой! — възкликна тя.

— Дреболия.

— Можех да се удавя! Но този нехранимайко не дава пет пари! — Тя огледа одобрително Ецио. — Ала ти! Колко си силен само! Как успя да изплуваш до брега и да издърпаш гондолата за въжето? При това с мен!

— Беше лека като перце!

— Ласкател!

— Искам да кажа… тези лодки са повратливи…

Катерина се намръщи.

— За мен беше чест да ви услужа, госпожо — довърши неубедително Ецио.

— Някой ден ще ти се отблагодаря — рече тя с многозначителен поглед. — Как се казваш?

— Аудиторе. Ецио.

— Аз съм Катерина. Накъде пътуваш?

— За Венеция. Но нямам пропуск и капитанът на ферибота…

— Basta! — прекъсна го тя. — Това нищожество не те пусна, така ли?

— Да.

— Ще се погрижа лично.

Катерина се обърна и излетя нанякъде, без да дочака Ецио да се обуе и да си сложи пелерината. Настигна я чак до ферибота, където тя вече хокаше разтреперания капитан. Ецио го чу да мърмори сервилно:

— Да, Altezza, разбира се, Altezza, както кажете, Altezza.

— Гледай да се постараеш наистина! Ако не искаш да набуча главата ти на кол! Ето го! Върви и доведи коня му лично! Погрижи се и за багажа му! Хайде! И се дръж любезно! Ще узная дали си ме послушал.

Капитанът побърза да изпълни нареждането. Катерина се обърна към Ецио.

— Благодаря, мадам.

— Надявам се пътищата ни отново да се пресекат — рече тя и протегна ръка. — Живея във Форли. Ела някой ден. С удоволствие ще те посрещна.

Подаде му ръка и се накани да си върви.

— Не искате ли и вие да отплавате за Венеция?

Тя го погледна, после насочи очи към ферибота.

— С тази съборетина? Шегуваш ли се?

И се понесе по кея към съпруга си, който наблюдаваше как натоварват последния му багаж.

Капитанът се появи, повел коня на Ецио.

— Заповядайте, господине. Поднасям ви най-смирени извинения, сър. Ако знаех, сър…

— Когато пристигнем, ще ми трябва конюшня.

— За мен ще бъде чест, господине.

Когато фериботът потегли и заплава по оловносивите води на лагуната, Леонардо, станал свидетел на сцената от начало до край, отбеляза сухо:

— Знаеш коя е, нали?

— Не бих имал нищо против да се посближа с нея — усмихна се Ецио.

— По-добре внимавай! Това е Катерина Сфорца, дъщерята на миланския дук. А съпругът й е дук на Форли и племенник на папата.

— Как се казва?

— Джироламо Риарио.

Ецио замълча, фамилията му прозвуча познато. Накрая рече:

— Е, оженил се е за огън и жупел.

— Ще повторя — отваряй си очите!

12.

През 1481 година под стабилното ръководство на дож Джовани Мочениго Венеция беше като цяло приятно за живеене място. Градът беше сключил мир с турците и процъфтяваше — търговските маршрути по море и суша бяха безопасни, лихвите по кредитите бяха високи, вярно, но инвеститорите бяха дръзки, а спестяващите — предоволни. Църквата също беше богата, а хората на изкуството живееха охолно, благодарение и на светските, и на духовните си покровители. Облагодетелствала се с пълни шепи от разграбването на Константинопол след Четвъртия кръстоносен поход, отклонен от дожа Дандоло от първоначалната си цел, и поставила Византия на колене, Венеция излагаше най-безсрамно на показ плячкосаното — четирите бронзови коня красяха фасадата на базиликата „Сан Марко“.

Леонардо и Ецио обаче, които слязоха на пристанището в ранното лятно утро, нямаха представа за покварата, предателствата и грабежите, които бележеха миналото на града. Те виждаха само великолепието на розовия мрамор и тухлените стени на Палацо Дукале[33], широкия площад, простиращ се напред и вляво, тухлената камбанария, извисена сякаш до небето, както и стройните венецианци в тъмни облекла, стрелкащи се като сенки по сушата или плаващи по преплетените си зловонни канали с лодки от какви ли не разновидности — от елегантни гондоли до грубовати баржи, натоварени с всякакви стоки: от тухли до плодове.

Прислугата на виконт Пексаро се погрижи за вещите на Леонардо и по негово предложение — за коня на Ецио. Обещаха също така да намерят подходящо жилище на младия банкерски син от Флоренция. После изчезнаха, оставяйки ги с дебел, блед младеж с изпъкнали очи и мокра от пот риза, чиято усмивка можеше да посрами и най-сладкия мед.

— Господа — ухили им се превзето той. — Позволете ми да се представя. Аз съм Неро и съм натоварен с отговорната задача да посрещам гостите на виконта. Мой дълг и удоволствие е да ви разведа за кратко из нашия горд град, преди виконтът да приеме… — При тези думи погледът на Неро се стрелна притеснено първо към Леонардо, после към Ецио. Младежът явно се опитваше да реши кой от двамата е поканеният художник и за щастие прецени, че Ецио изглежда по-скоро като човек на действието, а не на изкуството — месер Леонардо на чаша „Венето“ преди вечеря, която ще бъде сервирана на маестрото в залата на висшите служители. — Неро ги възнагради с нисък поклон. — Гондолата ни очаква.

Следващия половин час Ецио и Леонардо — наистина признателни — се наслаждаваха на красотата на Ла Серенисима от най-подходящото за целта място — гондола, управлявана майсторски от две редици гондолиери. Захаросаните обяснения на Неро обаче помрачаваха удоволствието. Въпреки интереса си към прелестта и уникалната архитектура на града, Ецио, още мокър след спасяването на мадам Катерина и изморен, бе потърсил убежище от досадния монолог на младежа в дрямката, ала внезапно се сепна. Нещо привлече вниманието му.

Покрай канала, недалеч от замъка на маркиз Де Ферара, се надигнаха гласове. Двама въоръжени стражари спореха с търговец.

— Наредиха ви да си стоите вкъщи, сър — каза единият от униформените.

— Нали платих таксата? Имам право да продавам стоката си тук.

— Съжалявам, сър, но това е в разрез с новите разпоредби на месер Емилио. Опасявам се, че положението ви не е никак розово.

— Ще се оплача пред Съвета на десетте!

— Няма време за жалби, господине — обади се вторият стражар и събори тентата на сергията. Търговецът продаваше кожени изделия и двамата униформени прибраха най-хубавите, а другите изхвърлиха в канала.

— И повече да не се налага да се разправяме с вас — наредиха те и се отдалечиха небрежно.

— Какво става? — попита Ецио.

— Нищо, Altezza — отвърна Неро. — Местни неразбории. Не им обръщайте внимание. А сега ще минем под прочутия дървен мост на Риалто, единственият мост над Големия канал, останал в историята като…

Ецио не прекъсна клетия бърборко, но видяното го разтревожи, а и беше дочул да споменават Емилио — популярно име, но дали не ставаше дума за Емилио Барбариго?

Не след дълго Леонардо настоя да спрат, за да разгледа пазара с детски играчки. Веднага се упъти към сергията, привлякла вниманието му.

— Гледай, Ецио — извика той.

— Какво откри?

— Малък манекен. Използваме такива като модели. Ще си купя един-два. Ще бъдеш ли така добър…? Изпратил съм си кесията с багажа.

Ецио се пресегна към своята, но група младежи профучаха край тях и единият се опита да я пререже.

— Хей! — изкрещя Ецио. — Coglione[34]! Спри!

Втурна се след тях. Младежът, опитал се да го обере, се обърна за секунда и отметна кичур кестенява коса от челото си. Беше жена! Но тя изчезна мигом и се стопи в тълпата.

Подновиха мълчаливо обиколката си. Леонардо обаче стискаше доволно двете си фигурки. Ецио се надяваше скоро да се отърве от палячото, който ги развеждаше, и дори от Леонардо. Имаше нужда от време, време за размисъл.

— А сега наближаваме прочутия Палацо Сета — неспирно дърдореше Неро. — Домът на Su Altezza Емилио Барбариго. Господин Барбариго понастоящем се опитва да обедини градските търговци под своето крило. Похвално начинание, но, уви, по-радикалните елементи оказват съпротива…

Мрачна укрепена сграда се извисяваше над канала. Край плочника отпред бяха закотвени три гондоли. Ецио забеляза, че търговецът, станал жертва на стражите, се опитва да влезе в сградата. Други двама войници го дърпаха настрани. Върху раменете им Ецио различи жълт герб с червен шеврон и избродирани отгоре кон, а отдолу — делфин, звезда и елипса. Хора на Барбариго, естествено!

— Съсипаха сергията ми, унищожиха стоката ми! Искам компенсация! — ядосано викаше мъжът.

— Съжаляваме, господине, приемното време изтече — обади се единият стражар и побутна мъжа с върха на алебардата си.

— Не съм приключил с вас! Ще докладвам пред Съвета!

— Много важно — сряза го по-възрастният униформен.

Появиха се още трима войници и един офицер.

— Създаваш проблеми, а? — попита офицерът.

— Не, аз…

— Арестувайте го! — пролая офицерът.

— Какво правите? — уплашено извика търговецът.

Ецио проследи безпомощно и гневно сцената, но запомни мястото. Войниците повлякоха търговеца към сградата, малка желязна врата се отвори да го пропусне и веднага се захлопна зад гърба му.

— Не си избрал най-доброто място, пък било то и най-красивото — обърна се Ецио към Леонардо.

— Замислям се дали не трябваше все пак да предпочета Милано — отвърна Леонардо. — Но работата си е работа.

13.

След като се сбогува с Леонардо и се настани в жилището си, Ецио веднага тръгна към Палацо Сета — нелека задача в град с виещи се алеи, канали, ниски сводове, малки площадчета и глухи улички. Местните обаче веднага се досещаха какво търси и го упътваха охотно, макар да недоумяваха как някой би се запътил натам по своя воля. Един-двама му препоръчаха да наеме гондола, но Ецио искаше да опознае града, а и да стигне незабелязано целта.

В късния следобед най-сетне се озова пред замъка, който приличаше по-скоро на крепост или на затвор, понеже главната сграда се издигаше зад защитни стени. От двете й страни имаше други постройки, от които я деляха тесни улички, ала отзад се простираше обширна градина, заобиколена от висока стена. Отпред граничеше с открития площад, който вече му беше познат. Този път обаче тук явно се вихреше битка между отряд стражари и група младежи, които ги дразнеха и после се разпръсваха отвъд обсега на размаханите им алебарди и пики, замеряйки с тухли, камъни, развалени яйца и изгнили плодове разярените войници. Най-вероятно просто им отвличаха вниманието, понеже Ецио забеляза как недалеч от схватката една фигура се катери по стената на замъка. Младият мъж остана впечатлен — стената беше толкова гладка, че дори той би премислил дважди дали да я изкачи. Непознатият обаче достигна бойниците с лекота и после с шеметен скок се приземи върху покрива на една от наблюдателните кули. Ецио разбра, че човекът се кани да отскочи оттам към покрива на самия замък и да се вмъкне вътре. Отбеляза си наум стратегията, ако му се наложи — и успее — да я използва. Стражите на кулата обаче чуха катерача и подвикнаха предупредително на съратниците си в замъка. От прозореца под стряхата му се подаде стрелец и опъна лъка. Мишената обаче подскочи елегантно и отбягна стрелата, която изтрака по керемидите. Вторият път обаче стрелецът улучи и с едва доловим вик фигурата се олюля и стисна раненото си бедро.

Полетя и трета стрела, ала пропусна, понеже неканеният гост се върна назад — от покрива към бойниците, по които вече тичаха стражи, после се прекатури по ръба на стената и се заспуска нестабилно надолу.

В другия край на площада пред замъка войниците на Барбариго отблъснаха нападателите си към тесните алеи наоколо и се втурнаха да ги гонят. Ецио използва момента да догони катерача, който закуцука в обратната посока.

Когато го настигна, с изненада отбеляза по момчешки крехката му, ала атлетична фигура. Понечи да му предложи помощ, но в същия момент слабичкото създание се обърна към него и Ецио разпозна лицето на момичето, което по-рано на пазара се бе опитало да му пререже кесията.

Почувства се стъписан, объркан и — колкото и да е странно — запленен.

— Дай ми ръка — обади се нетърпеливо момичето.

— Не ме ли помниш?

— Трябва ли?

— Днес на пазара се опита да ми отмъкнеш кесията.

— Съжалявам, но моментът не е подходящ за мили спомени. Ако не офейкаме бързо, ще се простим с живота си.

Сякаш да илюстрира твърдението й, една стрела профуча край тях. Ецио преметна ръката й през раменете си, а своята — през кръста й, както навремето подкрепяше Лоренцо.

— Накъде?

— Към канала.

— Естествено! — саркастично възкликна той. — Във Венеция има само един канал!

— Доста си наперен за новодошъл. Натам! Ще те упътвам, но побързай! Вече ни преследват.

И наистина — малък отряд войници трополеше по паветата зад тях.

Стиснало с ръка раненото си бедро, с изопнато от болка тяло, момичето поведе Ецио надолу по една алея, после по друга, трета, четвърта, докато той изгуби всякаква представа за посока. Гласовете на мъжете зад тях постепенно стихнаха и накрая заглъхнаха напълно.

— Наемници от провинцията — презрително отбеляза момичето. — Нямат шанс пред местните. Губят се бързо. Хайде!

Излязоха на кей край Канале дела Мизерикордия, където стоеше привързана лодка от неопределим вид с двама мъже в нея. Забелязал Ецио и момичето, единият светкавично развърза въжето, а другият им помогна да се качат.

— Кой е този? — попита той.

— Нямам представа, но се оказа на точното място в точния момент и очевидно не е приятел на Емилио.

Момичето обаче беше смъртно бледо.

— Улучиха я в бедрото — каза Ецио.

— Не мога да я извадя тук — отвърна мъжът, след като огледа стърчащата от раната стрела. — Нямам мехлем и превръзки. Трябва да я приберем бързо, преди да ни настигнат плъховете на Емилио. — Той погледна Ецио. — Кой си ти все пак?

— Казвам се Аудиторе. Ецио. От Флоренция.

— Хмм. Аз съм Уго. Тя е Роза, а онзи на веслата е Паганино. Не си падаме много по непознати.

— Кои сте вие? — попита Ецио, пренебрегвайки последната забележка.

— Отнемаме професионално чужда собственост — отговори Уго.

— Крадци — уточни през смях Паганино.

— Нямаш вкус за поетичното — тъжно го скастри Уго. После застана нащрек. — Внимавайте! — извика и нейде отвисоко долетяха няколко стрели и се забиха в корпуса на лодката. Вдигнаха очи и видяха двамина войници на Барбариго да зареждат грамадните си лъкове върху близкия покрив. Уго затършува по дъното на лодката и извади грубоват, внушителен арбалет, зареди го светкавично, прицели се и стреля. В същото време Ецио замери с два кинжала другия войник. Враговете им цопнаха с крясъци в канала под тях.

— Това копеле има хрътки навсякъде — с делови тон поясни Уго на Паганино.

Крадците бяха ниски, широкоплещести здравеняци на около двайсет. Управляваха умело лодката и очевидно познаваха лабиринта от канали като петте си пръста. Неведнъж, след като Ецио вече бе твърдо убеден, че са поели по водната версия на глуха уличка, вместо пред тухлена стена се озоваваха пред ниска арка, под която лодката минаваше на косъм, ако пътниците й полегнеха ниско долу.

— Защо нападнахте Палацо Сета? — попита Ецио.

— Защо се интересуваш? — полюбопитства Уго.

— Емилио Барбариго не ми е приятел. Може би ще си помогнем взаимно.

— Какво те кара да смяташ, че се нуждаем от помощта ти? — сряза го Уго.

— Хайде, Уго — намеси се Роза, — не видя ли какво направи преди малко? И май забравяш, че ми спаси живота. Аз съм най-добрият катерач от всички ви. Без мен няма да се доберете до змийското гнездо. — Тя се обърна към Ецио. — Емилио се опитва да монополизира търговията в града. Влиятелен човек е, държи неколцина градски съветници в джоба си. Елиминира всички, осмелили се да му се опълчат и да запазят независимостта си.

— Но вие не сте търговци, вие сте крадци.

— Професионални крадци — поправи го тя. — В сравнение с корпоративните организации частните предприемачи, бакалии и търговци са по-лесна плячка. Те пък имат застраховки и застрахователите им покриват щетите, след като, естествено, са ги оскубали с огромни вноски. И накрая всички са доволни. Емилио обаче ще превърне Венеция в пустиня за сродните ни души.

— Да не споменаваме, че е торба с фъшкии, която иска да обсеби не само местната търговия, но и целия град — вметна Уго. — Антонио ще ти обясни по-подробно.

— Антонио? Кой е той?

— Скоро ще узнаеш, господин Флорентинецо.

Най-сетне стигнаха до друг кей и завързаха бързо лодката.

Трябваше спешно да почистят и превържат раната на Роза, ако искаха да я спасят. Паганино остана в лодката, а Уго и Ецио ту влачеха, ту носеха девойката, която бе изгубила съзнание от кръвоизлива. Прекосиха поредната виеща се алея, павирана с червени тухли и дъски, и стигнаха до малък площад с дърво и кладенец в средата, заобиколени от окаяни сгради с излющена мазилка.

Запътиха се към мръсно червената врата на едната и Уго нанесе сложна поредица от удари върху дървото. Отвори се шпионка, после се затвори, вратата се открехна и бързо се захлопна. Макар мястото да изглеждаше запуснато във всяко друго отношение, Ецио забеляза, че пантите, резетата и катинарите са добре смазани и лъскави.

Озоваха се в неподдържан двор, заобиколен от високи, грапави сиви стени в прозорци. Две дъсчени стълбища се виеха отляво и отдясно към първия и втория етаж и се събираха в дървени балкони по цялото протежение на стените, а зад тях се редяха врати.

Неколцина, сред които Ецио разпозна част от участниците в мелето пред Палацо Сета, се скупчиха около тях. У го незабавно започна да раздава заповеди:

— Къде е Антонио? Доведете го! И разчистете място за Роза, донесете чаршаф, мехлем, гореща вода, остър нож, превръзки…

По едно от стълбищата се спусна мъж и изчезна зад врата на първия етаж. Две жени постлаха сравнително чиста рогозка и нежно положиха Роза върху нея. Трета изтича нанякъде и се върна с медицинските принадлежности, които Уго бе поръчал. Роза се посъвзе, видя Ецио и протегна ръка към него.

— Къде сме?

— В щабквартирата на твоите хора, струва ми се. Във всеки случай си в безопасност.

Тя стисна ръката му.

— Съжалявам, че се опитах да те обера.

— Няма нищо.

— Благодаря ти, че ми спаси живота.

Ецио се озърна тревожно. Роза беше много бледа. Трябваше да побързат, за да оцелее наистина.

— Не се безпокой, Антонио знае какво трябва да се направи — успокои го Уго, когато се изправи.

По стъпалата заслиза тичешком добре облечен мъж в края на трийсетте с огромна златна обеца на лявото ухо и опасана с шал глава. Той тръгна право към Роза, коленичи до нея и щракна с пръсти да му подадат медицинските принадлежности.

— Антонио! — промълви Роза.

— Какво се случи, малка моя? — попита той с тежкия акцент на кореняк венецианец.

— Просто махни това от мен! — изръмжа Роза.

— Първо да видя — каза Антонио сериозно и старателно огледа раната. — Влязла е директно и се е подала от другата страна. Пропуснала е костта. За щастие не е стрела от арбалет.

Роза изръмжа през зъби:

— Просто я извади.

— Дайте й да стисне нещо между зъбите — нареди Антонио.

Той отчупи стърчащата дръжка на стрелата, уви в кърпа върха, намаза с мехлем отворите от двете страни на бедрото и дръпна.

Роза изплю парцала и изкрещя.

— Съжалявам, piccola[35] — каза Антонио, закрил с длани раните.

— Заври си извиненията в задника, Антонио! — извика Роза, докато двете жени я притискаха надолу.

Антонио погледна към един от подопечните си.

— Микеле! Върви да доведеш Бианка! — После се взря в Ецио. — А ти! Помогни ми! Вземи компресите и ги притисни към раните, щом си вдигна ръцете. После ще я превържем.

Ецио се подчини незабавно. Почувства топлината на бедрото на момичето, усети как тялото й реагира на допира му и извърна очи. Междувременно Антонио работеше сръчно. Най-сетне избута Ецио настрани и погали нежно безупречно превързания крак на Роза.

— Добре — рече той. — Скоро няма да можеш да се катериш по стени, но според мен ще се възстановиш напълно. Само бъди търпелива! Познавам те!

— Знаеш ли колко болеше, идиот такъв? — скастри го гневно тя. — Чумата да те тръшне, кучи сине! Теб и проклетата ти майка!

— Отведете я вътре — усмихна се Антонио. — Иди с нея, Уго. Гледай да отпочине.

Четири жени хванаха краищата на рогозката и внесоха все още бълващата огън и жупел Роза през една от вратите на приземния етаж. Антонио ги проследи с поглед, после се обърна отново към Ецио.

— Благодаря ти — каза той. — Тази малка усойница ми е много скъпа. Ако я бях изгубил…

— Винаги съм проявявал слабост към дами в беда — сви рамене Ецио.

— Радвам се, че не го каза пред Роза, Ецио Аудиторе. Твоята слава обаче се разнася бързо.

— Не чух Уго да споменава името ми — застана нащрек Ецио.

— Не е. Но всички знаем за подвизите ти във Флоренция и Сан Джиминяно. Добра работа, макар и малко неизискана.

— Какви са твоите хора?

Антонио разпери ръце.

— Добре дошъл в щабквартирата на Гилдията на професионалните крадци и сводници във Венеция! Аз съм Антонио де Маджианис — administratore! — Той се поклони шеговито. — Ние, разбира се, крадем от богатите, за да раздаваме на бедните, а нашите леки жени предпочитат да ги наричаме куртизанки.

— Знаеш ли защо съм тук?

Антонио се усмихна.

— Донякъде, но не съм споделил със… служителите си. Ела! Да отидем да поговорим в стаята ми!

Ецио се стъписа — сякаш се озова в копие на кабинета на чичо Марио. Не знаеше какво да очаква, но го посрещнаха рафтове със скъпи книги с луксозни корици, красиви турски килими, мебели от орехово и чемширово дърво и посребрени свещници.

По средата на стаята имаше огромна маса, върху която различи подробен макет на Палацо Сета и района в съседство. Безброй дребни манекени бяха разположени в и около него. Антонио подкани Ецио да седне, а той самият се приведе над готварската печка в ъгъла, от която се носеше непознат, но любопитно привлекателен аромат.

— Да ти предложа ли нещо? — рече Антонио и Ецио отново отбеляза с удивление приликата му с чичо Марио. — Бишкоти? Кафе?

— Моля?

— Кафе. — Антонио се изправи. — Интересна отвара. Донесе ми я един турски търговец. Ето, опитай!

И той подаде на Ецио миниатюрна порцеланова чашка, пълна с гореща черна течност, от която се разнасяше натрапчивият аромат.

Ецио вкуси. Изгори устните му, но не беше лошо. Похвали напитката, но добави нетактично:

— Сигурно ще е по-вкусно със сметана и захар.

— Най-добрият начин да го съсипеш — сряза го обидено Антонио.

Допиха кафето и Ецио веднага усети непознат прилив на сили. Зарече се да разкаже на Леонардо за новата напитка, когато се срещнат отново. После насочи вниманието си към Антонио, който махна с ръка към макета на Палацо Сета.

— Такава тактика планирахме, ако Роза беше успяла да влезе в замъка и да отвори някоя от задните порти. Както знаеш обаче, я забелязаха, раниха я и се наложи да се оттеглим. Сега ще трябва да се прегрупираме и междувременно ще предоставим на Емилио време да подсили защитата си. И по-лошото — операцията ми излезе скъпо. Почти се разорих.

— Емилио сигурно е червив с пари. Защо да не нападнем отново и да вземем, каквото можем?

— Не ме ли чуваш? Ресурсите ни са изчерпани, а той е нащрек. Няма как да го надвием без изненада. На всичкото отгоре има двама влиятелни братовчеди — братята Марко и Агостино, които го подкрепят, въпреки че според мен Агостино е добър човек. Що се отнася до Мочениго, е… дожът е почтен, но наивен и поверява на други деловите въпроси. А тези други са пионки на Емилио. — Той изгледа остро Ецио. — Трябва ни помощ да съберем средства. Смятам, че би могъл да се включиш. Сториш ли го, ще се убедя, че заслужаваш доверие. Ще се заловиш ли с тази задача, господин Сметана-и-захар?

— И още как! — усмихна се Ецио.

14.

Отне доста време, а и скептичният главен ковчежник на гилдията на крадците го подложи на безкраен кръстосан разпит, но В крайна сметка Ецио успя да приложи наученото от Паола и заедно с най-добрите от гилдията отмъкваше кесии и обираше колкото е възможно повече богати търговци от кликата на Емилио. Няколко месеца по-късно в компанията на „колегите“ си — понеже вече се кичеше с титлата „почетен член на сдружението“ — той донесе две хиляди дуката — сумата, необходима на Антонио да поднови операцията срещу Емилио.

Платиха обаче висока цена. Някои членове на гилдията попаднаха в ръцете на стражите и ги арестуваха. И сега се оказа, че разполагат с необходимите средства, но хората не им достигнат.

Емилио Барбариго обаче допусна арогантна грешка. За назидание на гражданството той разположи железните клетки със заловените крадци из контролирания от него район. Ако ги беше оставил в тъмницата на замъка, и Бог не би успял да ги измъкне оттам, но Емилио предпочете да ги измъчва на показ и да ги умори публично — лиши затворниците от вода и храна, и понечеха ли да заспят, стражите ги сръгваха с тояги.

— Няма да издържат и шест дни без вода и храна — рече Уго на Ецио.

— Какво смята Антонио?

— Че трябва да планираш как да ги освободим.

„Колко още доказателства за предаността ми са му нужни?“ — запита се мислено Ецио, но тутакси осъзна, че всъщност вече е спечелил доверието на Антонио, след като Принца на крадците му възлага тази съдбоносна мисия. Нямаше време за губене.

С Уго тайно проследиха движението на стражите. Оказа се, че отряд войници непрекъснато обикаля клетките една след друга. Макар около всяка да се мотаеше тълпа зяпачи, сред които навярно и шпиони на Барбариго, Ецио и Уго решиха да рискуват. През нощта, когато любопитните бяха далеч по-малко, те се присламчиха до първата клетка, щом стражарите поеха към втората. Когато онези се скриха от погледа им, разбиха катинарите, а шепата зяпачи — които не даваха пет пари кому ще се усмихне късметът, стига да се позабавляват — ги окуражиха с аплодисменти. Неколцина ги последваха към втората и дори към третата клетка. Мъжете и жените, които освободиха общо двайсет и седмина — бяха в окаяно състояние след почти тридневния тормоз, но поне не бяха оковани и Ецио ги съпровождаше до кладенците в центъра на площадчетата, за да задоволят първата си и най-належаща нужда — жаждата.

След успешно изпълнената мисия, продължила от здрач до зори, Ецио прочете в очите на Уго и освободените му събратя дълбоко уважение.

— Спасяването на братята и сестрите ми не беше просто проява на милосърдие, Ецио — рече Уго. — Тези… колеги ще играят жизненоважна роля занапред. И — тържествено добави той — нашата гилдия ти дължи огромна признателност.

Всички се завърнаха заедно в щабквартирата. Антонио прегърна Ецио, но лицето му остана сериозно.

— Как е Роза? — попита Ецио.

— По-добре, но раната е по-тежка, отколкото смятахме. А и нея не я свърта на едно място!

— Такава си е.

— Наистина… Иска да те види.

— Поласкан съм.

— Защо? Та ти си героят на деня!

След няколко дни извикаха Ецио в кабинета на Антонио. Свари го да се взира замислено в макета на Палацо Сета. Дребните дървени манекени бяха разположени около него, а в съседство лежеше купчина листове с бележки и изчисления.

— О! Ецио!

— Господине.

— Току-що се завърнах от малък набег на вражеска територия. Успяхме да отмъкнем три лодки, снабдяващи със снаряжение замъка на Емилио. И решихме да организираме малък маскарад, преоблечени в униформи на стрелци от армията на Барбариго.

— Блестяща идея! Така ще влезем в крепостта без никакъв проблем! Кога потегляме?

Антонио вдигна ръка.

— Не прибързвай, драги. Има едно усложнение и ще те помоля за съвет.

— За мен е чест.

— Не, наистина ценя мнението ти. И така… от несъмнено достоверен източник научих, че Емилио е подкупил неколцина от хората ми да му станат шпиони… не можем да нападнем, преди да се разправим с предателите. Виж, знам, че мога да разчитам на теб, а и в гилдията все още не те познават добре. Смяташ ли, че ще се справиш, ако ти дам известни ориентири за местонахождението на предателите? Ще вземеш за подкрепление Уго и когото още пожелаеш.

— Месер Антонио, крахът на Емилио е колкото твоя, толкова и моя кауза. Да обединим усилия.

— Точно така очаквах да ми отговориш — усмихна се Антонио. — Той махна на Ецио да се приближи до масата край прозореца, върху която бяха разпънати няколко карти. — Ето я картата на града. Предателите се събират, както ми докладваха моите шпиони, в тази таверна — Ил Векио Спекио. Там се свързват с агентите на Емилио, обменят информация и получават заповеди.

— Колко са?

— Петима.

— Как да постъпя с тях?

— Убий ги, приятелю — впи очи в неговите Антонио.

На другия ден по залез-слънце Ецио поведе мъжете, които лично бе подбрал. Планът му беше готов. Нареди на всички да облекат униформи на войници на Барбариго от „конфискуваните“ от Антонио лодки. Според Антонио Емилио смяташе, че снаряжението се е изгубило по море. Тоест — хората му нямаше да заподозрат нищо. С Уго и още четирима Ецио влезе в Ил Векио Спекио скоро след мръкване. Ханът беше любимо свърталище на войниците на Емилио, ала по това време единствените посетители бяха предателите и техните надзорници. Мъжете изгледаха безразлично униформените. Обърнаха внимание на новодошлите едва когато ги заобиколиха. Уго свали качулката, разкривайки лицето си в мътната светлина в таверната. Изумени и уплашени, конспираторите скочиха на крака. Ецио положи ръка върху рамото на човека до него и с пестеливо движение заби камата си между очите му. Уго и другите от отряда се погрижиха същата участ да сполети мигновено и останалите предатели.

Междувременно раната на Роза заздравяваше постепенно, но с неудовлетворително за буйния й темперамент темпо. Тя се движеше вече, но с бастун, а кракът й още беше превързан. Ецио — молейки мислено за прошка Кристина Калфучи — често търсеше компанията й.

— Привет, Роза! — поздрави я той както обикновено една сутрин. — Как е положението? Виждам, че кракът ти е по-добре.

— Омръзна ми да чакам — сви рамене Роза. — А ти? Как намираш града ни?

— Великолепен е. Но как свиквате с миризмата на каналите?

— Не ни прави впечатление. На нас не биха ни харесали прашните и кални улици на Флоренция… Та какво те води при мен този път?

— Каквото предполагаш и каквото не предполагаш? — усмихна се Ецио и след кратко колебание продължи — Надявах се да ме научиш да се катеря като теб.

Тя потупа крака си.

— Като мен навремето — поправи го. — Но ако е спешно, приятелят ми Франко може да ме замести. — Тя надигна глас: — Франко!

На прага почти веднага се появи пъргав тъмнокос младеж и Ецио — за свое огромно разочарование — изпита ревност, достатъчно очевидна да я забележи и Роза.

— Не се безпокой, скъпи — усмихна се тя, — той е заклет гей, но е жилав като тръстика, франко! Искам да покажеш на Ецио някои от триковете си.

Роза погледна през прозореца. На стената на изоставената сграда отсреща имаше бамбуково скеле, овързано с кожени ремъци. Тя го посочи.

— Изкатерете се по него като за начало.

До обяд — цели три часа — Ецио преследваше Франко по скелето под строгите напътствия на Роза. Накрая успяваше да превземе главозамайващи висоти с почти същата скорост и пъргавина като наставника си. Научи се и как да подскача нагоре от една опора към друга, макар да се съмняваше, че в това отношение ще постигне майсторството на Роза.

— Обядвай леко — посъветва го тя, спестявайки похвалите. — Не сме приключили за днес.

В ранния следобед го заведе на площада, където се извисяваше „Фрари“ — масивна църква от червени тухли. Те измериха с погледи колосалната постройка.

— Изкачи я — нареди Роза. — До върха. И те искам тук долу, преди да съм преброила до триста.

Ецио се потеше, напрегнал мускули до краен предел, от напрежението му се виеше свят.

— Четиристотин трийсет и девет — обяви Роза, когато слезе при нея. — Пак!

След петия опит изтощеният и плувнал в пот мъж искаше само едно — да прасне Роза по лицето. Това желание обаче се изпари в небитието, когато тя усмихнато съобщи:

— Двеста деветдесет и три. Почти си готов.

Минувачите, събрали се да погледат, го възнаградиха с аплодисменти.

15.

През следващите месеци Гилдията на крадците започна да се реорганизира и прегрупира. После една сутрин Уго дойде в квартирата на Ецио да го покани на разговор. Ецио събра в кожена торбичка оръжията от Кодекса и го последва към щабквартирата, където в приповдигнато настроение Антонио за кой ли път местеше дървените фигурки по макета на Палацо Сета. Ецио се почуди дали той не страда от лека мания. В кабинета му бяха Роза, франко и още двама-трима по-старши членове на гилдията.

— А, Ецио! — усмихна се Антонио. — Благодарение на успехите, които пожъна напоследък, сме готови да контраатакуваме. Мишената ни е складът на Емилио, недалеч от замъка му. Това е планът. Погледни!

Той потропа по макета и посочи редица малки сини дървени войници, разположени около склада.

— Това са стрелците на Емилио. Те ни застрашават най-много. Възнамерявам да изпратя теб и още неколцина да се изкатерите под прикритието на нощта по покривите на съседните сгради. Знам, че благодарение на Роза си подготвен подобаващо за тази задача. Целта е да се спуснете върху стрелците и да ги избиете. Тихо. После моите хора, преоблечени като войници на Барбариго, ще дотичат от страничните алеи и ще заемат местата им.

Ецио посочи червените фигурки зад стената на склада.

— Ами стражите вътре?

— Щом се справите със стрелците, ще се съберем тук… — Антонио показа близкия площад. Ецио се сети, че там се намира новото ателие на Леонардо и се почуди как ли напредва работата му… — и ще обсъдим по-нататъшните си действия.

— Кога нападаме? — попита Ецио.

— Тази вечер!

— Отлично! Ще си подбера неколцина здравеняци. Уго, Франко, ще ме придружите ли? — Двамата кимнаха ухилено. — Ще се погрижим за стрелците и ще се срещнем на площада.

— Няма да заподозрат нищо, щом хората ни заемат местата на стрелците.

— И после?

— Щом завземем склада, ще се насочим към самия замък. Ала запомни! Трябва да действате тихо! Не бива да усетят нищо! — Антонио се ухили и се изплю. — Късмет, приятели — in bocca al lupo[36].

Потупа Ецио по рамото.

— Майната му на вълка — отвърна той и също се изплю.

Операцията мина гладко. Стрелците на Барбариго така и не разбраха какво ги сполетя, а хората на Антонио заеха местата им толкова незабележимо, че стражите в склада — не осъзнали, че другарите им отвън са неутрализирани — паднаха тихо и без особена съпротива под ножовете на крадците.

Атаката срещу замъка беше следващата точка в дневния ред на Антонио, но Ецио настоя да тръгне напред, за да се ориентира в обстановката. Роза, която възстановяваше формата си със забележителни темпове благодарение на съвместните усилия на Антонио и Бианка и се катереше и скачаше почти както преди, пожела да го придружи, но за нейно разочарование Антонио й забрани. За секунда на Ецио му мина мисълта, че Антонио я смята за по-незаменима от него, но отпъди идеята и се подготви за разузнавателната мисия, закопчавайки върху лявата си китка щита с двуострата кама, а върху дясната — механизма с бойната кама. Предстоеше му тежко изкачване и не искаше да рискува със сеещото смърт отровно острие, за да не изложи на опасност собствения си живот.

Спуснал качулката, той изкатери стените на замъка с помощта на усвоената от Роза и Франко техника с подскоци. Тих и незабележим като сянка, стигна покрива и се взря надолу към градината, където разговаряха двама мъже. Крачеха към странична порта, отвеждаща към тесен частен канал, който заобикаляше задното крило на замъка. Ецио ги проследи с поглед и забеляза, че към малкия кей е привързана гондола с двама гондолиери и угасени фенери. Бърз като гущер, той се спусна по покрива и по стената и се притаи в клоните на едно дърво, откъдето можеше да ги чува. Двамата мъже бяха Емилио Барбариго и както Ецио шокирано установи — Карло Грималди, приближен на дожа Мочениго. Придружаваше ги секретарят на Емилио — кльощав и висок човек, облечен в сиво, с тежки очила, които току се свличаха по носа му.

— Малката ти хартиена къщичка се срива, Емилио — каза Грималди.

— Дребни неприятности, нищо повече. Непокорните търговци и този непрокопсаник Антонио де Маджианис скоро ще се намерят или на оня свят, или в затвора, или ще размахват веслата на някоя турска галера.

— Говоря за асасина. Тук е, знаеш го. Той вдъхва смелост у Антонио. Ограбват ни, надхитряват стражите ни… едва успявам да държа настрани дожа.

— Асасинът е тук?

— Ама че си глупак, Емилио! Ако Господарят знаеше какъв идиот си, досега да си мъртъв. Забрави ли какво ни причини асасинът във Флоренция и Сан Джиминяно?

Емилио размаха юмрук.

— Ще го смачкам като бълха! — изръмжа той.

— Той наистина ти пие кръвчицата. Кой знае дали не ни подслушва отнякъде?

— Е, Карло, остава само да ми кажеш, че вярваш в духове.

Грималди го изгледа втренчено.

— Изглупял си от безочие, Емилио. Не виждаш цялата картина. Ти си просто една голяма риба в малко езерце.

Емилио го сграбчи за туниката и го придърпа ядосано към себе си.

— Венеция ще бъде моя, Грималди! Аз осигурих цялото снаряжение за Флоренция! Не съм виновен, че този идиот Джакопо не съумя да го използва мъдро. И да не си посмял да ме злепоставиш пред Господаря! Пожелая ли, ще му разкажа нещичко за теб и…

— Не си хаби думите. Трябва да вървя. И помни! Ще се срещнем след десет дни в Сан Стефано край Фиорела.

— Разбрах — кисело отвърна Емилио. — Тогава Господарят ще научи как…

— Господарят ще говори, а ти ще слушаш — сряза го Грималди. — Сбогом!

Той се качи в тъмната гондола, която отплава в нощта.

— Cazzo[37]! — промърмори Емилио на секретаря си, когато гондолата изчезна по посока на Големия канал. — Ами ако е прав? Ако този проклетник Ецио Аудиторе наистина е тук? — Той се замисли. — Виж, кажи на лодкарите да се подготвят. Незабавно! Събуди копелетата, ако се налага. Искам да натоварят кошовете и лодката да е готова до половин час. Ако Грималди не лъже, трябва да се скрия някъде. Поне до срещата. Господарят ще намери начин да се справи с асасина…

— Навярно се е сдружил с Антонио де Маджианис — вметна секретарят.

— Знам, глупако! — просъска Емилио. — А сега ела да ми помогнеш да съберем документите, за които говорехме, преди скъпият ни приятел Грималди да се появи.

Те се запътиха към замъка. Ецио ги последва, невидим като истински дух. Сливаше се със сенките, а краката му стъпваха по-тихо от котешки лапи. Знаеше, че Антонио ще отложи нападението, докато не му даде сигнал, и искаше първо да разбере докрай плановете на Емилио и къде са документите, за които беше споменал.

— Защо хората не се вслушват гласа на разума? — жалваше се Барбариго на секретаря си. — Свободата само подклажда престъпност! Трябва да се погрижим държавата да контролира всички страни от живота на гражданите и същевременно да предоставя неограничени права на банкерите и частните финансисти. Така процъфтява обществото. И ако се налага възпротивилите се да бъдат смълчани, значи това е цената на прогреса. Асасините принадлежат на отминала епоха. Не съзнават, че важна е държавата, а не индивидът. — Емилио поклати глава. — Да не повярваш, че и Джовани Аудиторе беше банкер! Но той предаде интересите на гилдията.

Чул бащиното име, Ецио пое рязко дъх, но продължи да следва Емилио и секретаря му, които влязоха в кабинета, подбраха няколко документа, опаковаха ги и се върнаха при кея, където друга, по-голяма гондола, очакваше господаря си.

Емилио пое торбичката с документи от секретаря и изстреля последна заповед:

— Изпрати ми дрехи. Знаеш адреса.

Секретарят се поклони и изчезна. Наоколо нямаше никого. Гондолиерите се подготвяха за отплаване.

Ецио излезе от укритието си и скочи в гондолата, която се разклати опасно. С две бързи движения на лактите той събори лодкарите във водата и сграбчи Барбариго за гърлото.

— Стража! Стража! — изгъргори Емилио, пресегна се към камата в колана си и понечи да я забие в корема на Ецио, който улови китката му секунда преди удара.

— Не прибързвай!

— Ти ли си асасинът? — изръмжа Емилио.

— Да.

— Аз убих врага ти!

— Това не означава, че си ми приятел.

— Нищо няма да постигнеш, ако ме убиеш.

— Ще освободя Венеция от една досадна… бълха — отвърна Ецио и извади камата. — Requiescat in pace.

Той заби острието между плешките на Емилио — смъртта настъпи бързо и тихо. Изпълнявайки дълга си, Ецио съчетаваше убийствена вещина със студена решимост.

Прекатури тялото на Емилио през борда на гондолата и прелисти документите в торбичката. Помисли се, че откритото навярно ще заинтригува Антонио. Не разполагаше с време да разучи подробно страниците;, но един свит на руло и запечатан пергамент привлече вниманието му — несъмнено част от Кодекса!

Понечи да счупи печата, но една стрела профуча край него и се заби на дъното на лодката между краката му. Ецио се приведе и се вгледа натам, откъдето бе долетяла. Върху бойниците на замъка различи множество стрелци от войската на Барбариго.

Един от тях му помаха. И акробатично се заспуска по високите стени. След секунда се озова в прегръдките му.

— Съжалявам, Ецио — глупава шегичка. Но не устояхме на изкушението.

— Роза!

— Отново на линия и готова за действие! — притисна се тя в обятията му и го изгледа със светнали очи. — Превзехме Палацо Сета! Освободихме търговците, които се опълчваха на Емилио, и сега ние контролираме района. Ела! Антонио подготвя празнично пиршество, а винарните на Емилио са легендарни!

Дните се нижеха. Във Венеция сякаш бе настъпило затишие. Никой не скърбеше за изчезналия Емилио. Всъщност мнозина го смятаха за жив, а някои решиха, че е отпътувал по работа за Кралство Неапол. Антонио се погрижи Палацо Сета да продължи да функционира като по часовник, а и при условие че търговските интереси на Венеция оставаха ненакърнени, съдбата на един-едничък предприемач, колкото и амбициозен и изтъкнат да беше той, не заинтересува никого.

Ецио и Роза се сближиха, но между тях все още пламтеше яростно съперничество. След като оздравя, тя гореше от желание да се докаже. Една сутрин дойде в стаята му и каза:

— Слушай, Ецио! Смятам, че няма да е зле да потренираш. Искам да проверя дали все още си толкова добър, както когато те обучавахме с Франко. Какво ще кажеш за едно състезание?

— Състезание?

— Да.

— Къде?

— Оттук до Пунта дела Догана. Започваме веднага!

И тя изскочи през прозореца, преди Ецио да успее да помръдне. Той я проследи как тича по покривите и сякаш прелита над каналите между сградите. Захвърли туниката си и хукна след нея.

Най-сетне се озоваха рамо до рамо върху покрива на дървената сграда, възправена върху ивицата суша в края на Дорсодуро, с изглед към канала Свети Марко и лагуната. На отсрещния бряг се виждаха ниските постройки на манастира Сан Джорджо Маджоре, а пред тях — блестящо розовият Палацо Дукале.

— Май аз спечелих — обади се Ецио.

— Глупости! — намръщи се Роза. — Както и да е… от тези думи пролича, че не си нито джентълмен, нито венецианец. Какво може да се очаква от флорентинец? — След кратко мълчание тя добави: — Във всеки случай си лъжец. Аз победих.

Ецио сви рамене и се усмихна.

— Както кажеш, carissima.

— Тогава победителят получава трофеите!

Тя придърпа главата му и го целуна страстно по устните. Сега тялото й беше меко, топло и безкрайно щедро.

16.

Емилио Барбариго нямаше как да отиде на срещата край църквата „Сан Стефано“, но Ецио не смяташе да я пропусне. Той зае позиция на площада още призори в слънчевото утро в края на 1485 година. Борбата за надмощие с тамплиерите бе тежка и дълга. Ецио вече си мислеше, че ще последва стъпките на баща си и чичо си и тази битка ще се окаже и негово житейско призвание.

С преметната ниско над челото качулка той се смеси с тълпата, но скоро забеляза Карло Грималди да се запътва към друг мъж с аскетичен вид в мантия на държавен инквизитор, чиито буйна кестенява коса и брада контрастираха на синкавата му бледа кожа. Ецио разпозна Силвио Барбариго — братовчеда на Емилио — с прозвище II Rosso. Чертите му не издаваха особено добро настроение.

— Къде е Емилио? — попита той припряно.

— Казах му да дойде — сви рамене Грималди.

— Лично ли му го съобщи?

— Да — рязко отвърна Грималди. — Лично! И недоверието ти ме тревожи.

— Както и мен — измърмори Силвио.

Грималди стисна устни, но Силвио само се огледа разсеяно наоколо.

— Е, може би ще пристигне с останалите. Да се поразходим.

Те закрачиха из просторния правоъгълен площад, подминаха църквата „Сан Видал“ и именията покрай Големия канал и се насочиха към „Сан Стефано“, поспирайки от време на време да разгледат стоките, които търговците подреждаха по сергиите си в ранното утро. Ецио ги следваше като сянка, но не му беше никак лесно. Грималди беше напрегнат и непрекъснато се озърташе подозрително. На моменти Ецио едва успяваше да се промъкне достатъчно близо, за да ги чува.

— Докато чакаме, можеш да ме уведомиш как напредваш с дожа.

Грималди разпери ръце.

— Е, честно казано, не е толкова просто. Мочениго държи изкъсо приближените си. Пробвах да опипам почвата, както ме посъветва, да подшушна идеи в полза на каузата ни, но естествено, не съм единственият, домогващ се до вниманието му. И макар да е стар, той е хитра лисица.

Силвио вдигна една странно оформена стъклена статуетка, огледа я и я остави.

— Значи трябва да удвоиш усилията си, Грималди, за да се добереш до най-близкото му обкръжение.

— Вече съм сред най-доверените му помощници. Отне ми години, но го постигнах с цената на търпеливо планиране, изчакване и унижения.

— Да, да — прекъсна го нетърпеливо Силвио. — Но какво получи насреща?

— По-трудно е, отколкото предвиждах.

— И защо?

Грималди махна отчаяно с ръка.

— Не знам. Служа усърдно на държавата, трудя се неуморно… Но Мочениго не ме харесва.

— Интересно защо — хладно отбеляза Силвио.

Потънал в мисли, Грималди не усети иронията.

— Не съм виновен! С всички сили се стремя да угодя на този кучи син! Догаждам се за най-съкровените му желания и му ги поднасям на тепсия — най-вкусните конфитюри от Сардиния, най-модерните дрехи от Милано…

— Може би дожът не си пада по блюдолизци.

— Смяташ ме за блюдолизец?

— Да. За ласкател, подмазвач, безгръбначен подлизурко. Да продължавам ли?

— Не ме обиждай, Inquisitore — погледна го остро Грималди. — Нямаш представа какво е. Не разбираш на какво напрежение съм подложен…

— О, аз не разбирам какво е натиск?

— Не! Никак. И ти си държавен служител, но аз трябва да съм на два хода пред дожа всеки божи ден. Ще ти се да си на мое място, понеже смяташ, че ще се справиш по-добре, ала…

— Приключи ли?

— Не! Слушай! Близо съм до него. Посветих живота си на тази цел и съм убеден, че мога да спечеля Мочениго за каузата ни… Трябва ми само още малко време.

— Струва ми се, че времето ти изтече — прекъсна го Силвио.

Ецио забеляза как инквизиторът вдига ръка да привлече вниманието на пищно облечен възрастен мъж с дълга бяла брада, придружен от телохранител — по-грамаден човек не бе виждал през целия си живот.

— Добро утро, братовчеде — поздрави новодошлият Силвио. — Грималди!

— Добро утро, Марко — отвърна Силвио и се озърна. — Къде е Емилио? Не е ли с теб?

Марко Барбариго го изгледа изненадано, после мрачно.

— О! Значи още не си разбрал!

— Какво?

— Емилио е мъртъв!

— Как така? — Както винаги, Силвио се подразни, че по-големият му и по-влиятелен братовчед е по-информиран от него. — Кога?

— Нека позная — горчиво се обади Грималди. — Асасинът го е довършил!

Марко го изгледа остро.

— Така е. Снощи извадиха тялото му от един канал. Доста дълго е престоял във водата. Казаха, че се е подул двойно. Затова изплувал на повърхността.

— Къде ли се крие асасинът? — почуди се Грималди. — Трябва да го намерим и убием, преди да ни създаде още неприятности.

— Може да е навсякъде — отвърна Марко. — Затова водя Данте винаги с мен. Без него се чувствам несигурен. — Той замлъкна. — Е, нищо чудно да е някъде наоколо.

— Трябва да действаме бързо — каза Силвио.

— Прав си — съгласи се Марко.

— Но аз съм съвсем близо до целта, Марко. Усещам го. Дайте ми само още няколко дни — примоли се Грималди.

— Не, Карло, достатъчно! Вече не можем да си позволим лукса да действаме с кадифени ръкавици. Ако Мочениго откаже да се присъедини към нас, ще го отстраним и заменим с наш човек. Още тази седмица!

Грамадният телохранител Данте, чиито очи обхождаха неспирно тълпата, откакто бяха пристигнали с Марко, се обади:

— Трябва да вървим, господа.

— Да — съгласи се Марко. — А и Господарят ни чака. Хайде!

Ецио се прокрадна като сянка край сергиите и минувачите, стараейки се да се движи достатъчно близо до мъжете, за да следи разговора им, докато крачеха по улицата, отвеждаща към площад „Свети Марко“.

— Ще одобри ли Господарят новата ни стратегия? — попита Силвио.

— Иначе би постъпил глупаво.

— Прав си, нямаме избор — съгласи се Силвио, после погледна Грималди. — Което означава, че вече си излишен — отсече грубо.

— Гоподарят ще прецени — отвърна Грималди. — Както и кого да постави на мястото на Мочениго — теб или братовчед ти Марко. А аз съм този, който може да го посъветва!

— Не подозирах, че се съмнявате в решението — обади се Марко. — Изборът е очевиден.

— Така е — остро отбеляза Силвио. — Поста заслужава онзи, който организира цялата операция и даде идеята за спасяване на града.

— Аз не подценявам тактическата ловкост, добри ми Силвио — бързо вметна Марко, — ала управникът се нуждае преди всичко от мъдрост. Всепризнато правило.

— Моля ви, господа — прекъсна ги Грималди. — Господарят навярно ще съумее да повлияе на неколцина градски съветници, но няма власт над всичките. А и нищо чудно да посочи другиго…

— Може би теб? — възкликна подигравателно Силвио, а Марко просто изхихика презрително.

— Защо не? Аз съм положил най-много усилия.

— Разбира се — съгласи се Марко и ускори крачка. Събеседниците му го последваха.

— Бива си го твоя Данте — констатира Силвио. — Колко плати за него?

— По-малко, отколкото заслужава — отвърна Марко. — Верен е и му имам доверие — на два пъти спаси живота ми. Но не бих казал, че се отличава с дар слово.

— Че кой иска да разговаря с телохранителя си?

— Стигнахме — каза Грималди, когато застанаха пред едва забележима врата в сграда на площада „Санта Мария Дзобениго“. Ецио, който спазваше безопасна дистанция заради бдителния Данте, се подаде иззад ъгъла, когато тримата влязоха. Озърна се да се увери, че никой не го следи, и се покатери по стената до балкона над вратата. Прозорците на стаята бяха отворени, а вътре, в масивен дъбов стол пред отрупана с документи масичка седеше Испанеца, облечен в пурпурно кадифе. Ецио се притаи в сенките и зачака.

Родриго Борджия беше в лошо настроение. Асасинът вече бе провалил няколко съществени начинания на тамплиерите и някак си оцеляваше при опитите да го убият. Сега беше във Венеция и дори бе успял да отстрани един от основните съюзници на кардинала в града. И сякаш това не стигаше, цели петнайсет минути Родриго бе принуден да слуша как тримата идиоти, свикани на срещата, се карат кой да стане дож, очевидно не проумели, че вече е взел решение и е подкупил ключовите градски съветници. Беше се спрял на най-възрастния, най-суетния и най-безхарактерния от тримата.

— Млъкнете! — извика властно той. — От вас очаквам дисциплина и непоклатима отдаденост на каузата, а не дребнави амбиции за лично облагодетелстване. Такава е волята ми и тя ще бъде изпълнена! Марко Барбариго ще стане дож и ще бъде избран следващата седмица. Дотогава Джовани Мочениго ще е мъртъв, което, имайки предвид, че е на седемдесет и три, няма да изненада никого. Все пак трябва да изглежда, че е починал от естествена смърт. Смяташ ли, че можеш да го уредиш, Грималди?

Грималди изгледа братовчедите Барбариго. Марко се беше надул като пуяк, а Силвио се мъчеше да си придаде достолепен вид въпреки разочарованието. „Ама че глупаци“ — помисли си той. Какъвто и пост да заемеха, щяха да си останат пионки на Господаря, а Господарят възлагаше истинската отговорност нему. Вече замечтан за светло бъдеще, Грималди отговори:

— Разбира се, Господарю.

— Кога ще ти се удаде възможност?

Грималди размисли.

— Радвам се на неограничен достъп в Палацо Дукале. Макар да не ме харесва особено, Мочениго ми има пълно доверие и съм на негово разположение почти през цялото време.

— Добре. Отрови го. При първа възможност.

— Пробват предварително храната му.

— Божичко, човече! Мислиш ли, че не знам? Но нали венецианците са ненадминати отровители! Сложи нещо в ястието му, след като са го опитали! Или пъхни нещо в любимия му сардински конфитюр. Измисли нещо или лошо ти се пише!

— Довери ми се, Altezza.

Родриго се обърна раздразнено към Марко.

— Надявам се, че ще успееш да се снабдиш с подходящ за целта продукт?

Марко се усмихна жално.

— Братовчед ми е по-вещ в тази област.

— Ще осигуря достатъчно cantarella за целта — каза Силвио.

— Какво е това?

— Най-ефикасната форма арсеник. Изключително трудно откриваема.

— Добре! Погрижи се!

— Трябва да отбележа, Господарю — вметна Марко, — колко сме възхитени, че лично се ангажирате с това начинание. Не е ли опасно за вас?

— Асасинът няма да посмее да ме нападне. Умен е, но няма да ме надхитри. Във всеки случай сега предпочитам да се намеся по-директно. Паци ни разочароваха във Флоренция. Надявам се искрено семейство Барбариго да не последват примера им…

Той ги изгледа мрачно.

— Паци бяха глутница аматьори… — обади се подигравателно Силвио.

— Паци — прекъсна го Родриго — бяха могъща и достойна за уважение фамилия, но един млад асасин ги постави на колене. Не подценявайте врага, за да не ви сполети същата участ. — Той млъкна, за да подчертае думите си. — А сега вървете и действайте. Не можем да си позволим още един провал!

— А вие какво планирате, Господарю?

— Връщам се в Рим. Времето лети!

Родриго стана рязко и излезе от стаята. От укритието си на балкона Ецио го проследи с поглед как напуска сградата сам и се насочва към Моло, а гълъбите се разлитат през нозете му. Другите го последваха, сбогуваха се и поеха в различни посоки. Когато настана тишина, Ецио скочи върху плочника долу и забърза към щабквартирата на Антонио.

Там го посрещна Роза и го поздрави с дълга целувка.

— Върни камата в ножницата — усмихна се тя, когато телата им се притиснаха.

— Ти ме принуди да я извадя. И ти си — добави многозначително Ецио — нейната ножница.

— Хайде тогава — улови го за ръката тя.

— Не, Роза, mi dispiace veramente[38], ала не мога.

— Значи ти омръзнах вече?

— Знаеш, че не е така! Но трябва да говоря с Антонио. Спешно е.

Роза впи поглед в него и забеляза напрежението, изписано по лицето и в хладните му синьо-сивкави очи.

— Добре. Този път ти прощавам. Той е в кабинета си. Май му липсва макетът на Палацо Сета, откакто се сдоби с оригинала. Ела!

— Ецио! — възкликна Антонио още щом го видя. — Не ми харесва този поглед. Наред ли е всичко?

— Ще ми се да беше. Току-що научих, че двамата братовчеди Барбариго — Силвио и Марко — са съюзници на… стар мой познайник. Наричат го Испанеца. Планират да убият дожа Мочениго и да го заместят със свой човек.

— Ужасна новина! Ако дожът е тяхна пионка, венецианската флота и цялата ни търговска империя ще падне в ръцете им… А мен наричат престъпник!

— Значи ще ми помогнеш да ги спрем?

Антонио протегна ръка.

— Дадена дума, братле! И всичките ми мъже ще те подкрепят.

— Благодаря, приятелю — усмихна се Ецио.

— Но трябва да го планираме внимателно, Ецио — отбеляза замислено Антонио. — Охраняват толкова строго Палацо Дукале, че пред лего Палацо Сета е като открит парк. А нямаме време да изработим макет, за да…

Ецио вдигна ръка и твърдо каза:

— Няма непристъпни крепости.

Антонио и Роза го погледнаха втренчено. Антонио се засмя, а Роза се усмихна палаво.

— Няма непристъпни крепости! Нищо чудно, че толкова те харесваме, Ецио!

По-късно през деня, когато хората по улиците пооредяха, Антонио и Ецио поеха към палата на дожа.

— Предателството не ме учудва — рече Антонио. — Дожът Мочениго е добър човек. Дори съм изненадан колко дълго се задържа на този пост. Когато бях малък, ни учеха, че благородниците са щедри и справедливи. И аз го вярвах. Макар баща ми да бе обущар, а майка ми — готвачка, аз исках да ги надскоча.

Учех усърдно, постоянствах, но така и не успях да се домогна до висшата класа. Ако не си роден със синя кръв, няма начин да те приемат. Та питам те, Ецио, кои са истинските венециански благородници? Мъже като Грималди, Марко и Силвио Барбариго? Не! Ние! Крадците, наемниците и курвите. Ние движим живота в града и сме по-почтени от цялата глутница така наречени управници! Ние обичаме Венеция. Другите я възприемат просто като средство за облагодетелстване.

Ецио замълча, понеже не можеше да си представи Антонио — колкото и добър човек да беше — в мантията на дож. Най-сетне стигнаха площад „Свети Марко“ и се запътиха към розовия палат. Очевидно го охраняваха строго и макар да успяха да се изкатерят незабелязано по скелето пред едната стена на съседната катедрала, отгоре забелязаха, че дори да успеят да прескочат върху покрива на замъка, достъпът до двора е преграден от метална решетка с извити навън и навътре остри краища. Долу видяха самия дож — Джовани Мочениго — да разговаря с нарочения си убиец — Карло Грималди. Въпреки достолепната си осанка старецът приличаше на сбръчкана шушулка в пищната роба и шапка на градски и държавен първенец.

Ецио наостри слух.

— Не разбирате ли какво ви предлагам, Altezza? — каза Карло. — Послушайте ме, моля ви! Това е последният ви шанс!

— Как смееш да ми говориш така? Как смееш да ме заплашваш? — отвърна дожът.

— Простете, сър — заумилква се веднага Карло. — Не исках да прозвучи така. Повярвайте ми обаче, че съм загрижен най-вече за вашата безопасност.

След тези думи двамата се запътиха към сградата и се скриха от погледите на Ецио и Антонио.

— Времето ни изтича — рече Антонио, прочел мислите на Ецио. — Но няма начин да преодолеем решетката. А дори да имаше, виж колко войници пазят палата! По дяволите! — Той размаха отчаяно ръце и подплаши ято гълъби, които литнаха нагоре. — Погледни ги! Птиците! Колко лесно щеше да е, ако можехме да летим!

Внезапно Ецио се ухили. Време беше да посети стария си приятел Леонардо да Винчи.

17.

— Ецио! Откога не съм те виждал! — посрещна го Леонардо като отдавна изгубен брат.

Ателието му във Венеция бе придобило облика на флорентинското. Веднага се набиваше в очи окончателната версия на приличната на прилеп машина, чието предназначение сега бе принуден да приеме на сериозно. Но Леонардо поде друга тема.

— Слушай, Ецио, онзи мил човек Уго ми донесе страницата от Кодекса, но ти така и не се появи. Толкова зает ли беше?

— Много — отвърна Ецио, припомнил си открития у Емилио Барбариго пергамент.

— Е, пазя го. — Леонардо затършува из хаоса в стаята, но бързо намери спретнато свитата страница, която бе запечатал наново. — Този път нямаше схема за ново оръжие, но доколкото мога да съдя от символите и от писмото — арамейско, дори вавилонско, струва ми се — пергаментът съставлява важна част от пъзела, който събираш. Разпознавам като че ли очертанията на карта. — Протегна ръка. — Не ми казвай нищо! Интересуват ме само изобретенията, които съдържат твоите пергаменти. Повече не искам да научавам. Недосегаем съм само докато съм полезен, но открият ли, че знам твърде много… — Той прокара изразително пръст по шията си. — Е, това е…

След кратко мълчание маестрото продължи:

— Познавам те, Ецио. Никога не се отбиваш просто да поговорим. Пийни чаша от ужасното „Венето“ — ах, как съм се затъжил за едно кианти. Някъде трябва да има и рибни питки, ако си гладен…

— Изпълни ли поръчката?

— Виконтът е търпелив човек. Наздраве! — вдигна чашата си маестрото.

— Леонардо, работи ли наистина тази твоя машина? — попита Ецио.

— Имаш предвид дали лети?

— Да.

Леонардо потърка брадичка.

— Е, все още е в ранен стадий. Искам да кажа, че не е готова. Но струва ми се, макар да звучи нескромно, че… да! Ще литне! Бог ми е свидетел колко време й посветих! Тази идея не ми дава мира!

— А ще ми позволиш ли да пробвам?

— Не, разбира се! — изгледа го шокирано Леонардо. — Да не си полудял? Твърде опасно е. Ще трябва да излетиш от някоя кула…

На разсъмване на другия ден, когато първите сиво-розови ивици обагряха хоризонта на изток, Леонардо и помощниците му, разглобили летящата машина, за да я пренесат, я сглобиха върху равния висок покрив на замъка Пексаро — семейното имение на нищо неподозиращия работодател на Леонардо. До тях стоеше Ецио. Под нозете им градът още спеше. Дори върху покривите на Палацо Дукале нямаше стражи, понеже беше Часът на вълка, когато вампирите и привиденията са във вихъра на силата си. Само лудите и учените се осмеляваха да излизат по това време.

— Готово! — каза Леонардо. — И слава Богу, хоризонтът е чист. Ако ни види някой, няма да повярва на очите си. А разберат ли, че е мое изобретение, кракът ми няма да стъпи повече в този град.

— Ще побързам — обеща Ецио.

— Гледай да не го счупиш — предупреди го Леонардо.

— Това е пробен полет — успокои го Ецио. — Няма да насилвам машината. Само ми повтори как работеше тази bambina.

— Нали си наблюдавал как летят птиците? Не защото са по-леки от въздуха. Разчитат на баланса и грацията. С тежестта на тялото ще контролираш височината и посоката, а крилете ще те носят — сериозно обясни Леонардо и стисна ръката на Ецио. — На добър час, приятелю. На път си — надявам се — да останеш в историята.

Помощниците на Леонардо овързаха старателно Ецио под машината. Прилеповите криле се разпериха над него. Беше пристегнат здраво в кожената седалка, но ръцете и краката му останаха свободни, а пред него имаше напречна дъска, прикрепена към основната дървена рамка, която придържаше крилете разтворени.

— Не забравяй какво ти обясних! Рулираш със странични движения, а ъгълът на крилете контролираш, местейки лоста напред-назад.

— Благодаря — рече Ецио задъхано. Разбираше, че ако машината не проработи, това ще е последният му скок в живота.

— Бог да ти помага! — пожела му Леонардо.

— До скоро — отвърна Ецио с увереност, каквато не изпитваше. Той уравновеси машината, застина за миг и се стрелна през ръба на покрива.

Стомахът му се сви на топка, но после почувства невероятно опиянение. Венеция се люшна под краката му, машината се завъртя, затрептя и запропада надолу. Ецио обаче запази самообладание, припомни си напътствията на Леонардо как да използва лоста за управление и успя да се върне обратно върху покрива на замъка Пексаро. Приземи машината тичешком, впрягайки цялата си сила и гъвкавост да я удържи.

— Всемилостиви Боже! Проработи! — изкрещя Леонардо, забравил в миг опасността.

Развърза Ецио и го прегърна диво.

— Ти си чудесен! Ти полетя!

— Да. Да не повярваш! — отвърна Ецио задъхано. — Но не достатъчно надалеч.

Очите му се устремиха към палата на дожа и непристъпния му двор. Помисли си колко малко време му остава, ако иска да предотврати убийството на Мочениго.

По-късно, в ателието на Леонардо Ецио и маестрото изобретател огледаха щателно машината. Леонардо разстла схемите си върху работния плот.

— Ще прегледам плановете. Дано успея да намеря начин да увелича продължителността на полета.

Прекъсна ги Антонио, който се втурна забързано в ателието.

— Ецио! Съжалявам, че те безпокоя, но е спешно! Шпионите ми докладваха, че Силвио се е сдобил с отровата и я е предал на Грималди.

В този момент Леонардо нададе отчаян вик.

— Няма смисъл! Колкото и да се мъча, не откривам начин! Не знам как да удължа полета! Да му се не види! — Той перна ядосано листовете и те се разлетяха из стаята. Някои паднаха в камината, огънят ги подхвана и издигна няколко. Лицето на Леонардо се проясни и широка усмивка изличи гнева. — За Бога! — възкликна той. — Еврика! Разбира се! Гениално!

Той извади от камината скиците, които пламъците не бяха успели да погълнат, и стъпка огнените езици.

— Никога не се поддавайте на яростта! — посъветва останалите маестрото. — Ужасно непродуктивно е.

— И какво потуши твоята? — попита Антонио.

— Вижте! — каза Леонардо. — Не забелязахте ли как се вдигна пепелта? Заради горещия въздух. Колко често съм наблюдавал орлите да се носят във въздуха, без изобщо да размахват криле! Но въпреки това се издигат нагоре! Принципът е елементарен. Трябва само да го приложим!

Той се пресегна за картата на Венеция и я разгъна върху масата. Взе молив и очерта разстоянието между Палацо Пексаро и Палацо Дукале, отбелязвайки с кръстчета ключови точки между двете сгради.

— Антонио! — възкликна той. — Ще накараш ли хората си да подготвят огньове навсякъде, където съм посочил, и да ги запалят един след друг?

Антонио се вгледа в картата.

— Ще го уредим. Но защо?

— Не разбираш ли? Ецио ще прелети оттук! Огньовете ще му помогнат да достигне целта с машината ми. Горещият въздух ще го издига нагоре!

— Ами стражарите? — попита Ецио.

Антонио го погледна.

— Ти ще летиш. Този път ще оставиш стражарите на нас. Във всеки случай — добави той — част от тях ще са заети с друго. Шпионите ми съобщиха, че току-що от далечна източна държава, наречена Китай, по море е пристигнала любопитна пратка — цветен прах в малки тръбички. Бог знае какво е това, но явно е ценно, понеже го охраняват строго.

— Фойерверки — измърмори Леонардо.

— Какво?

— Нищо!

По здрач хората на Антонио подготвиха огньовете, както бе заръчал Леонардо. Освен това прочистиха района наоколо от стражари и от зяпачи, склонни да предупредят властите за ставащото. Междувременно помощниците на Леонардо пренесоха за пореден път летящата машина върху покрива на замъка Пексаро, а Ецио — закопчал върху китките си щита и камата — зае позиция в нея. До него стоеше Антонио.

— Смелчага! — рече той.

— Единственият начин да се доберем до палата на дожа. Сам го каза.

— Не съм си и помислял, че е осъществимо. И сега ми е трудно да го повярвам. Ако Бог е искал да летим…

— Готов ли си да дадеш знак на хората си, Антонио? — попита Леонардо.

— Напълно.

— Тогава действай, за да издигнем Ецио във въздуха.

Антонио застана на ръба на покрива и погледна надолу.

Извади голяма червена кърпа и я размаха. В далечината различиха как пламва един, после втори, трети, четвърти, пети огромен огън.

— Отлично, Антонио. Поздравления! — похвали го Леонардо и се обърна към Ецио. — А сега не забравяй какво ти обясних. Ще летиш от огън до огън. Горещият въздух над тях ще те отнесе до замъка.

— И внимавай! — рече Антонио. — По покривите има стрелци. Ще те обстрелват, ако те забележат. Ще те помислят за демон от ада.

— Ще ми се да можех да използвам меча си, докато летя.

— Краката ти са свободни — обади се замислено Леонардо. — Ако успееш да се добереш до стражарите, без да те застрелят, ще можеш да ги изриташ надолу.

— Ще го имам предвид.

— А сега върви. Успех!

Ецио се оттласна от покрива и полетя в нощта към първия огън. Преди да го достигне, започна да губи височина, но щом се понесе над него, усети как машината отново се издига. Идеята на Леонардо проработи! Чу как скупчените около огъня крадци го приветстват бурно. Но не само те го забелязаха. Той виждаше стрелците на Барбариго по покрива на катедралата и останалите сгради около двореца на дожа. Маневрирайки умело, успя да събори неколцина и да избегне повечето стрели, макар една-две да се забиха в дървената рамка. Когато приближи Палацо Дукале обаче, личните стражи на дожа започнаха да го обстрелват с огнени стрели. Улучиха дясното крило на машината и то пламна веднага. Ецио поддържаше курса с огромни усилия, но бързо губеше височина. Чу някаква млада благородничка да крещи, че дяволът е дошъл за нея. После профуча нататък. Пусна контролния лост и разкопча катарамите на кожените ремъци, с които беше овързан. Освободи се в последния момент, скочи напред и се приземи меко върху покрива на сграда във вътрешния двор, отвъд решетката, през която можеше да прехвръкне само птица. Видя как машината се блъска в камбанарията на „Сан Марко“ и пада на площада долу, сеейки паника и хаос сред хората. Дори стрелците на дожа отклониха за миг вниманието си. Ецио се възползва от случая, спусна се бързо в двора и изчезна от полезрението им. Точно тогава забеляза дожа Мочениго да се надвесва от прозорец на втория етаж.

— Ma che cazzo? — попита дожът. — Какво беше това?

Карло Грималди се появи до него.

— Сигурно младежи палят фишеци. Хайде, допийте си виното.

При тези думи Ецио се спусна по покривите и по стените, стараейки се да не се набива в очите на стрелците, и се добра до прозореца. Погледна вътре точно когато дожът пресушаваше чашата си. Прехвърли се през рамката и скочи в стаята:

— Спрете, Altezza! Не пийте…!

Дожът го изгледа удивено, но Ецио осъзна, че е закъснял. Грималди се подсмихна.

— Този път късметът ти изневери, асасине! Скоро ще се сбогуваме с месер Мочениго. Изпитата отрова би повалила и бивол!

— Какво? — извърна се към него Мочениго. — Какво си сторил?

Грималди махна извинително.

— Трябваше да ме послушате.

Дожът залитна, краката му се подкосиха, но Ецио се втурна напред, подхвана го и го поведе към един стол, където старецът се отпусна тежко.

— Изморен съм… — отрони той. — Причернява ми…

— Много съжалявам, Altezza — безпомощно се обади Ецио.

— Време беше да усетиш вкуса на провала — изръмжа му Грималди, отвори вратата и изкрещя: — Стража! Стража! Отровиха дожа! Убиецът е още тук!

Ецио скочи и сграбчи Грималди за яката. Придърпа го обратно в стаята, захлопна вратата и я залости. След секунди по коридора затрополиха войници и заблъскаха по вратата. Той се обърна към Грималди:

— Вкусът на провала, а? Тогава се налага да го компенсирам.

Той извади острието на камата.

Грималди се усмихна.

— Можеш да ме убиеш — рече той, — но няма да надвиеш тамплиерите.

Ецио заби камата в сърцето му.

— Мир на духа ти — каза той студено.

— Добре — произнесе тих глас зад гърба му.

Ецио се извърна и видя, че макар и смъртно бледен, дожът е още жив.

— Ще доведа лекар.

— Не. Късно е. Но ще умра доволен, че убиецът ми пое преди мен в мрака. Благодаря ти. — Мочениго едвам си поемаше дъх. — Отдавна подозирах, че е тамплиер, но бях твърде слаб, твърде доверчив… Погледни в кесията му. Вземи документите. Несъмнено ще откриеш нещо, което ще допринесе за каузата ти и ще възмезди смъртта ми.

Мочениго се усмихна. Ецио видя как усмивката му застива, очите му се изцъклят и главата му се люшва настрани. Той постави пръсти върху шията на дожа. Не усети пулс. Затвори очите му, отрони кратка благословия и бързо взе и отвори кесията на Грималди. Сред документите откри страница от Кодекса.

Стражите продължаваха да блъскат по вратата, която започваше да поддава. Ецио се втурна към прозореца и погледна надолу. В двора гъмжеше от войници. Единственият му шанс бе да се изкачи на покрива. Измъкна се от прозореца и се закатери по стената. Край главата му засвистяха стрели и затрополиха по каменните плочи от двете му страни. На покрива се натъкна на още стражи, но ги свари неподготвени и ги отстрани. Сблъска се обаче с ново затруднение. Решетката, която преди не му позволяваше да влезе, сега го държеше в капан вътре! Притича към нея и забеляза, че острият й връх е извит навън и надолу. Изкатереше ли се догоре, щеше да успее да отскочи. Вече чуваше стъпките на множество стражари да трополят по стъпалата към покрива. Събра всичката сила, която му вдъхваше отчаянието, засили се и запълзя към върха на решетката. В следващия миг вече бе в безопасност от другата й страна. Сега в капана й останаха преследвачите му, твърде тежковъоръжени, за да я изкатерят. Не притежаваха, разбира се, и пъргавината на Ецио. Той изтича към ръба на покрива, погледна надолу, хвърли се към скелето, издигнато край стената на катедралата, и се спусна по него. После профуча по площад „Сан Марко“ и се стопи в тълпата.

18.

Кончината на дожа през същата нощ, когато в небето се бе появила странната птица — демон, предизвика във Венеция силен смут, продължил няколко седмици. Лумналата в пламъци летяща машина на Леонардо се беше разбила на площад „Сан Марко“ и се бе превърнала в пепел, понеже никой не посмя да припари до чудатата конструкция. Междувременно новият дож — Марко Барбариго — бе избран и зае поста си. На тържествената церемония той се зарече да залови младия убиец, избегнал като по чудо ареста и погубил благородния труженик на държавата Карло Грималди, а навярно и дожа. Стражи от войската на Барбариго и на дожа дежуреха на всеки ъгъл и патрулираха денонощно по каналите.

По съвет на Антонио Ецио се укриваше в щабквартирата на крадците, но бездействието го потискаше. На всичкото отгоре Леонардо временно бе напуснал града заедно с антуража на виконт Де Пексаро. Дори Роза не успяваше да разведри Ецио.

Скоро обаче, в началото на новата година, Антонио го извика в кабинета си и го поздрави с широка усмивка.

— Ецио! Имам две добри новини за теб! Първо, приятелят ти Леонардо се завърна. Второ, започва карнавалът! Почти всички носят маски, така че и ти… — Ала Ецио вече бе застанал до прага. — Хей, къде отиваш?

— При Леонардо!

— Добре, но се връщай бързо! Искам да те запозная с някого.

— С кого?

— Със сестра Теодора.

— С монахиня?

— Ще видиш!

Ецио пое, спуснал качулката ниско над челото си. Прокрадваше се като сянка край групите екстравагантно облечени и маскирани мъже и жени, които се стичаха по улиците или плаваха по каналите. Не изпускаше от поглед и стражарите, кръстосващи града. Смъртта на Грималди и на предшественика му, в която бе лично замесен, вече не тревожеше Марко Барбариго — демонстрирал лицемерно старание при издирването на престъпника, той скоро прекрати кампанията под предлог, че съобразявайки се с общественото мнение, не иска да харчи излишни средства. Ецио обаче съзнаваше, че дожът не би се поколебал да го убие, ако успее тайно да го залови. Докато беше жив, той щеше да е трън в очите и най-отявлен враг на тамплиерите. Затова винаги трябваше да бъде нащрек.

Все пак съумя да се добере без произшествия до ателието на Леонардо и да се вмъкне незабелязано вътре.

— Радвам се да те видя отново! — поздрави го Леонардо. — Този път мислех, че със сигурност си мъртъв. Никаква вест не получих от теб, всички говореха за убийството на Грималди и Мочениго. После моят покровител си науми да пътува и настоя да го придружа до Милано. Така и не ми остана време да построя наново летящата си машина, понеже венецианската флота най-сетне ме ангажира да започна да работя за нея… Колко досадно! — Маестрото се усмихна. — Най-важното обаче е, че си жив и здрав.

— И най-издирваният мъж във Венеция!

— Да. Обвинен в убийството на двамина от най-изтъкнатите венециански държавници.

— Знаеш, надявам се, че не е вярно.

— Иначе нямаше да си тук. Можеш да ми имаш доверие, Ецио, както и на всички тук. Все пак ние ти помогнахме да долетиш в Палацо Дукале! — Леонардо плесна с ръце и един от помощниците му донесе вино. — Лука, ще намериш ли карнавална маска за нашия приятел? Имам чувството, че ще му влезе в работа.

— Благодаря ти, приятелю. И аз ти нося нещо.

Ецио му подаде новата страница от Кодекса.

— Чудесно! — възкликна Леонардо, разпознал веднага пергамента.

Той разчисти място върху масата, разви листа и се взря в него.

— Хмм — намръщи се съсредоточено. — И тук има схема на оръжие. Доста е сложна. Изглежда отново се закопчава на китката, но не е кама. — Той разучи по-подробно манускрипта. — Разбрах какво е! Огнестрелно оръжие, но в умален вид. Миниатюрно е като колибри.

— Звучи невероятно.

— Има само един начин да разберем — като го изработим — рече Леонардо. — За щастие венецианските ми помощници са завършени инженери. Веднага ще се заловим за работа.

— Ами другите ти задачи?

— О, ще почакат — нехайно отвърна Леонардо. — Всички ме смятат за гений и гледат — всъщност стараят се — да не ме закачат.

След няколко дни миниатюрният пистолет беше готов. Предвид размерите му, обхватът и ударната му сила се оказаха изключителни. И той като камата се прикрепяше към механизма на китката на Ецио и според случая се прибираше или вадеше за светкавична стрелба.

— Как не ми е хрумнало сам да го изобретя? — възкликна Леонардо.

— По-същественият въпрос е — удивено додаде Ецио — как го е измислил човек, живял преди стотици години.

— Е, както и да се е появило на бял свят, то е ненадминато оръжие и се надявам да ти служи добре.

— Мисля, че новата играчка се появява в най-подходящия момент — искрено констатира Ецио.

— Разбирам — отвърна Леонардо. — Е, колкото по-малко знам, толкова по-добре, но ще рискувам с предположението, че има връзка с новия дож. Не съм кой знае колко сведущ в политиката, но понякога дори и аз надушвам мошеничествата.

Ецио кимна многозначително.

— Е, тези теми най-добре ги обсъждай с Антонио. И използвай маската. Докато тече карнавалът, с нея ще си в безопасност по улиците. Ала помни — никакви оръжия на видно място. Само под ръкава!

— Сега отивам при Антонио — каза му Ецио. — Иска да ме запознае с някого. Някаква си монахиня на име Теодора. Живее в Дорсодуро.

— Аха! Сестра Теодора! — усмихна се Леонардо.

— Познаваш ли я?

— Приятелка ми е. Ще ти допадне.

— Коя е тя всъщност?

— Ще разбереш — ухили се Леонардо.

Ецио откри адреса, който му беше дал Антонио. Сградата определено не изглеждаше като манастир. Щом почука и го поканиха вътре, реши, че е сбъркал мястото, понеже обстановката напомняше досущ на салона на Паола във Флоренция. И елегантните жени вътре категорично не бяха монахини. Понечи да си сложи маската и да излезе, но чу гласа на Антонио. След секунда се появи и той, повел подръка изящна и ослепителна жена с пълни устни и пламенни очи, но облечена като монахиня.

— Ецио! Ето те и теб! — възкликна Антонио. Беше подпийнал. — Нека ти представя… сестра Теодора. Теодора — запознай се с… как да се изразя… най-талантливия мъж в цяла Венеция!

— Сестро… — поклони се Ецио. После се обърна към Антонио. — Пропускам ли нещо? Не те смятах за особено религиозен.

Антонио се засмя, но сестра Теодора заговори изненадващо сериозно:

— Зависи как дефинираш религията, Ецио. Не само душите на мъжете се нуждаят от утеха.

— Пийни си, Ецио! — предложи Антонио. — Трябва да обсъдим туй-онуй, но първо отдъхни. Тук си в безопасност. Запозна ли се вече с момичетата? Допадна ли ти някоя? Не бой се, няма да кажа на Роза. И ще…

Прекъсна го писък от една от стаите около салона. Вратата се отвори и разкри мъж с див поглед, размахал нож. Зад него едно момиче се гърчеше в агония върху окървавеното легло.

— Спрете го! — изпищя тя. — Рани ме и ми открадна парите!

С яростен рев лудият сграбчи друго момиче, преди да успее да побегне, притисна го към себе си и допря ножа до шията му.

— Пуснете ме или ще накълцам и тази! — изкрещя той, бодна я с върха на ножа и по кожата й се стече капка кръв.

Изтрезнял набързо, Антонио погледна първо към Теодора, после към Ецио. Теодора също бе впила очи в младия мъж.

— Е, Ецио — каза тя с изненадваща студенина. — Време е да ме впечатлиш.

Лудият се запъти към вратата, където се бяха скупчили няколко момичета.

— Отворете я! — изрева им той, щом приближи. — Те обаче стояха като заковани от страх. — Отворете проклетата врата или с нея е свършено!

Той заби ножа малко по-навътре в гърлото на девойката. Потече нова струйка кръв.

— Пусни я! — изкомандва Ецио.

Мъжът се извърна към него с разкривено лице.

— А кой си ти? Благодетел на курвите? Не ме принуждавай да я убия!

Ецио погледна към мъжа, после към вратата. Момичето в ръцете на лудия се бе отпуснало в безсъзнание. Ецио забеляза, че мъжът се поколеба. Налагаше се да пусне жертвата си. Ецио се напрегна. Нямаше да е лесно, другите момичета бяха близо; трябваше да уцели точния момент и да действа светкавично, а нямаше опит с новото оръжие.

— Отворете вратата! — твърдо нареди той на една от ужасените девойки.

Тя го послуша и лудият пусна окървавената си заложничка на пода. Понечи да се втурне на улицата и за миг отклони поглед от Ецио, който тутакси извади пистолета и стреля.

Проехтя остър гърмеж. Измежду пръстите на дясната ръка на Ецио припламнаха искри и се разнесе пушек. С изненадано изражение лудият се свлече на колене. В средата на челото му личеше малка дупка, а по дървения праг на вратата зад него се разплиска мозък. Той падна ничком, а момичетата се разбягаха с писъци встрани. Теодора незабавно нареди на прислугата да се погрижи за ранените девойки. Момичето в спалнята обаче беше изгубило твърде много кръв и беше умряло.

— Признателни сме ти, Ецио — рече му Теодора, щом въдвори ред.

— Не успях да я спася.

— Спаси останалите. И други щяха да пострадат, ако не беше го спрял.

— С каква магия го повали? — попита удивено Антонио.

— Не е магия, просто тайно оръжие. По-големият брат на кинжала.

— Е, явно ще ти бъде от полза. Нашият дож е примрял от страх. Обградил се е с телохранители и не излиза от палата… Предполагам, че Марко Барбариго е следващият в списъка ти.

— Той е не по-малко опасен от братовчед си Емилио.

— Ще ти помогнем — каза Теодора. — Скоро ще ни се удаде възможност. Дожът организира голямо празненство в чест на карнавала. Ще му се наложи да напусне палата. Пилее пари, за да спечели благоразположението на хората, след като не може да го заслужи. Според шпионите ми дори е поръчал фойерверки от Китай!

— Затова те помолих да дойдеш тук днес — обясни му Антонио. — Сестра Теодора е една от нас и винаги е добре осведомена за случващото се във Венеция.

— Как ще получа покана за празненството? — попита я Ецио.

— Не е лесно — отвърна тя. — Трябва ти златна маска.

— Е, тогава ще откраднем една…

— Не прибързвай — всяка маска е покана. Номерирани са. — При тези думи Теодора се усмихна. — Но имам идея. Ще опитаме да ти спечелим маска. Ела с мен.

Тя го поведе настрани от останалите към тих вътрешен двор зад сградата, където в басейнче с орнаменти бликаше фонтан.

— Утре се провеждат специални карнавални игри, достъпни за всекиго. Има четири състезания, а победителят ще получи златна маска и ще бъде почетен гост на празненството. Трябва да спечелиш, Ецио, защото само така ще се добереш до Марко Барбариго. — Тя го погледна. — А на тържеството те съветвам да вземеш малката си пушка, защото с нож няма да достигнеш дожа.

— Може ли един въпрос?

— Може. Но не обещавам да отговоря.

— Интересно ми е. Носиш монашеска роба, но очевидно не си монахиня.

— Откъде знаеш? Уверявам те, сине, че съм венчана за Бог.

— Все пак не разбирам. Ти си и куртизанка. Имаш публичен дом.

— Не намирам противоречие — усмихна се Теодора. — Как избирам да изразявам вярата си, какво ще правя с тялото си — правото да решавам си е лично мое. — Известно време тя помълча замислено. — Виж, и аз като много млади жени се присъединих към Църквата. Постепенно обаче се разочаровах от така наречените вярващи в този град. Бог е абстрактна идея в главите на хората, но не и в сърцата и в телата им. Схващаш ли накъде бия? Трябва да се научим да обичаме, за да постигнем спасение. С моите момичета даряваме това познание на паството си. Е, никоя Църква не би приела идеята ми, та се наложи да си създам своя собствена. Не е традиционна, но дава резултати. Мъжките сърца укрепват под нашите грижи.

— Не само сърцата им, подозирам.

— Циничен си, Ецио. — Тя му протегна ръка. — Ела утре и ще видим какво ще стане на състезанието. Междувременно бъди внимателен и не забравяй да носиш маската. Знам, че умееш да се грижиш за себе си, но враговете ни все още те издирват.

На път към щабквартирата на крадците Ецио се отби в ателието на Леонардо, за да го помоли да усъвършенства новото му оръжие.

— Радвам се да те видя отново, Ецио — поздрави го Леонардо.

— Излезе прав за сестра Теодора. Тя е олицетворение на свободомислието.

— Щеше да си навлече неприятности с Църквата, ако не бяха могъщите й покровители, които я боготворят.

— Представям си — отвърна Ецио, но забеляза, че Леонардо е малко разсеян и го гледа странно. — Какво има, Лео?

— Навярно е по-добре да не ти казвам, но ще е по-лошо да го откриеш случайно. Виж, Ецио, Кристина Калфучи е пристигнала във Венеция със съпруга си за карнавала. Е, всъщност сега е Кристина д’Ардзента.

— Къде е отседнала?

— С Манфредо гостуват на моя покровител. Така узнах.

— Трябва да я видя!

— Ецио, сигурен ли си, че е добра идея?

— Утре сутринта ще взема пистолета. Ще ми трябва. Спешно е.

— На твое място не бих се движил невъоръжен.

— Нали камите са у мен?

С разтуптяно сърце Ецио пое към Палацо Пексаро. Първо се отби при списвач на писма, комуто плати да напише кратка бележка:

Скъпа моя Кристина,

Трябва да се видим насаме и без домакините ни тази вечер в седем. Ще те чакам край слънчевия часовник на Рио Тера дели Онистанти…

Подписът под бележката гласеше — „Манфредо“. Ецио я отнесе в имението на виконта и зачака.

Рискованият му план проработи. Не след дълго Кристина излезе с компаньонката си и забърза към Дорсодуро. Ецио я последва. Когато пристигна на уреченото място и придружителката й се оттегли на дискретно разстояние, той пристъпи към нея. И двамата бяха с карнавалните маски, но той забеляза, че Кристина е все така красива. Не се удържа. Прегърна я и я целуна нежно и дълго.

Накрая тя го отблъсна, свали маската и го изгледа учудено. После, преди да успее да я спре, протегна ръка и дръпна и неговата маска.

— Ецио!

— Прости ми, Кристина, аз…

Забеляза, че вече не носи медальона му. Естествено.

— Какво, по дяволите, правиш тук? Как смееш да ме целуваш?

— Кристина, нищо лошо не съм…

— Нищо лошо ли? От осем години нито съм те чувала, нито съм те виждала!

— Страхувах се, че няма да дойдеш, ако не използвам малко хитрина.

— Правилно! Разбира се, че нямаше да дойда. Помня как последния път, когато се срещнахме, ти ме целуна на улицата. После най-невъзмутимо спаси живота на годеника ми и ме остави да се омъжа за него.

— Постъпих, както беше редно. Той те обичаше и аз…

— Пет пари не давам за неговите желания! Аз обичах теб!

Ецио не знаеше как да отговори. Светът сякаш се отдръпваше от него.

— Не ме търси повече, Ецио — продължи Кристина с просълзени очи. — Няма да го понеса, а и ти очевидно си предпочел друг живот.

— Кристина…

— Навремето само трябваше да щракнеш с пръст и аз щях… — тя млъкна. — Сбогом, Ецио.

Той проследи с безпомощен поглед как Кристина тръгва към компаньонката си и изчезва зад ъгъла. Не се обърна.

Проклинайки и себе си, и съдбата си, Ецио пое към щабквартирата на крадците.

На следния ден се събуди, обзет от мрачна решимост. Взе пистолета си от Леонардо, поблагодари му и прибра страницата от Кодекса, надявайки се някой ден да я отнесе заедно с открития у Емилио пергамент на чичо си Марио. После се запъти към къщата на Теодора. Оттам тя го съпроводи до Сан Поло, където щеше да се проведе състезанието. В центъра на площада се издигаше платформа, а до масата върху нея седяха неколцина градски съветници и записваха имената на участниците. Сред множеството Ецио различни хилавата фигура и изпитото лице на Силвио Барбариго. До него с изненада забеляза огромния телохранител Данте.

— Ще се изправиш срещу него — рече му Теодора. — Мислиш ли, че можеш да го надвиеш?

— Щом се налага.

Най-сетне записаха всички участници (Ецио продиктува фалшиво име) и церемониалмайсторът — висок мъж в светлочервена мантия застана върху платформата.

Състезанието се състоеше от четири игри. Участниците щяха да се изправят един срещу друг и накрая журито щеше да посочи крайния победител. За радост на Ецио повечето състезатели решиха да останат с маски в духа на карнавала.

Първият кръг беше надбягване, което Ецио спечели лесно за огромно неудоволствие на Силвио и Данте. Вторият беше по-сложен — тактическа борба на воли, в която състезателите трябваше да отнемат от съперниците си символичен флаг, предоставен им за случая.

И в тази игра обявиха Ецио за победител, но израженията на Силвио и Данте му вдъхнаха безпокойство.

— Третият етап — обяви церемониалмайсторът — съчетава елементи от първите два и добавя нови. Този път ще се наложи да използвате не само бързина и ловкост, но и обаяние и чар! — Той разпери широко ръце, за да посочи множеството красиво облечени жени на площада, които му отвърнаха с кокетни усмивки. — Няколко дами се съгласиха да ни помогнат — продължи церемониалмайсторът. — Някои са по площада. Други по околните улици. Ще ги разпознаете по панделките в косите. Задачата ви, почитаеми състезатели, е да съберете възможно най-много панделки за времето, отмерено от пясъчния часовник. Ще възвестим края с камбанен звън, но убедено твърдя, че който и да излезе победител, тази игра ще ви е най-приятна. Мъжът, върнал се с най-много панделки, ще спечели и ще се приближи с една стъпка към златната маска. Помнете обаче — ако не бъде излъчен категоричен победител, съдиите ще посочат щастливеца, който ще посети празненството на дожа. А сега — старт!

Времето изтече — както бе предрекъл церемониалмайсторът — бързо и приятно. Камбаните на Сан Поло проехтяха, щом той даде знак, че и последното зрънце е паднало в долната стъкленица на пясъчния часовник. Състезателите — някои усмихнати, други поруменели — се строиха на площада и подадоха панделките си на съдиите. Само Данте стоеше с каменно лице, ала и неговите страни почервеняха от гняв, когато преброяването приключи и церемониалмайсторът за пореден път вдигна ръката на Ецио.

— Е, тайнствени млади човече, късметът е на твоя страна днес — рече той. — Да се надяваме, че фортуна няма да те изостави на последната права.

Обърна се към множеството, докато разчистваха платформата и я обграждаха с въжета, за да я превърнат в боксов ринг:

— Последното състезание, дами и господа, е съвсем различно от предишното. То изисква само физическа сила. Участниците ще се изправят един срещу друг, докато останат само двамина. Последните ще се борят, докато единият не падне. И тогава настъпва моментът, който всички очаквате! Ще обявим крайния победител, който ще получи златната маска. Внимавайте обаче на кого залагате — изненадите и обратите тепърва предстоят!

В последния етап Данте се отличи като фаворит, но Ецио — с ловкост и пъргавина — също надви съперниците си и на финала се изправи срещу грамадния телохранител. Данте размахваше лапи като лопати, но Ецио чевръсто отбягваше ударите му, успявайки от своя страна да му нанесе няколко крошета.

Между рундовете в последния мач нямаше почивки и Ецио забеляза, че Данте се измори. Зърна обаче и как Силвио Барбариго шепне настойчиво на церемониалмайстора и на съдиите, седнали край маса под тента близо до ринга. Стори му се, че церемониалмайсторът пъха крадешком в джоба си издута кесия. Не успя да се увери в това, понеже отклони поглед към опонента си, който разярено се спусна към него, размахал ръце. Ецио се наведе и заби два бързи юмрука в брадичката и тялото на противника. Най-сетне здравенякът падна. Ецио се изправи над него и Данте го изгледа заплашително.

— Не сме свършили — изръмжа той, но с мъка се заизправя на крака.

Ецио погледна към церемониалмайстора и протегна умолително ръка, но мъжът произнесе с каменно лице:

— Сигурни ли сме, че всички състезатели са елиминирани? — подвикна той. — Всички до един? Не можем да обявим победител, ако не сме уверени!

Тих ропот се понесе, когато двама мрачни мъже си проправиха път през тълпата и се качиха на ринга. Ецио погледна към съдиите, но те отклониха очи. Мъжете приближиха. Ецио забеляза, че в дланите си и двамата стискат ножове с къси, почти незабележими остриета.

— Така значи, а? — изръмжа Ецио. — Всичко е разрешено.

Той се изплъзна от хватката на падналия Данте, който се опита да го сграбчи за глезените и да го събори, после подскочи във въздуха и ритна единия от противниците си по лицето. Мъжът изплю няколко зъба и се оттегли. Ецио пристъпи напред и силно заби пета в лявото стъпало на другия. После го удари с юмрук в корема и когато съперникът му се преви, трясна с коляно брадата му. Мъжът се строполи, ревнал от болка. Беше прехапал езика си и от устата му се стичаше кръв.

Без да се обръща, Ецио се прехвърли през ринга и аплодиран от тълпата, се изправи пред церемониалмайстора и уплашените съдии.

— Смятам, че излъчихме победител — рече той на церемониалмайстора.

Мъжът се спогледа със съдиите и със застаналия наблизо Силвио Барбариго. После се изкачи на ринга, заобикаляйки локвите кръв, и се обърна към множеството:

— Дами и господа! — обяви той, прочиствайки нервно гърло. — Ще се съгласите навярно, че днес наблюдавахме усилна и честна битка.

Зрителите нададоха окуражителни възгласи.

— Затова се затрудняваме да посочим истинския победител…

По лицата на зяпачите се изписа недоумение. Ецио срещна погледа на Теодора, застанала най-отзад.

— Не ни беше лесно — на мен и на съдиите — продължи церемониалмайсторът, потейки се обилно и бършейки чело, — но все пак трябва да излъчим едного. В крайна сметка решихме… — той се наведе и с мъка помогна на Данте да се изправи в седнало положение — златната маска да получи Данте Моро!

Хората задюдюкаха и закрещяха недоволно, а церемониалмайсторът и съдиите побързаха да изчезнат, обстрелвани от всичко, попаднало под ръка на зрителите. Ецио застана до Теодора и двамата проследиха с поглед как Силвио — с крива усмивка върху пепелявото лице — помага на Данте да слезе от платформата и го отвежда по странична алея.

19.

В „манастира“ на Теодора Ецио едва удържаше гнева си под загрижените погледи на Теодора и Антонио.

— Видях как Силвио подкупи церемониалмайстора — каза Теодора. — Несъмнено е подплатил и джобовете на съдиите. Нямаше как да го предотвратя.

Антонио се изсмя иронично, а Ецио го изгледа раздразнено.

— Нищо чудо, че Силвио държеше техният човек да спечели маската — продължи Теодора. — Още са нащрек и не искат да излагат на никакъв риск дожа Марко. — Тя погледна Ецио. — Няма да се успокоят, докато не те убият.

— Тогава ги очакват много безсънни нощи.

— Да помислим. Празненството е утре.

— Ще намеря начин да проследя Данте до мястото, ще открадна някак си маската и…

— Как? — полюбопитства Антонио. — Убивайки горкия stronzzo[39]?

— Имаш ли по-добра идея? — възкликна гневно Ецио. — Знаеш какъв е залогът!

Антонио вдигна извинително ръце.

— Виж, Ецио, ако го убиеш, ще отменят тържеството и Марко пак ще се залости в палата си. Усилията ни ще отидат на вятъра. Отново! Не, трябва да откраднем маската тихомълком.

— Момичетата ми ще помогнат — обади се Теодора. — И без това много от тях са поканени на празненството — да забавляват гостите! Те ще отвлекат вниманието на Данте, докато откраднеш маската. После няма от какво да се страхуваш. Аз също ще бъда там.

Ецио кимна неохотно. Не обичаше да му заповядват, но в този случай разбираше, че Теодора и Антонио са прави.

— Va bene[40] — рече той.

На следващия ден по залез-слънце Ецио зачака на мястото, откъдето Данте щеше да мине покрай него на път за празненството. Няколко момичета на Теодора се шляеха наоколо. Най-сетне грамадният мъж се появи. Беше се постарал с облеклото — дрехите му бяха скъпи, но натруфени. Златната маска висеше на колана му. Момичетата му помахаха и с усмивка го наобиколиха, а две от тях го уловиха през ръка, та маската да остане зад гърба му. После го поведоха към обширното, оградено с въжета пространство край Моло, където празненството вече започваше. Обмисляйки внимателно ходовете си, Ецио сряза маската от колана на Данте в последния възможен момент. Грабна я и се шмугна преди здравеняка между двамината стражари на входа. Няколко секунди след маскирания Ецио се появи и Данте и се пресегна да вдигне маската, но откри, че я няма. Придружителките му се стопиха в тълпата, надянали собствените си маски, за да не ги разпознае.

Данте още спореше с неотстъпчивите стражари, докато Ецио си проправяше път през множеството към Теодора. Тя го поздрави топло:

— Успя! Браво! Слушай сега! Марко наистина е много предпазлив. Не напуска гондолата си в канала край Моло. Няма да можеш да се добереш съвсем близо до него, но трябва да заемеш подходяща позиция, откъдето да действаш. — Тези момичета ще те прикриват, докато се придвижваш натам.

Ецио тръгна, но докато девойките с блестящи рокли от сребриста и червена коприна и сатен си проправяха път през морето от гости, вниманието му привлече висок, достолепен мъж на около шейсет с ясни, прозорливи очи и бяла брада, потънал в разговор с венециански благородник на неговата възраст. Двамата носеха малки маски, които почти не прикриваха лицата им и Ецио разпозна Агостино Барбариго — малкия брат на Марко. Съдбата на Венеция щеше до голяма степен да зависи от Агостино, ако нещо неприятно сполетеше брат му, и Ецио реши, че е добре да се приближи и да ги подслуша.

Агостино се засмя дискретно.

— Честно казано, брат ми се поставя в неудобно положение с тази показност.

— Нямаш право да говориш така — отвърна благородникът. — Та той е дож!

— Да, да. Дож е — отвърна Агостино, поглаждайки брада.

— Това е неговото празненство, неговият карнавал. Ще харчи парите си, както пожелае.

— Той е дож само на думи — прекъсна го по-остро Агостино. И харчи парите на Венеция, не своите. — Той сниши глас. — Залогът е доста по-голям, както сам знаеш.

— Посочиха Марко за водач. Вярно е, че баща ви нямаше високо мнение за него и прехвърли политическите си амбиции върху теб, но сега това е маловажно, нали? Имайки предвид как стекоха събитията?

— Не съм си и помислял да ставам дож…

— Тогава те поздравявам за успеха — хладно рече благородникът.

— Виж — обади се Агостино, овладял раздразнението си, — властта не е само пари. Нима брат ми не съзнава, че го избраха само заради богатството му?

— Избраха го заради мъдростта и лидерските му качества!

Прекъснаха ги залповете на зарята. Агостино погледа малко, после се обади:

— И така ли проявява мъдростта си? С евтини зрелища? Крие се в двореца, докато градът се пука по шевовете, и си мисли, че няколко скъпи експлозии ще накарат хората да забравят проблемите си.

Благородникът махна с ръка.

— Хората обичат зрелища. Такава е човешката природа. Ще видиш…

В същия момент Ецио забеляза едрата фигура на Данте в компанията на група стражари, проправящи си път през тълпата. Несъмнено издирваха него. Той продължи да търси укритие, откъдето да се добере до дожа, ако слезе от гондолата, закотвена на няколко метра от кея.

Прозвучаха фанфари и фойерверките спряха. Множеството се смълча, после заръкопляска, защото Марко се изправи на носа на лодката, за да държи реч. Пажът обяви тържествено:

— Дами и господа! Представям ви почитаемия дож на Венеция!

— Benvenuti! — подхвана Марко. — Добре дошли, приятели мои, на най-грандиозното събитие за сезона! Във война и в мир, в богатство и в бедност Венеция винаги ще се слави със своя карнавал!…

Теодора застана до Ецио.

— Твърде далеч е — каза й той. — И явно не възнамерява да слиза от гондолата. Ще се наложи да плувам дотам! Merda!

— Не те съветвам! — тихо отвърна Теодора. — Веднага ще те забележат.

— Тогава ще…

— Почакай!

Дожът продължи:

— Тази вечер празнуваме величието си! Нашата светлина сияе над целия свят!

Той разпери ръце и в небето заискриха фойерверки. Тълпата ревна одобрително.

— Да! — рече Теодора. — Ще използваш пистолета си! С който спря убиеца в моето имение. Зарята ще заглуши гърмежа. Прецени правилно момента и ще успееш да се измъкнеш незабелязано.

Ецио я погледна.

— Харесват ми идеите ти, сестро.

— Ала се цели внимателно. Ще имаш само една възможност. — Тя стисна дланта му. — Buona fortuna, сине. Ще те чакам у дома.

Теодора изчезна в множеството, сред което Данте и отряда му още издирваха Ецио. Тих като призрак, той се прокрадна по кея възможно най-близо до изправения в гондолата Марко. За щастие пищната му роба, окъпана в празничните светлини, го превръщаше в идеална мишена.

Речта на дожа продължаваше и Ецио използва случая да се подготви, ослушвайки се бдително за фойерверките. Трябваше да улучи момента, за да стреля незабелязано.

— Всички знаем, че преживяхме тежки времена — говореше Марко. — Но ги преодоляхме заедно и Венеция стана по-силна… Смяната на властта винаги е трудна за всички, но ние приехме промяната спокойно и достойно. Не ни беше лесно да изгубим дож в разцвета на силите му, неприятно е, че убиецът на нашия скъп брат Мочениго се разхожда безнаказано на свобода. Донякъде ни успокоява фактът, че политиката на предшественика ми беше започнала да притеснява мнозина от нас; чувствахме се несигурни, питахме се накъде ни води. — Неколцина нададоха одобрителни възгласи, а Марко се усмихна и вдигна ръце да ги смълчи. — Е, приятели мои, заявявам ви, че съм открил правилния път за нас! Той се простира надалеч и право към целта! Бъдещето, което виждам за Венеция, е бъдеще на сила и богатство. Ще построим флота, която ще накара враговете ни да треперят, както никога досега. Ще разширим търговските си маршрути през моретата и ще докарваме у дома подправки и съкровища, нечувани от времето на Марко Поло! — Очите на дожа проблеснаха и той продължи леко заплашително. — На онези, които се възправят срещу нас, ще кажа — внимавайте чия страна избирате, защото или сте с нас, или сте в лагера на злото. Ние няма да търпим врагове! Ще ви преследваме, ще ви изкореним, ще ви унищожим до крак! — Той отново вдигна ръце и извиси глас. — Венеция е вечна — най-яркият скъпоценен камък в короната на цивилизацията!

Дожът спусна триумфално ръце и в небето избухнаха фойерверки — грандиозен финал, който превърна нощта в ден. Гърмежите бяха оглушителни — никой не чу смъртоносния изстрел на Ецио. Той си запробива път през тълпата, преди околните да успеят да реагират, а Марко Барбариго — един от най-кратко управлявалите дожове в историята на Венеция — се олюля, улови се за сърцето и се строполи мъртъв на палубата на своята гондола.

— Requiescat in pace — промърмори Ецио.

Вестта се беше разнесла бързо и бе достигнала публичния дом преди Ецио. Теодора и момичетата й го посрещнаха с възторжени възгласи.

— Сигурно си изтощен — рече Теодора, улови го за ръка и го поведе навътре в къщата. — Ела, отдъхни!

Първо обаче го поздрави Антонио.

— Спасителят на Венеция! — възкликна той. — Нямам думи! Не биваше да се съмнявам нито за миг. Сега поне ще можем да обмислим как да подредим…

— Достатъчно! — прекъсна го Теодора. — Ела, Ецио. След усилния труд изнуреното ти тяло се нуждае от утеха и грижи.

Ецио бързо схвана подтекста и продължи в същия дух:

— Вярно е, сестро. Такива болки ме терзаят, че съм закопнял за утеха и нежна грижа. Надявам се, че няма да ми ги откажеш.

— О — усмихна се широко Теодора, — не само аз ще облекчавам болките ти! Момичета!

Група усмихнати куртизанки влезе в стаята, в чийто център имаше огромно легло, а до него — прилична на кушетка конструкция с макари, колани и вериги. Напомни му за ателието на Леонардо, но не успя да си представи за какво всъщност служи.

Задържа погледа на Теодора и я последва в спалнята, захлопвайки вратата зад гърба си.

Няколко дни по-късно Ецио стоеше върху моста Риалто, отпочинал и освежен, и наблюдаваше потока от минувачи. Тъкмо си мислеше да отиде да изпие една-две чаши „Венето“ преди обяда, когато при него дотича познат мъж — един от вестоносците на Антонио.

— Ецио! Ецио! — викна му мъжът. — Антонио иска да те види — важно е.

— Тогава идвам веднага — каза Ецио и тръгна след него по моста.

За негова изненада Антонио разговаряше в кабинета си с Агостино Барбариго. Антонио ги запозна.

— За мен е чест, господине. Съжалявам, че изгубихте брат си.

Агостино махна с ръка.

— Оценявам съчувствието ти, но честно казано, брат ми беше глупак и фракцията на клана Борджия в града го въртеше на пръста си. Венеция не заслужава такава участ. За щастие някой с будна гражданска съвест предотврати опасността. И го уби по особено оригинален начин… Ще има разследване, разбира се, но аз лично не виждам докъде би могло да доведе…

— Месер Агостино скоро ще бъде избран за дож — намеси се Антонио. — Добра новина за Венеция.

— Този път градският съвет действа бързо — сухо отбеляза Ецио.

— Поучили са се от грешките си, предполагам — отвърна Агостино с бегла усмивка. — Но аз не искам да съм дож само на книга като брат ми. С което стигаме до темата. Нашият противен братовчед Силвио е окупирал Арсенала — военните поделения в града — и разполага с двеста наемници.

— Не можете ли в качеството си на дож да ги принудите да се предадат? — попита Ецио.

— Добра идея — отвърна Агостино, — но разточителността на брат ми изпразни градската хазна и няма как да се противопоставим на непоколебимата войска, която контролира Арсенала. А без него аз не мога да държа юздите на властта, независимо дали съм дож или не.

— Тогава — обади се Ецио — ние също трябва да мобилизираме непоколебима армия.

— Добре казано! — ухили се Антонио. — И смятам, че познавам точния човек за тази работа. Чувал ли си за Бартоломео д’Алвиано?

— Разбира се. Войникът, служил на папата. Но после се обърнал срещу него.

— И сега е в града. Не обича Силвио, който, както знаеш, също е марионетка на кардинал Борджия — каза Агостино. — Щабквартирата му е в Сан Пиетро, източно от Арсенала.

— Ще отида да си поговорим.

— Преди това — намеси се Антонио, — месер Агостино иска да ти даде нещо.

Агостино извади древен свитък с тежък черен печат, който висеше счупен от разкъсана червена лента.

— Намерих го между документите на брат ми. Антонио смята, че може да те заинтригува. Приеми го като отплата за… извършената услуга.

Ецио пое пергамента. Веднага разбра какво представлява.

— Благодаря, господине. Убеден съм, че ще ни бъде от огромна полза в предстоящата битка.

Ецио остана в щабквартирата, колкото да се въоръжи, и незабавно пое към ателието на Леонардо, където с изненада свари приятеля си да си опакова багажа.

— Накъде заминаваш? — попита Ецио.

— За Милано. Естествено, преди да отпътувам, смятах да ти изпратя съобщение. И пакет куршуми за малкия ти пистолет.

— Е, много се радвам, че си още тук. Виж, нося ти поредната страница от Кодекса!

— Отлично! Много любопитно. Ела! Помощникът ми Лука и останалите ще се оправят с опаковането. Добре съм ги обучил вече. Жалко, че не мога да ги взема със себе си.

— Какво ще правиш в Милано?

— Лодовико Сфорца ми отправи предложение, на което не мога да откажа.

— Ами проектите ти тук?

— Флотата анулира поръчката. Нямат пари за нови начинания. Очевидно последният дож е харчил щедро. Аз можех да му направя фойерверки, вместо да ги купува прескъпо от Китай. Както и да е… Венеция все още е в мирни отношения с турците, та ми казаха, че винаги съм добре дошъл. Всъщност биха желали скоро да се върна. Междувременно оставям Лука тук — извън Венеция ще се чувства като риба на сухо — да започне работа по няколко първоначални проекта. А виконтът остана доволен от семейните портрети, макар да смятам, че можех да ги поизпипам още малко. — Леонардо заразвива свитъка. — А сега да погледнем това.

— Обещай да ми се обадиш, щом се върнеш.

— Обещавам, приятелю. И ти ме дръж в течение къде си, ако можеш.

— Непременно.

— А сега… — Леонардо разгърна страницата от Кодекса и я разгледа. — Различавам нещо като груба скица на двуострата кама, която вървеше в комплект с щита за китка, но изглежда недовършена и явно е по-ранна версия на оръжието. Останалото добива смисъл само свързано с другите страници — виж, тези очертания също напомнят карта, а тези пък приличат на сложни символи, каквито сам съчинявах, когато имах време за странични занимания. — Той нави отново пергамента и погледна Ецио. — Най-добре го прибери на сигурно място при другите две страници, които ми показа тук.

— Всъщност, Леонардо, може ли да те помоля за услуга, щом ще ходиш в Милано?

— Казвай!

— Пристигнеш ли в Падуа, моля те намери доверен куриер, по който да изпратиш трите страници на чичо Марио в Монтериджони. Той е… антиквар… и знам, че ще го заинтригуват. Но искам да ги изпратя по човек, на когото мога да разчитам.

Леонардо му отвърна с мимолетна усмивка. Ако не беше зает с толкова грижи, Ецио би я разтълкувал дори като многозначителна.

— Изпращам вещите си право в Милано, но аз ще се отбия за кратко във Флоренция, за да нагледам Аниоло и Иноченто, та ще занеса пергаментите лично дотам. После ще изпратя с тях Аниоло в Мотериджиони. Не се безпокой.

— Нещата се нареждат по-добре, отколкото смеех да се надявам — стисна ръката му Ецио. — Ти си добър и чудесен приятел, Леонардо.

— Дано да е така, Ецио. От време на време и за теб трябва да се погрижи някой… Желая ти късмет в делата. Надявам се някой ден да ги доведеш докрай и да отдъхнеш.

Стоманеносивите очи на Ецио се зареяха нейде надалеч, но той отвърна само:

— Припомни ми, че ме чака още работа. Ще изпратя някой от хората на любезния ми домакин да донесе другите две страници от Кодекса. Засега — adio!

20.

От ателието на Леонардо до Сан Пиетро се стигаше най-пряко с ферибот или с гондолите, отплаващи на изток от Фондамента Нуова към северния бряг на града. Ецио обаче с изненада установи, че не може да намери кой да го откара. Редовните фериботи бяха отменени и само срещу сериозна сума успя да убеди двамина млади гондолиери да поемат на път.

— Какъв е проблемът? — попита ги той.

— Говори се, че там се вихри жестоко сражение — отвърна гребецът, напрегнал мускули в борба с развълнуваните води. — Но май вече е приключило. Просто местна вражда. Ала фериботите все още не смеят да рискуват. Ще те оставим на северния бряг. И си отваряй очите на четири.

Изпълниха обещаното. Ецио скоро се озова сам на калния бряг. Закатери се към тухлената подпорна стена, откъдето съзря заострения връх на църквата „Сан Пиетро ди Кастело“ да се издига съвсем наблизо. Забеляза и кълба дим над няколко ниски тухлени постройки на югоизток от църквата. Там се намираха казармите на Бартоломео. С разтуптяно сърце Ецио забърза към тях.

Първо го стъписа тишината. После, когато наближи, видя труповете — някои от мъртъвците бяха в униформи на армията на Силвио Барбариго, други — с непознати нему облекла. Най-сетне се натъкна на сержант — ранен тежко, но жив — който се бе подпрял на една стена.

— Моля ви… помогнете — промълви той.

Ецио се огледа бързо и забеляза кладенец, от който напълни вода, молейки се нападателите да не са я отровили, макар да изглеждаше чиста и бистра. Сипа малко в захвърлен до кладенеца стакан и го поднесе към устните на ранения, после навлажни парче плат и избърса кръвта от лицето му.

— Благодаря ти, приятелю — каза сержантът.

Ецио забеляза непознатата значка и предположи, че мъжът е от воините на Бартоломео, очевидно разбити от армията на Силвио.

— Атакуваха ни изненадващо — потвърди опасенията му сержантът. — Някаква курва на Бартоломео ни предаде.

— Къде отидоха?

— Хората на инквизитора? Върнаха се в Арсенала. Укрепили са се там, преди новият дож да поеме юздите на властта. Силвио мрази братовчед си Агостино, защото не е замесен в заговора на инквизитора. — Мъжът изкашля кръв, но успя да продължи. — Заловиха капитана ни. Отведоха го със себе си. Странно наистина — всъщност ние планирахме да атакуваме тях. Бартоломео просто чакаше… пратеник от града.

— Къде са другите?

Сержантът се озърна с мъка.

— Които оцеляха и не ги заловиха, се разбягаха. Сигурно са се укрили във Венеция или по островите в лагуната. Някой трябва да ги поведе отново. Ще очакват знак от капитана.

— А той е заложник на Силвио?

— Да. Той…

Нещастният сержант обаче се задъха. Борбата му за глътка въздух приключи с фонтан кръв, бликнал от устата му, който напои тревата на метър пред него. Когато потокът секна, очите на мъжа се взряха невиждащо към лагуната.

Ецио ги затвори и скръсти ръцете му върху гърдите.

— Requiescat in pace — тържествено произнесе той.

После закопча по-здраво колана със сабята. На лявата си китка бе сложил щита, ала без двуострия кинжал; на дясната му ръка беше прикрепена отровната кама, измъквала го тъй често от непреодолими затруднения. Пистолета — извънредно полезен, но срещу видима единична мишена, понеже трябваше да се зарежда след всеки изстрел — беше прибрал в кесията на колана при барута и куршумите, а бойната кама пазеше за резерва. Сложи качулката и се запъти към дървения мост, свързващ Сан Пиетро с Кастело. Оттам незабелязано се придвижи към Арсенала по главната улица. Забеляза, че хората наоколо крачат тихо, макар и експедитивно, заети с ежедневните си задачи. Една локална война не бе достатъчна да спре деловия живот във Венеция, а и малцина обикновени жители съзнаваха колко важен за града им е изходът от този конфликт.

В онзи момент Ецио не знаеше, че битката ще се проточи месеци наред, чак до следващата година. Мислеше си за Кристина, за майка си Мария и за сестра си Клаудия. Чувстваше се бездомен, усещаше, че остарява. Но трябваше да служи всеотдайно на Кредото и това бе по-важно от всичко останало. Макар че навярно никой нямаше да узнае как Орденът на асасините е спасил света от злата хегемония на тамплиерите.

Първата му задача бе да открие Бартоломео д’Алвиано и ако е възможно, да го освободи. Да се вмъкне в Арсенала обаче нямаше да е никак лесно. Лабиринтът от сгради и докове, обграден от високи тухлени стени с укрепления, се намираше в източната периферия на града и частната армия на Силвио — която очевидно наброяваше доста повече от двестате наемници, за които го бе осведомил Агостино Барбариго — го охраняваше строго. Ецио подмина наскоро построената от архитекта Гамбалто арка и се залута край достъпните по суша външни сгради. Накрая стигна до тежка врата с вграден портик и забеляза, че едва забележимият вход се използва при смяна на стражите. Притаи се и чака търпеливо четири часа, но при следващата смяна беше готов. Късното следобедно слънце нажежаваше влажния въздух и омаломощаваше всички, освен Ецио. Той проследи как новите стражи излизат през портика, охраняван само от един войник, и като сянка последва приключилите дежурство наемници. Щом и последният влезе през портика, Ецио сряза гърлото на войника и се вмъкна незабелязано. Както преди години в Сан Джиминяно, и тук силите на Силвио не бяха достатъчни да охраняват целия периметър на военното сърце на Венеция, без което Агостино нямаше как да упражнява истинска власт.

След като влезе, Ецио сравнително лесно преодоля обширните открити пространства между огромните сгради и доковете. Знаеше, че стига да се придържа към дългите сенки в късния следобед и да внимава да не се натъкне на патрулиращите в комплекса войници, нищо не го застрашава, но през цялото време беше нащрек.

Най-сетне се ориентира по злорадите възгласи и подигравателните смехове и се насочи към един от основните сухи докове, в който се полюшваше масивна галера. Върху дебелата стена на дока беше окачена желязна клетка. В нея бяха залостили Бартоломео — здравеняк на около трийсет, тоест само четири-пет години по-възрастен от Ецио. Около него се тълпяха войници на Силвио. Ецио отбеляза, че за разлика от бдителните си патрулиращи съратници, тези тук доста бяха свалили гарда, опиянени от победата и решили, че врагът им е напълно безпомощен. Макар и Велик инквизитор, Силвио Барбариго явно нямаше опит като военен командир.

Ецио не знаеше откога е окован в клетката Бартоломео — сигурно от часове. Ала изпитанието очевидно не беше прекършило нито духа, нито яростта му. Забележителна издръжливост, още повече, че несъмнено не беше ял, нито пък пил!

— Lurdi codardi! Мръсни страхливци! — крещеше той на мъчителите си, единият от които поднесе на върха на копието си напоена с оцет гъба към устните му, надявайки се Бартоломео да понечи да утоли жаждата си. Той обаче я отблъсна.

— Всичките ще ви размажа! Едновременно! С една ръка — не, с две ръце — вързани зад гърба! Живи ще ви изям! — Той се засмя. — Чудите се дали е възможно? Само ме пуснете и с радост ще ви демонстрирам! Miserabili pezzi di merda!

Войниците на инквизитора закрещяха подигравателно и забиха тоягите си в Бартоломео, залюлявайки клетката. Тя нямаше твърда основа и той запъваше здраво крака в пръчките, за да не падне.

— Безчестно племе! Не притежавате никаква доблест! Никаква добродетел! — Той събра достатъчно слюнка в пресъхналата си уста и се изплю към тях. — А хората се чудят защо звездата на Венеция е започнала да помръква! — После гласът му прозвуча почти умолително. — Ще проявя снизхождение към онзи, който прояви смелост да ме освободи! Всички останали ще умрат! Кълна се!

— Спести си думите! — викна му един от войниците. — Само ти ще умреш днес, проклети мръснико!

През това време Ецио, прислонен в сянката на тухлената колонада около дока, където бяха закотвени няколко по-малки бойни галери, обмисляше как да спаси Бартоломео. Около клетката имаше десет войници, всичките с гръб към него и без ризници. Други не се виждаха. Ецио провери отровното острие. Лесно щеше да се отърве от войниците. Бе забелязал, че патрулът минава всеки път, щом сянката на стената се удължи с три инча. Проблемът беше как да отключи светкавично клетката и да накара Бартоломео да си мълчи. Преценяваше бързо, притиснат от времето.

— Що за хора продават честта и достойнството си за няколко сребърника? — ревеше Бартоломео, но гърлото му очевидно пресъхваше и силите го напускаха въпреки желязната му воля.

— Нима ти не правиш същото, проклетнико? Нима не си наемник като нас?

— Никога не съм служил на предател и страхливец! — припламнаха очите на Бартоломео. Мъжете под него за миг се смълчаха. — Смятате, че не знам защо сте ме затворили тук? Въобразявате си, че не знам кой дърпа конците на шефа ви Силвио? Борил съм се срещу тази невестулка още когато вие сте били кутрета сукалчета!

Ецио се заслуша заинтригувано. Един от войниците взе счупена тухла и я хвърли ядосано. Тя отскочи безобидно от решетките.

— Точно така, страхливци! — изкрещя дрезгаво Бартоломео. — Опитайте! Кълна се, че щом се освободя, ще ви отсека главите и ще ги натъпча в женските ви задници. И ще ги разбъркам, защото мизерните ви мозъци така или иначе не различават главите от задниците!

Мъжете долу се разгневиха сериозно. Очевидно само заповедите ги възпираха да не го пронижат с копията си или да го обсипят със стрели, както висеше безпомощно в клетката. Ецио обаче забеляза, че вратата й е заключена със сравнително малък катинар. Враговете на Бартоломео разчитаха на височината. Несъмнено се надяваха безпощадното слънце и студената нощ, гладът и жаждата да го довършат, освен ако не се пречупи и реши да проговори. Бартоломео обаче не даваше никакви признаци, че ще бъде сломен.

Ецио разбираше, че не бива да се бави. Патрулът щеше да мине съвсем скоро. Той освободи отровното острие и се устреми напред с вълча пъргавина и бързина, прекосявайки разстоянието за секунди. Хвърли се между войниците и петима паднаха мъртви, преди останалите да разберат какво става. Ецио извади сабята си и ги изби безмилостно до крак. Бартоломео следеше зяпнал как безпомощните им удари се отплесват по щита върху китката му. Най-сетне се възцари тишина. Ецио вдигна очи към затворника.

— Можеш ли да скочиш оттам? — попита.

— Ако ме измъкнеш, ще подскоча като шибана бълха!

Ецио грабна копието на един от мъртвите войници. Острието му не беше стоманено, а желязно, и отлято, а не ковано. Но щеше да свърши работа. Ецио го стисна в лявата си ръка, приготви се, приведе се и подскочи към железните решетки. Улови се здраво под смаяния поглед на Бартоломео.

— Как, по дяволите, го направи? — ахна мъжът.

— Тренировките си казват думата — с мимолетна усмивка отвърна Ецио.

Пъхна острието на копието в скобата на катинара и го завъртя. Отначало ключалката не поддаде, но накрая се счупи.

Ецио отвори вратата, полетя надолу и се приземи грациозно като котка.

— Побързай!

— Кой си ти?

— После ще го обсъдим!

Бартоломео се провря напрегнато през вратата и се хвърли надолу. Останал без дъх, тупна тежко на земята, но когато Ецио понечи да му помогне да стане, отблъсна гордо спасителя си.

— Няма ми нищо — изпуфтя. — Просто не съм тренирал циркови номера.

— Разминахме се без счупени кости значи?

— Майната ти, който и да си — ухили се Бартоломео. — Но ти благодаря — добави и изненада Ецио с мечешка прегръдка. — Няма ли все пак да се представиш? Архангел Гавраил ли си, що ли?

— Казвам се Аудиторе. Ецио.

— Бартоломео д’Алвиано. Приятно ми е.

— Нямаме време — прекъсна го Ецио. — Както добре знаеш.

— Не ме учи на моя занаят, акробате — рече все така сърдечно Бартоломео. — Все пак съм ти длъжник.

Но вече бяха закъснели твърде много. Явно от бойниците ги бяха забелязали и камбаните за тревога забиха, а от съседните сгради изскочиха войници и се насочиха към тях.

— Елате, копелета! — изрева Бартоломео и размаха юмруци, пред които ръцете на Данте Моро изглеждаха като нищожни чукчета. Сега дойде ред Ецио да наблюдава смаяно как Бартоломео се нахвърля върху войниците на Силвио. Заедно си проправиха път към портика и се измъкнаха.

— Да се махаме! — възкликна Ецио.

— Няма ли да потрошим още някоя глава?

— Засега май е по-добре да избягваме сблъсъците.

— Страх ли те е?

— Не, просто съм разумен. Знам, че кръвта ти кипи, ала те са сто пъти повече от нас двамата.

Бартоломео поразмисли.

— Прав си. А и аз съм командир. Трябва да разсъждавам като такъв, вместо някакъв нахакан сополанко да ми налива ум в главата. — После сниши глас и загрижено додаде: — Надявам се само малката ми Бианка да е в безопасност.

Ецио обаче нямаше време да го разпитва, нито пък да се чуди за какво става дума. Трябваше да изчезват и го сториха. Профучаха през града право към щабквартирата на Бартоломео в Сан Пиетро. Бартоломео обаче се отклони дважди от пътя — в Рива Сан Базио и в Корте Нуова, за да уведоми шпионите си там, че е жив и свободен, и да съобщи на разпръснатите си подопечни — онези, които не бяха пленени — да се прегрупират.

По здрач пристигнаха в Сан Пиетро и откриха, че неколцина от оцелелите воини на Бартоломео вече са излезли от укритията си, обикалят край труповете, около които вече се виеха рояци мухи, и се опитват да ги погребат и да въдворят някакъв ред. Посрещнаха възторжено капитана си, но той сновеше насам-натам из лагера с разсеян поглед и подвикваше жаловито:

— Бианка! Бианка? Къде си?

— Кого търси? — попита Ецио един сержант. — Явно му е много скъпа.

— Така е, господине — ухили се сержантът. — И доста по-благонадеждна от сестрите си.

Ецио изтича към новия си приятел.

— Наред ли е всичко?

— Как смяташ? Погледни как изглежда лагерът! И клетата Бианка! Ако й се е случило нещо…

Грамадният мъж блъсна с рамо една врата, вече наполовина излязла от пантите, и влезе в голямо помещение, което преди атаката навярно бе служило за кабинет. Ценните карти бяха или унищожени, или откраднати, но Бартоломео затърси между отломките и накрая нададе триумфален вик:

— Бианка! О, скъпа моя! Слава Богу, че си добре!

Той измъкна огромен меч изпод разпилените вещи и го избърса.

— Аха! — възкликна гръмовно. — Нищо ти няма! Не съм се съмнявал! Бианка… Запознай се с… как ти беше името?

— Аудиторе. Ецио.

Бартоломео се позамисли.

— Разбира се. Чувал съм за теб, Ецио.

— Радвам се.

— Какво те доведе насам?

— И аз имам сметки за уреждане със Силвио Барбариго. Смятам, че злоупотребява с венецианското гостоприемство.

— Силвио! Този задник! Заслужава да падне в септичната яма!

— Дойдох да те моля за помощ.

— Нали ме спаси! Дължа ти живота си, камо ли помощ.

— Колко мъже имаш?

— Колко са оцелелите тук, сержанте?

Сержантът, когото Ецио бе заговорил преди малко, притича и отдаде чест.

— Дванайсет, капитане, включително ние двамата и този господин.

— Тринайсет! — размаха Бартоломео „Бианка“.

— Срещу двеста — обади се Ецио. После се обърна към сержанта: — И колко отведоха в Арсенала?

— Повечето — отвърна мъжът. — Нападението ни свари абсолютно неподготвени. Някои побягнаха, но хората на Силвио плениха повечето.

— Виж, Ецио — каза Бартоломео, — аз ще събера войниците, които са на свобода. Ще разчистя тук, ще погреба мъртъвците си и ще се прегрупирам. Дали междувременно ще можеш да се погрижиш за онези, които са попаднали в лапите на Силвио? Явно те бива по тази част.

— Дори много.

— Връщай се по-скоро тук с тях. Късмет!

Ецио подготви оръжията от Кодекса и се запъти обратно на запад, но се зачуди дали Силвио държи всички пленници в Арсенала. Не беше ги забелязал, когато спасяваше капитана им. Притаен в нощните сенки, той се опита да подслуша разговорите на стражарите, разположени покрай стената.

— Виждал ли си по-големи клетки? — попита един.

— Не. И горките кучи синове са натъпкани като сардини вътре. Не мисля, че капитан Бартоломео щеше да се отнесе така с нас, ако ни беше победил — отвърна другарят му.

— Разбира се, че щеше. И запази благородните си помисли в тайна, ако ти е мил животът. Аз смятам, че трябва да ги довършим. Да спуснем клетките във водата и да ги издавим.

Ецио се напрегна. В Арсенала имаше три големи правоъгълни дока, всеки предвиден да побира по трийсет галери.

Намираха се в северната част на комплекса, заобиколени от дебели тухлени стени и покрити със солидни дървени покриви. Явно клетките — уголемени копия на онази, в която държаха Бартоломео — бяха провесени на вериги над водата.

— Сто и петдесет обучени мъже? Каква загуба! Обзалагам се, че Силвио се надява да ги спечели за нашата кауза.

— Защо не? И те са наемници като нас.

— Точно така. Просто трябва да ги поукротят малко. Да им покажат кой командва.

— Да се надяваме.

— Не знаят, слава Богу, че капитанът им е избягал.

Събеседникът му се изплю.

— Няма да е за дълго.

Ецио се отдалечи и се запъти към открития по-рано портик. Нямаше време да чака смяната на стражата, но съдейки по височината на луната, прецени, че разполага с няколко часа. Извади камата — първото му оръжие от Кодекса и все още най-предпочитано — и преряза гърлото на дебелия възрастен войник, комуто Силвио бе поверил охраната на портата. После бутна мъртвеца, преди кръвта му да го оплиска. Избърса камата в тревата и я смени с отровното острие. Прекръсти се над трупа.

Арсеналът изглеждаше различно на светлината на месечината и няколкото бледи звезди, но Ецио знаеше къде се намират доковете и пое покрай стената към първия, ослушвайки се за патрули. Надникна през големите арки към водната повърхност, но забеляза само полюшващи се галери. И при втория док удари на камък, но край третия долови гласове.

— Не е късно да минете на наша страна. Само една дума и ще пощадим живота ви — присмехулно говореше един от сержантите на Инквизитора.

Притиснат към стената, Ецио видя дузина войници със свалени оръжия да се взират към покрива, където в мрака висяха три огромни железни клетки. Забеляза, че невидим механизъм бавно спуска клетките към водата. Тук нямаше галери. Само черна, мазна вода, в която гъмжеше от невидими, но страховити създания.

Сред стражите на инквизитора Ецио зърна един мъж, който не пиеше и изглеждаше нащрек — огромна плашеща фигура.

Веднага разпозна Данте Моро! Явно след смъртта на господаря си Марко човекът планина бе предложил услугите си на братовчед му Силвио, който изпитваше нескрит възторг от внушителния телохранител.

Ецио се прокрадна предпазливо покрай стената към голямо квадратно дървено скеле със зъбчати колела, лостове и въжета, което напомняше изобретенията на Леонардо. Този механизъм, задвижван от воден часовник, спускаше клетките. Ецио извади обикновената си кама от ножницата вляво на колана си и я пъхна между две зъбчати колела. Механизмът спря — точно навреме, защото клетките вече бяха на сантиметри от повърхността. Войниците обаче веднага забелязаха, че движението надолу престана и неколцина хукнаха към механизма. Ецио извади отровното острие и порази притичалите стражи. Двамина паднаха с писъци от кея и потънаха в черните води. Ецио се втурна към останалите, които се разбягаха уплашено. Остана само Данте, възправен като кула над него.

— Сега си куче на Силвио, а? — попита Ецио.

— По-добре живо куче, отколкото мъртъв лъв — отвърна Данте и се пресегна да събори Ецио във водата.

— Предай се! — викна му Ецио, отбягвайки удара. — Нямам ти зъб!

— О, я млъквай! — отвърна Данте, сграбчи го за врата и го блъсна в стената на дока. — И аз ти нямам зъб. — Забеляза, че Ецио е зашеметен. — Не мърдай оттук! Аз ще отида да предупредя шефа, но ще се върна и ще нахраня рибите с теб, ако пак ми създадеш главоболия!

След това изчезна. Ецио разтърси глава да проясни ума си и се изправи несигурно. Мъжете в клетките се развикаха. Видя, че един от войниците на Силвио се е прокраднал към механизма и се кани да извади пъхнатата между зъбчатите колела кама. Ецио благодари Богу, че не е забравил научените в Монтериджони умения, извади кинжал от колана си и го метна със смъртоносна точност. Войникът се олюля, изхърка и безпомощно стисна забилото се между очите му острие.

Ецио откачи една кука от стената зад гърба си, протегна се с риск да падне във водата и сръчно придърпа най-близката клетка към себе си. Вратата й беше залостена с обикновено резе.

Той го вдигна и освободи мъжете вътре, а те наскачаха върху кея. С тяхна помощ издърпа и останалите клетки и пусна всички пленници.

Макар и изтощени, те му благодариха бурно.

— Хайде! — извика им той. — Трябва да ви заведа при капитана!

Пометоха войниците, охраняващи доковете, и пристигнаха невредими в Сан Пиетро, където Бартоломео и съратниците им ги посрещнаха развълнувано. Всички оцелели след нападението на Силвио се бяха завърнали и в лагера цареше съвършен порядък.

— Salute, Ецио! — поздрави го Бартоломео. — Добре дошъл отново! И браво! Знаех си, че мога да разчитам на теб! — Той стисна ръцете на Ецио. — Ти си наистина могъщ съюзник. Човек би помислил… — но не довърши и само добави: — благодарение на теб армията ми възстанови предишното си величие! Сега нашият приятел Силвио ще разбере колко сериозна грешка е допуснал!

— И как ще действаме? Ще нападнем директно Арсенала?

— Не. При директна атака ще ни избият пред портите. Според мен трябва да разположим хората ми в района да създават главоболия на стражарите и да ангажират вниманието им.

— И щом Арсеналът остане почти без охрана…

— Ти ще го завземеш с неколцина отбрани мъже.

— Да се надяваме, че Силвио ще налапа въдицата.

— Той е инквизитор. Знае как да тормози хората, които са му подвластни. Но не е воин. По дяволите, не го бива дори за шахматист!

След няколко дни войниците на Бартоломео заеха позиции в Кастело и край Арсенала. Когато бяха готови, Бартоломео и Ецио свикаха малобройния отряд, с който щяха да превземат бастиона на Силвио. Ецио подбра лично най-пъргавите и способни войници.

Бяха планирали внимателно атаката. В петък вечерта всичко беше готово. Изпратиха един войник на върха на кулата на Сан Мартино и когато луната се издигна високо над хоризонта, той запали огромна римска свещ, изработена в ателието на Леонардо. Това беше сигналът за начало на нападението. Облечени в униформи от тъмна кожа, воините от основната група изкатериха четирите стени на Арсенала. Стигнаха бойниците и като привидения се стрелнаха из тихата и обезлюдена крепост, отстранявайки малобройната охрана. Не след дълго Ецио и Бартоломео се изправиха срещу смъртните си врагове — Силвио и Данте.

Данте носеше метални боксове и размахваше боздуган на верига, за да държи двамата настрани. В това време техните мъже се сражаваха с войниците на Силвио.

— Чудесен екземпляр, нали? — изграчи Силвио откъм бойниците. — Ще бъде чест да умрете от неговата ръка!

— Майната ти, нищожество! — изкрещя му Бартоломео. Беше успял да оплете веригата на боздугана с бойната си тояга и обезоръженият Данте отстъпи назад. — Хайде, Ецио! Да хванем този grassone bastardo[41]!

Данте, въоръжен отново — този път с желязна пръчка с изкривени пирони — се изправи срещу им. Замахна към Бартоломео и пироните издълбаха бразда в рамото му.

— Ще ти го върна тъпкано, прасешка фъшкийо!

Междувременно Ецио зареди пистолета си и стреля по Силвио, но пропусна. Куршумът се заби в тухлената стена сред фонтан от искри и отломки.

— Мислиш ли, че не знам защо всъщност си тук, Аудиторе? — излая Силвио, макар че гърмежът очевидно го беше изплашил. — Но закъсня! Вече няма как да ни спреш!

Ецио зареди отново оръжието и стреля. Ала ядосан и объркан от думите на Силвио, пак не улучи.

— Ха! — подвикна Силвио откъм бойника, докато Данте и Бартоломео се боричкаха. — Нима не знаеш? Щом Данте види сметката на мускулестото ти приятелче, всичко приключва! Ти ще последваш съдбата на празноглавия си баща! Знаеш ли какво ме мъчи най-много? Че не обесих лично Джовани! Как ми се ще да бях дръпнал онзи лост, за да видя отблизо как нещастният ти баща се гърчи, рита и люлее в примката! И после да дойде редът на онзи мухльо, чичо ти Марио, на смахнатата ти майка, повлеканата Мария, и на сладката ягодка Клаудия! Тях двете бих ги запазил за пътуването. На палубата понякога е доста самотно!

През нажежената мъгла на гнева Ецио се съсредоточи върху информацията, която разпенената уста на инквизитора бълваше сред обидите.

Воините на Силвио заобграждаха малобройния отряд на Бартоломео. Данте нанесе пореден зашеметяващ удар по капитана, уцели го по ребрата с бокса и го принуди да отстъпи. Ецио стреля за трети път. Този път куршумът профуча през яката на инквизитора на косъм от врата му. Той се олюля, Ецио различи тънка струйка кръв, но противникът му не падна. Заповяда нещо на Данте, който се обърна и се втурна към бойника, където стоеше господарят му. После двамата изчезнаха от другата страна на стената. Ецио разбра, че възнамеряват да се спуснат по въжена стълба до пристана, викна на Бартоломео да го последва и напусна бойната арена, за да догони враговете си.

Видя ги да се качват в голяма лодка, но забеляза и колко ядосани и отчаяни са лицата им. Проследи погледите им и зърна огромна галера да се стопява отвъд южния хоризонт на лагуната.

— Предадоха ни! — каза Силвио на Данте. — Корабът отплава без нас! Мътните да ги вземат! Ето как се отплащат за предаността ми!

— Ще ги догоним — успокои го Данте.

— Късно е. И с това малко корито няма как да стигнем до острова. Поне ще се измъкнем оттук!

— Да потегляме тогава, Altezza.

— Разбира се!

Данте се обърна към разтреперания екипаж.

— Потегляйте! Вдигнете платната! По-живо!

В същия момент Ецио изскочи от сенките на пристана и се приземи на палубата. Изплашените моряци си спасиха кожите, гмурвайки се в мрачната лагуна.

— Махни се, убиецо! — изпищя Силвио.

— Повече няма да бълваш обиди! — рече Ецио и го прониза в корема, прокарвайки двуострата си кама бавно през вътрешностите му. — И в отплата за думите ти, бих ти отрязал топките, но не си струва.

Данте стоеше като закован. Ецио го изгледа. Здравенякът изглеждаше изморен.

— Дотук беше — каза му Ецио. — Избра погрешната страна.

— Може би — отвърна Данте, — но все пак ще те убия, мръснико! Писна ми от теб!

Ецио извади пистолета и стреля. Куршумът улучи Данте в лицето. Той падна.

Ецио коленичи до Силвио за последна молитва. Никога не забравяше, че убийството е последна възможност и че умиращите, които скоро няма да имат никакви права, трябва поне да бъдат изпратени както подобава.

— Къде отиваше, Силвио? Каква беше тази галера? Смятах, че жадуваш поста на дожа.

Инквизиторът се усмихна тънко.

— Само за отвличане на вниманието… Трябваше да отплаваме…

— Накъде?

— Късно е — усмихна се Силвио и умря.

Ецио се обърна към Данте и повдигна лъвската му глава.

— Запътили са се за Кипър, Аудиторе — промълви Данте. — Дано откупя душата си, като ти кажа истината. Те искат… искат…

Мъжът се задави със собствената си кръв и предаде Богу дух.

Ецио претърси кесиите и на двамата, но не откри нищо, освен едно писмо от съпругата на Данте. Той срамежливо го зачете:

Amore mio,

Чудя се дали ще дойде денят, когато думите ми ще добият отново смисъл за теб. Съжалявам за стореното — че позволих на Марко да ме откъсне от теб, че се разделихме и станах негова съпруга. Но той е мъртъв и може би отново ще намеря начин да бъдем заедно. Питам се обаче дали ти изобщо ме помниш? И дали раните, получени на бойното поле, са били много тежки? Дали думите ми говорят, ако не на паметта, то поне на сърцето ти? Но може би няма значение, защото аз още те нося нейде дълбоко в своето сърце. Ще намеря начин, любов моя. Да ти припомня. Да те върна…

Завинаги твоя — Глория

Нямаше адрес. Ецио сгъна внимателно писмото и го прибра в кесията си. Щеше да попита Теодора дали й е известна тази странна история и дали би могла да върне писмото на невярната му подателка с вест за смъртта на истинския й съпруг.

Отправи поглед към мъртъвците и ги прекръсти.

— Requescat in pace — тъжно каза той.

Преди да се отдръпне от телата, Бартоломео дотича задъхано.

— Виждам, че както винаги си се оправил без мен — констатира той.

— Завзехте ли Арсенала?

— Щях ли да съм тук иначе?

— Поздравления!

— Evviva!

Ецио обаче се взираше в морето.

— Отвоювахме Венеция, приятелю — отрони той. — Агостино ще управлява, без да се страхува от тамплиерите. Но за мен още не е настъпило време за отдих. Виждаш ли онази галера на хоризонта?

— Да.

— Преди да предаде Богу дух, Данте ми каза, че плава към Кипър.

— И с каква цел?

— Това, amico, трябва непременно да узная.

21.

Ецио не можеше да повярва, че е 24 юни, лето господне 1487. Двайсет и осмият му рожден ден. Стоеше сам на моста, подпрян върху балюстрадата и взрян мрачно в тъмните води на канала. Доплува един плъх, който буташе с муцуна няколко зелеви листа, отмъкнати от натоварената със зеленчуци баржа наблизо, към дупката си в черната стена на канала.

— Ето те, Ецио! — възкликна ведър глас и той долови стипчивото ухание на Роза още преди да се е обърнал. — Откога не сме се виждали! Да не би да ме отбягваш?

— Бях… зает.

— Естествено! Какво щеше да стане с Венеция без теб?

Ецио поклати тъжно глава, а тя се облегна спокойно на балюстрадата.

— Защо си толкова сериозен, bello[42]? — попита тя.

Ецио я изгледа безизразно и сви рамене.

— Пожелавах си честит рожден ден.

— Имаш рожден ден? Наистина ли? О! Rallegramenti! Чудесно!

— Не бих казал — въздъхна Ецио. — Преди десет години видях как умират баща ми и братята ми. И от десет години преследвам виновниците, мъжете в списъка на баща ми и онези, които добавих след смъртта му. Усещам, че вече съм на финала, но не проумявам какъв беше смисълът.

— Ецио, посветил си се на добра кауза. Чувстваш се самотен, изолиран, но тя е твое призвание. И макар да се налага да убиваш, никога не си постъпвал несправедливо. Благодарение на теб Венеция сега е далеч по-добро място. Разведри се! И понеже имаш рожден ден, ти нося подарък. Оказва се, че съм улучила най-подходящия момент.

Тя извади официален на вид корабен дневник.

— Благодаря, Роза. Не си представях подаръка ти така, но… Какво е това?

— Просто… ми попадна — корабният дневник на Арсенала. Вписана е датата, когато черната ти галера отплава за Кипър в края на миналата година…

— Нима? — Ецио се пресегна към книгата, но Роза я отдръпна присмехулно. — Дай ми я, Роза. Не си прави шегички!

— Всичко се плаща — прошепна му тя.

— Щом казваш.

Той я прегърна и я притисна в обятията си. Тялото й се отпусна блажено и той бързо грабна книгата.

— Хей! Не е честно! — засмя се Роза. — Както и да е… за да ти спестя напрежението, ще ти кажа, че твоята галера се връща във Венеция… утре!

— Какво ли носи?

— Защо ли не се учудвам, че някой съвсем близо до мен ще разбере на всяка цена какъв е товарът й?

Ецио се усмихна.

— Първо ще празнуваме!

В същия момент обаче дотича позната фигура.

— Леонардо! — изненадано възкликна Ецио. — Смятах, че още си в Милано!

— Току-що се върнах — обясни маестрото. — Казаха ми къде да те открия. Здравей, Роза. Съжалявам, Ецио, но трябва да поговорим.

— Сега? Веднага?

— Съжалявам.

— Хайде, момчета — усмихна се Роза, — забавлявайте се! Аз ще почакам.

Леонардо поведе недоволния Ецио, който промърмори:

— Дано наистина е важно.

— И още как, и още как! — помирително вметна маестрото.

Поеха по тесните алеи към ателието му. Леонардо се засуети и накрая нареди върху голямата маса в средата на кабинета бутилка топло вино, престояли сладкиши и купчина документи.

— Доставих страниците от Кодекса в Монтериджони, както обещах, но не устоях на изкушението да ги прегледам още веднъж и да ги прекопирам. Не знам как преди не съм доловил връзката, но когато ги наложих една до друга, установих, че схемите, символите и древното писмо добиват смисъл. Явно сме се натъкнали на златна мина — страниците са последователни! — Той млъкна рязко. — Това вино е прекалено топло! Разглезих се със „Сан Коломбано“ и сега „Венето“-то ми се струва като конска пикня.

— Продължавай — търпеливо му напомни Ецио.

— Слушай! — Леонардо извади очила и си ги сложи. Разлисти документите и зачете: — Пророкът… ще се появи… когато донесат втората част в Плаващия град…

Ецио рязко пое дъх.

— Пророкът? — повтори той. — Само пророкът може да го отвори… две частици от Райската градина…

— Ецио? — изгледа го изпитателно Леонардо и свали очилата. — Какво има? Сещаш се нещо?

Ецио го погледна замислено. После решително подхвана:

— Познаваме се отдавна, Леонардо. Ако не мога да ти се доверя, то кому… Слушай! Чичо Марио спомена нещо такова преди много време. Вече е разчел други страници от Кодекса. Както и баща ми, Джовани. Съдържат пророчество за древно подземие, в което е скрито нещо… нещо много могъщо.

— Така ли? Удивително! — възкликна Леонардо, но нещо му хрумна. — Виж, Ецио, ако ние сме научили това от Кодекса, колко ли знаят Барбариго и останалите ти врагове? Навярно и те предполагат за съществуването на подземието. И ако е така, това никак не е добре…

Ецио бързо размисли.

— Почакай! — прекъсна той Леонардо. — Ами ако затова са изпратили галерата в Кипър? Да открие тази „частица от Рая“? И да я донесе във Венеция?

— „Когато донесат втората част в Плаващия град…“ Разбира се!

— Спомням си… „пророкът ще се появи…“, „само пророкът може да отвори подземието“. За Бога, Леонардо, когато чичо ми разказваше за Кодекса, бях твърде млад, твърде самонадеян. Сметнах го за старческа фантазия. Сега разбирам! Убийството на Джовани Мочениго, на близките ми, опитът да отнемат живота на дук Лоренцо и ужасната смърт на брат му — всичко е част от плана му да намери подземието. Той е първият в списъка ми — Испанеца, чието име още не е задраскано!

Леонардо ахна. Знаеше кого има предвид Ецио.

— Родриго Борджия — промълви той.

— Точно така! Галерата се връща от Кипър утре. Трябва да я посрещна.

Леонардо го прегърна.

— Късмет, приятелю — пожела му той.

На другия ден призори Ецио, понесъл всичките си оръжия от Кодекса и бандолиера с кинжали, се притаи в сенките на колонадата край дока, без да откъсва поглед от група мъже, облечени — за да не привличат излишно внимание — в семпли униформи с едва забележимия герб на кардинал Родриго Борджия, които разтовариха най-обикновен малък кош от току-що пристигналата от Кипър черна галера. Държаха коша с кожени ръкавици и го подадоха на един от своите. Той го вдигна на рамо и се накани да тръгне. В същия момент Ецио забеляза още петима войници, понесли върху раменете си подобни кошове. Дали във всеки се криеше безценен артефакт — „втората частица“ — или всички, освен един бяха само уловка? Войниците изглеждаха еднакво, особено от дистанцията, която Ецио трябваше да спазва, докато ги следи.

Той понечи да поеме след тях, но забеляза, че и друг мъж наблюдава сцената. Потисна неволното ахване, понеже разпозна чичо си — Марио Аудиторе. Нямаше време обаче да му помаха или да го извика, понеже войникът с коша вече отминаваше с ескорта си. Ецио закрачи на безопасно разстояние зад тях. Един въпрос обаче не му даваше мира — дали онзи човек наистина беше чичо му? И ако беше, как се е озовал във Венеция и защо точно в този момент?

Ала бързо отпъди мислите, съсредоточен да не изпусне от поглед войника с първия разтоварен от галерата кош. Дали именно той съдържаше… каквото трябваше да съдържа? Една от „райските частици“? Наемниците на Испанеца стигнаха до площад, от който водеха началото си пет улици. Войниците, които носеха кошовете, се разделиха и поеха в различни посоки, следвани от своите придружители. Ецио се покатери по стената на съседната сграда, за да проследи от покрива накъде ще тръгне всеки. Забеляза как единият се отдалечи от ескорта си и свърна в двора на солидна тухлена постройка, остави коша на земята и го отвори. Почти веднага към него се присъедини сержант от войската на Борджия. Ецио се приведе, за да чуе какво си говорят.

— Господарят чака — каза сержантът. — Разопаковай го внимателно. Побързай!

Ецио забеляза, че войникът прехвърля предпазливо нещо, увито в слама, в кутия от тиково дърво, която един прислужник му донесе отвътре. Гоподарят! С тази дума тамплиерите от по-нисш ранг назоваваха само едного — Родриго Борджия! Очевидно прехвърляха истинския артефакт в кутията за по-голяма сигурност. Ецио вече знаеше кого точно да следва.

Той слезе на улицата и се прокрадна към войника с кутията. Сержантът се бе присъединил към ескорта от кардиналски стражи, който чакаше пред двора. Ецио светкавично преряза гърлото на войника, издърпа тялото му извън полезрението и навлече униформата, пелерината и шлема му.

Понечи да вдигне кутията, но не устоя на изкушението да надзърне какво съдържа и вдигна капака. В същия момент сержантът се появи на портата към двора.

— Тръгвай!

— Да, сержант! — отвърна Ецио.

— По-живо, по дяволите! Това е най-важното нещо, което ще свършиш през целия си живот! Схващаш ли?

— Да, сержант.

Ецио зае позиция в центъра на ескорта и процесията пое на север към Кампо дей Санти Джовани е Паоло, където на видно място се възправяше наскоро завършената от маестро Верокио масивна статуя на воина Колеоне, възседнал кон. Продължиха на север по Фондамента дей Мендиканти и спряха пред мрачна сграда край канала. Сержантът почука по вратата с дръжката на меча си и тя веднага се отвори. Стражарите побутнаха Ецио напред и го последваха. Вратата зад тях се затвори, тежките резета хлопнаха.

Застанаха срещу засенчен от бръшлян балкон, където седеше мъж с клюнест нос към края на петдесетте, облечен в мантия от пурпурно кадифе. Стражарите отдадоха чест. Ецио също козирува, стараейки се да не среща познатите му до болка ледени кобалтови очи. Испанеца!

— Донесохте ли го? Никой ли не ви проследи? — обърна се Родриго към сержанта.

— Не, Altezza. Всичко мина отлично…

— Продължавай!

Сержантът прочисти гърло.

— Следвахме стриктно заповедите ви. Мисията в Кипър се оказа по-тежка от предвиденото. В началото… срещнахме затруднения. Наложи се да отстраним неколцина поддръжници на каузата, за да успеем. Но се завърнахме с артефакта. И ви го донесохме, както ни инструктирахте. А сега, Altezza, се надяваме да ни възнаградите щедро, както се споразумяхме.

Ецио разбираше, че не бива да позволява кутията от тиково дърво и съдържанието й да попаднат в ръцете на кардинала. В момента, когато на дневен ред бе поставен неприятният, ала неизбежен момент за заплащането и както обикновено доставчикът бе принуден да припомни на клиента, че е време да го възмезди за извършената услуга, Ецио съзря възможността. Като повечето богаташи кардиналът започна да се пазари скъпернически. Ецио щракна отровното острие на дясната си ръка и двуострата кама на лявата и прободе голата шия на сержанта, колкото смъртоносната течност да се влее във вените му. После бързо се нахвърли върху петимата стражи и въртейки се като дервиш, зананася смъртоносни удари с бързи и пестеливи движения. След малко всички войници лежаха мъртви в нозете му.

Родриго Борджия го погледна и тежко въздъхна.

— Ецио Аудиторе. Да, да… Отдавна не бяхме се срещали.

Изглеждаше абсолютно невъзмутим.

— Кардинале! — поклони се подигравателно Ецио.

— Дай ми я — нареди Родриго, посочвайки кутията.

— Първо ми кажи къде е.

— Кой?

— Твоят пророк! — озърна се Ецио. — Не виждам никого. — Млъкна и после продължи с по-сериозен тон: — Колко умряха заради това, което се крие в кутията? И виж! Тук няма никого!

Родриго се разсмя. Сякаш затракаха кости.

— Твърдиш, че не вярваш. Но си тук! Нима не виждаш пророка? Той е пред очите ти. Аз съм пророкът!

Сивите очи на Ецио се разшириха. Кардиналът очевидно беше полудял! Но що за интересно безумие, прекрачващо границите на рационалните и природни закони? Уви, тези размисли отвлякоха за миг вниманието му. Испанеца извади скиавоната си — леко, ала зловещо на вид оръжие с дръжка във формата на котешка глава — и скочи от балкона, насочил тънкото острие към гърлото на Ецио.

— Дай ми Ябълката! — изръмжа той.

— Това ли съдържа кутията? Ябълка? Явно е доста специална — отвърна Ецио, а в главата му прокънтя гласът на Марио: „частица от Рая“. — Ела да си я вземеш!

Родриго замахна със сабята, сряза туниката на Ецио и го рани.

— Сам ли си, Ецио? Къде са приятелите ти? Къде са асасините?

— И без тях ще се справя с теб!

Ецио го нападна с камата, а с щита върху лявата китка парираше ударите му. Не успя да пусне в действие отровата, но двуострата му кама прониза кадифената роба на кардинала и се отдръпна, обагрена в кръвта му.

— Ти, малко копеле! — изрева болезнено Родриго. — Явно ще ми трябва помощ да те усмиря. Стража! Стража!

Дузина въоръжени мъже с герба на Борджия върху туниките си нахлуха в двора, където се сражаваха Ецио и кардиналът. Ецио знаеше колко малко е останало от безценната отрова в дръжката на камата. Отскочи назад, за да заеме позиция срещу подкрепленията на Родриго. В същия момент един от стражите се наведе, грабна кутията от тиково дърво и я подаде на господаря си.

— Благодаря, uomo coraggioso[43]!

Противниците му го превъзхождаха сериозно, но Ецио се сражаваше хладнокръвно, воден от желанието да си възвърне кутията и скритото в нея. Прибра оръжията от Кодекса, извади бандолиерата с кинжалите и ги заизстрелва със смъртоносна точност. Първо повали „смелия мъж“, после събори кутията от възлестите ръце на Родриго.

Испанеца се наведе да я вдигне и понечи да се оттегли с нея, но във въздуха изсвистя още един кинжал и улучи каменната колона на сантиметри от лицето му. Този обаче не беше хвърлен от Ецио.

Той се извърна и видя позната, приветлива брадата фигура. По-възрастна може би, и по-побеляла и натежала, но все така ловка.

— Чичо Марио! — възкликна Ецио. — Очите не са ме излъгали!

— Няма само ти да се забавляваш! — отвърна Марио. — И не се безпокой, nipote[44], не си сам!

Към Ецио обаче се втурна войник на Борджия с вдигната алебарда. Преди да нанесе удара, който щеше да изпрати младия мъж в небитието, в челото на войника като по чудо се заби стрела. Той изпусна оръжието си и падна ничком с изумено изражение. Ецио се озърна отново и видя…

— Ла Волпе! Как се озова тук, Лисицо!

— Дочухме, че ти трябва подкрепление — рече Лисицата и бързо зареди арбалета, понеже от сградата наизлязоха още войници. В същото време до Ецио застанаха Бартоломео и Антонио.

— Не позволявай на Борджия да се измъкне с кутията! — викна му Антонио.

Бартоломео въртеше грамадната си сабя Бианка като коса, проправяйки бразда през вражеските стражи, които разчитаха единствено на числеността, за да го надвият. Постепенно везните се наклониха в полза на асасините и техните съюзници.

— Вече надделяваме, nipote — възкликна Марио. — Дръж Испанеца под око!

Ецио се обърна, видя кардинала да се запътва към врата в дъното на балкона и се втурна да го спре. Стиснал меча си обаче, Родриго го очакваше.

— Обречен си да изгубиш, момче! — озъби се той. — Не можеш да предотвратиш предреченото! Ще умреш от ръката ми като баща си и братята си. Смърт очаква всички, осмелили се да се възправят срещу тамплиерите.

Гласът на Родриго обаче издаваше колебание. Ецио се огледа и видя, че и последният му войник е убит. Той застана на прага, за да препречи пътя му, вдигна сабята си и замахна с думите:

— Това е за баща ми!

Кардиналът се приведе, отбягна удара и го блъсна. Изпусна обаче безценната кутия, профучавайки през вратата, за да си спаси кожата.

— Не се залъгвай! — заплашително извика той, преди да изчезне. — Ще се срещнем отново! И тогава ще се погрижа да умреш бавно и болезнено.

Ецио се бореше да си поеме дъх и да се изправи на крака. Към него се протегна женска ръка. Той вдигна поглед и я позна — Паола!

— Кардиналът избяга — усмихна му се тя. — Но няма значение. Получихме онова, за което дойдохме.

— Не! Чу ли го какво каза? Трябва да го настигна и да довърша започнатото!

— Успокой се — рече му друга жена.

Беше Теодора. Ецио се озърна и видя всичките си приятели — Марио, Лисицата, Антонио, Бартоломео, Паола и Теодора. И още някого. Блед, тъмнокос младеж със замислено, присмехулно лице.

— Как се озовахте тук? — попита той, долавяйки напрежението им.

— Също като теб — отвърна младият непознат. — Водени от надеждата да видим пророка.

Ецио се почувства объркан и раздразнен.

— Не! Аз дойдох да убия Испанеца! Пет пари не давам за вашия пророк. Ако изобщо съществува! Със сигурност не е тук.

— Нима? — Младежът млъкна и се втренчи в Ецио. — Ти си пророкът.

— Какво?

— Очаквахме появата му, както беше предсказано. А ти си бил през цялото време между нас! Ти си Единственият, когото търсехме.

— Не разбирам. Кой си ти впрочем?

Младежът се поклони леко.

— Казвам се Николо ди Бернардо дей Макиавели. Член съм на Ордена на асасините, обучени в древното изкуство да пазят бъдещето на човечеството. Също като теб, също като всички жени и мъже тук.

Ецио удивено ги изгледа един по един.

— Вярно ли е, чичо Марио? — попита най-сетне той.

— Да, момчето ми — пристъпи напред Марио. — От години те напътстваме и ти преподаваме всички необходими умения, за да се присъединиш към нас.

В главата на Ецио се блъскаха рояк въпроси. Не знаеше откъде да започне.

— Как е семейството ми? — попита най-сетне. — Майка ми, сестра ми?

— В безопасност са и са добре. Вече не са в манастира, а при мен в Монтериджони. Мария завинаги ще остане белязана от скръбната загуба, но се е посветила на милосърдие заедно с игуменката. Що се отнася до Клаудия, игуменката прозря — далеч преди нея самата — че отшелническият живот не подхожда на темперамента й и че има други начини да служи на Бог. Освободи я от обета и Клаудия се ожени за моя старши капитан. Скоро, Ецио, ще те дари с племенник или племенничка.

— Чудесни новини, чичо Марио. И на мен не ми допадаше идеята сестра ми да прекара живота си в манастира. Но имам и много други въпроси.

— Скоро ще намерим време и за тях — намеси се Макиавели.

— Чака ни още работа, преди да видим отново близките си и да празнуваме — рече Марио. — А може би никога няма дойде моментът. Принудихме Родриго Да остави кутията, но той няма да намери мира, докато не си я върне. Затова трябва да я пазим с цената на живота си.

Ецио огледа застаналите в кръг асасини и за пръв път забеляза, че всички имат клеймо на безименния пръст на лявата ръка. Очевидно обаче въпросите трябваше да почакат. Марио се обърна към съратниците си:

— Мисля, че е време.

Те кимнаха тържествено, Антонио извади карта, разгъна я и показа на Ецио отбелязано с кръстче място.

— Ще се срещнем тук по залез-слънце — произнесе той със сериозен и нетърпящ възражение тон.

— Хайде! — подкани останалите Марио.

Макиавели взе кутията с безценното й тайнствено съдържание и асасините поеха в редица към улицата, оставяйки Ецио сам.

Надвечер Венеция бе зловещо опустяла и просторният площад пред базиликата беше тих и безлюден, ако не броим постоянните му обитатели — гълъбите. Камбанарията се възправяше зашеметяващо висока над него, но Ецио се закатери без никакво колебание. Срещата несъмнено щеше да осветли част от въпросите му. Дълбоко в сърцето си усещаше, че някои от отговорите ще му се сторят страшни, но знаеше, че не може да ги загърби.

Стигна върха и чу приглушени гласове. Най-сетне се добра до каменния плочник най-горе и се прехвърли в камбанарията. В центъра беше разчистено тясно пространство и седмината асасини — всички в мантии с качулки — бяха застанали около мангала в средата, където гореше огън.

Паола го хвана за ръка и го поведе натам, а Марио започна да припява:

— Laa shay’a waqi’un moutlaq bale kuolon moumkine… Тези думи на нашите предци лежат в сърцевината на Кредото…

Макиавели пристъпи напред и впи очи в Ецио.

— Когато другите сляпо следват истината, помни…

Ецио поде думите, сякаш цял живот ги е знаел:

— Няма истина.

— Когато другите стават жертва на тленността и закона — продължи Макиавели, — помни…

— Всичко е разрешено.

— Работим в мрак, за да служим на светлината. Ние сме асасини — рече Макиавели.

Останалите надигнаха мелодично гласове:

— Няма истина, всичко е разрешено. Няма истина, всичко е разрешено. Няма истина, всичко е разрешено…

Когато замълчаха, Марио улови лявата ръка на Ецио.

— Време е — каза му той. — В нашата епоха не действаме толкова буквално като предците си. Не изискваме членовете ни да жертват пръста си. Но клеймото, с което ги бележим, е неизличимо. — Той пое дъх. — Готов ли си да се присъединиш към нас?

Като насън — но някак си наясно какво трябва да направи и какво предстои — Ецио протегна решително ръка:

— Готов съм — рече той.

Антонио се пресегна към мангала и извади от огъня нажежени до червено железни щипци, които завършваха с полукръгове. После пое ръката на Ецио и вдигна безименния пръст.

— Ще ти причини малко болка, братко — предупреди той. — Като много други неща.

Той пъхна пръста между щипците и притисна нагорещените метални полукръгове към основата му. Те обжариха плътта, понесе се миризма на изгоряло, но Ецио не трепна. Антонио бързо махна щипците и ги остави настрани. После асасините свалиха качулките си и се скупчиха около него. Чичо Марио го потупа гордо по гърба. Теодора извади малка стъкленица с чиста, гъста течност и нежно намаза черния пръстен, който Ецио щеше завинаги да носи.

— Ще облекчи болката — рече му тя. — Гордеем се с теб.

После Макиавели застана срещу него и му кимна сърдечно.

— Benvenuto, Ецио. Вече си един от нас. Остава да довършим инициацията и тогава… тогава, приятелю, ни чака сериозна работа!

Той надникна над ръба на камбанарията. Далеч долу, в основата на базиликата, бяха струпани купчини слама — храна за конете в Палацо Дукале. Ецио не можеше да си представи, че от такова разстояние някой е способен да улучи толкова миниатюрна цел. Точно това обаче направи Макиавели, който скочи надолу с развята мантия. Приятелите му го последваха. Със смесица от ужас и възторг Ецио ги проследи как се приземяват като по учебник и се събират, вперили насърчителни — или поне така се надяваше — погледи в него.

Макар да беше навикнал да скача от покриви, никога не беше политал от такава опасна височина. Купчините сено изглеждаха като купички с царевична каша, но той разбираше, че това е единственият начин да слезе долу и колебанието само го затруднява. Пое дълбоко дъх и се хвърли напред и надолу в нощта с вдигнати като на опитен гмуркач ръце.

Падаше сякаш от часове, вятърът свистеше край ушите му и развяваше дрехите и косата му. После купчините сено връхлетяха върху него. В последния момент Ецио затвори очи…

И тупна в сеното! Остана без дъх, но щом се изправи треперещ, установи, че не се е наранил и всъщност се чувства въодушевен.

Марио и Теодора застанаха до него.

— Смятам, че го бива, нали? — попита я Марио.

Късно вечерта Марио, Макиавели и Ецио се настаниха около работната маса в ателието на Леонардо. Странният артефакт, тъй важен за Родриго Борджия, лежеше пред тях и всички го оглеждаха с любопитство и удивление.

— Забележително! — констатира маестрото. — Изключително!

— Какво е това, Леонардо? — попита Ецио. — За какво служи?

— Е, засега съм в затъмнение — отвърна художникът. — Явно крие мрачни тайни и е единствена по рода си. Аз поне никога не съм виждал толкова съвършена изработка… И не мога да ти го обясня, също както не мога да обясня защо Земята се върти около слънцето.

— Искаш да кажеш „Слънцето се върти около Земята“? — поправи го Марио и изгледа учудено Леонардо.

Маестрото обаче не отлепяше очи от машината и внимателно я обръщаше насам-натам. Тя засия в призрачна, сякаш породена от само себе си светлина.

— Изработена е от материали, които, логично погледнато, не биха могли да съществуват — удивено продължи Леонардо. — И въпреки това явно е много древна.

— Несъмнено е спомената в страниците от Кодекса, които притежаваме — обади се Марио. — Разпознавам я по описанието. В Кодекса е наречена „частица от Рая“.

— А Родриго я нарече ябълка — добави Ецио.

Леонардо го погледна остро.

— Като ябълката от Дървото на познанието? Ябълката, която Ева дала на Адам?

Всички се взряха отново в предмета. Той светеше по-ярко, хипнотично. Ецио почувства непреодолимо и необяснимо желание да протегне ръка и да го докосне. Не усети топлина и наред с обаянието почувства страх, сякаш ако го досегне, мълнии ще поразят тялото му. Забрави за останалите, около него притъмня и застудя. На света останаха само той и… предметът.

Гледаше как ръката му се протяга, сякаш не е част от него, сякаш вече не може да я контролира, докато накрая се отпусна решително върху гладката повърхност.

Ецио се смая. Ябълката изглеждаше метална, но на допир бе топла и мека като женска кожа. Сякаш беше жива! Но не му остана време за размисли. Ръката му отлетя встрани и сиянието в предмета, което досега се разгаряше плавно, внезапно припламна в ослепителен калейдоскоп от светлини и цветове, сред чийто вихър Ецио различи форми. За миг потърси с очи приятелите си. Марио и Макиавели се бяха извърнали, покрили с длани главите си от ужас или от болка. Леонардо стоеше като хипнотизиран с разширени очи и зяпнала от удивление уста. Ецио се взря отново в ябълката и забеляза, че формите се очертават по-ясно — просторна градина с чудовищни създания, тъмен град в пламъци, огромни облаци като гъби, по-големи от катедрали и от дворци, армия в атака, но армия, каквато Ецио никога не бе виждал дори не беше си представял — мъже, които с кучета и камшици подкарваха към тухлени сгради изтощени хора в униформи на райета, високи комини, бълващи дим, звезди и планети, кръжащи в спирали, мъже в чудновато облекло, плаващи в черното пространство. И още — друг Ецио, друг Леонардо и Марио, и Макиавели… пионки на времето, политнали безпомощно из въздуха като играчки, подети от могъщи ветрове. Приятелите му сякаш наистина се понесоха из стаята!

— Спри го! — изкрещя някой.

Ецио стисна зъби, несъзнателно улови дясната си китка с лявата ръка и се насили да докосне отново предмета.

Той веднага угасна. Стаята отново възвърна обичайния си облик. Приятелите се спогледаха. Всичко си беше на мястото. Очилата на Леонардо бяха още на носа му. Ябълката лежеше спокойно върху масата — безобиден предмет, на който малцина биха обърнали внимание.

Леонардо проговори пръв:

— За нищо на света не бива да попада в погрешни ръце! Би подлудило всеки по-податлив ум!

— Съгласен съм — отвърна Макиавели. — Едва го изтърпях. Не мога да повярвам, че е толкова могъщо.

Той си надяна ръкавиците, вдигна внимателно Ябълката, прибра я в кутията и захлопна капака.

— Дали Испанеца знае какво представлява този предмет? Дали може да го контролира?

— Никога не бива да попада в ръцете му — твърдо отсече Макиавели и подаде кутията на Ецио. — Ще го наглеждаш и ще го пазиш с всички умения, на които сме те научили.

Ецио пое внимателно кутията и кимна.

— Занеси го във Форли — предложи Марио. — Цитаделата там е защитена със стена и мощни оръдия. Командва я един от най-верните ни сподвижници.

— Кой е той? — попита Ецио.

— Казва се Катерина Сфорца.

Ецио се усмихна.

— Спомням си… Стара познайница, с която с радост ще се срещна отново.

— Тогава се приготви за път.

— Ще дойда с теб — каза Макиавели.

— Ще ти бъда благодарен — усмихна се Ецио. После се обърна към Леонардо: — Ами ти, amico mio?

— Аз ли? Щом си свърша работата тук, ще се върна в Милано. Дукът там е благосклонен към мен.

— Ела и в Монтериджони, когато се отбиеш пак във Флоренция и си по-свободен — обади се Марио.

Ецио погледна добрия си приятел.

— Довиждане, Леонардо. Надявам се пътищата ни пак да се пресекат някой ден.

— Убеден съм — отвърна Леонардо. — А ако ти потрябвам, Аниоло във Флоренция винаги знае къде съм.

— Сбогом! — прегърна го Ецио.

— Подарък на раздяла — Леонардо му подаде торбичка. — Куршуми и барут за малкия ти пистолет и голяма стъкленица с отрова за тъй полезната ти кама. Надявам се да не ти потрябват, но ще съм по-спокоен, ако си добре защитен.

Ецио го погледна развълнувано.

— Благодаря ти, благодаря ти за всичко, добри ми приятелю.

22.

Отплаваха от Венеция с галера и след дълго пътуване без никакви произшествия Ецио и Макиавели пристигнаха в мочурливото пристанище край Равена, където ги посрещнаха лично Катерина и нейната свита.

— Изпратиха куриер, че си тръгнал, та реших да дойда и да те придружа до Форли — каза тя. — Постъпил си мъдро, че си поел с галерата на дожа Агостино, понеже пътищата са опасни, разбойниците не ни дават мира. Не че — добави тя, хвърляйки одобрителен поглед към Ецио — щяха да те притеснят особено.

— За мен е чест, че ме помните, госпожо.

— Е, мина много време, но ти несъмнено правиш впечатление. — Тя се обърна към Макиавели. — Радвам се да те видя отново, Николо.

— Познавате ли се? — попита Ецио.

— Николо ме съветваше по… държавни дела. — Тя смени темата. — Чувам, че вече си истински асасин. Поздравления.

Стигнаха до каляската на Катерина, но тя каза на прислужниците си, че предпочита да язди. Денят беше прекрасен, а пътят — кратък. Оседлаха конете и щом поеха, Катерина махна на Ецио да застане до нея.

— Форли ще ти хареса. Ще бъдеш в безопасност. Оръдията ни пазят града вече цял век, а цитаделата е непристъпна.

— Простете ми, госпожо, но ми е любопитно…

— Кое?

— За пръв път чувам жена да управлява град държава. Впечатлен съм.

Катерина се усмихна.

— Преди съпругът ми държеше юздите на властта, разбира се. Помниш ли го? Джироламо? Е, той умря.

— Съжалявам.

— Няма защо — простичко отвърна тя. — Аз наредих да го убият.

Ецио се опита да прикрие учудването си.

— Нека обясня — намеси се Макиавели. — Разбрахме, че Джироламо Риарио съдейства на тамплиерите. Изработваше карта с местонахождението на неоткритите още страници от Кодекса…

— Така или иначе не харесвах кучия син — равно рече Катерина. — Беше лош баща, досаден в леглото и не само там. — Тя млъкна замислено. — Смених още няколко съпрузи след това, но винаги удрях на камък.

Замълчаха при вида на кон без ездач, галопиращ към тях. Катерина нареди на единия от телохранителите си да го настигне, а останалите продължиха към Форли, но вече с извадени саби. Скоро се натъкнаха на обърната каруца, чиито колелета още се въртяха във въздуха. Наоколо се валяха трупове.

Лицето на Катерина притъмня и тя пришпори коня си, следвана плътно от Ецио и Макиавели.

Малко по-нататък срещнаха група селяни. Някои бяха окървавени.

— Какво става? — попита Катерина жената, която вървеше най-отпред.

— Altezza — подхвана селянката и сълзи се стекоха от очите й, — дойдоха веднага щом тръгнахте. Подготвят обсада на града.

— Кои са те?

— Братята Орси, мадона!

— Sangue di Giuda[45]!

— Кои са те?

— Същите копелета, които наех да убият Джироламо — гневно отвърна Катерина.

— Работят за всеки, който може да си плати — обясни Макиавели. — Не са много умни, но за жалост им се носи славата на добри изпълнители. Сигурно Испанеца стои зад това.

— Но как е узнал къде ще занесем Ябълката?

— Не търсят Ябълката, Ецио, а картата на Риарио. Тя още е във Форли. Родриго иска да открие останалите страници от Кодекса, а ние не бива да му предоставяме пътеводител!

— Пет пари не давам за картата — извика Катерина. — Децата ми са в града. Ах, porco demonio!

Пришпориха конете в галоп и скоро зърнаха града. Иззад стените се издигаше пушек. Портите бяха затворени. По външните валове бяха заели позиция мъже с герба с мечка и храсти на братята Орси. Ала в града, върху цитаделата на хълма, все още се вееше знамето на Сфорца.

— Завзели са част от Форли, но цитаделата е непокътната — констатира Макиавели.

— Копелета! Двойни агенти! — просъска Катерина.

— Има ли начин да вляза в града, без да ме забележат? — попита Ецио, закопчавайки върху китките си оръжията от Кодекса. Пистолета и камата остави в кесията.

— Има, caro — отговори Катерина. — Но е трудно. Един стар тунел откъм канала минава под западната стена.

— Тогава ще пробвам — каза Ецио. — Бъдете нащрек! Ако успея да отворя портите отвътре, бъдете готови да препуснете като вихър. Стигнем ли цитаделата, хората ти ще видят твоя герб и ще те пуснат. Тогава ще бъдем в безопасност да планираме следващия си ход.

— Който ще бъде да провесим тези кретени на бесилото и да гледаме как ги люлее вятърът — изръмжа Катрина. — Но върви, Ецио, и успех! Аз ще измисля как да отвлека вниманието на войниците им.

Ецио слезе от коня и притича към западната стена, прикривайки се зад хълмчетата и храстите. Междувременно Катерина се изправи на стремената и изкрещя на враговете им зад градските стени:

— Хей, вие! На вас говоря, безгръбначни кучета! Завзели сте града ми? Моят дом? И смятате, че ще ви се размине безнаказано? Е, аз ще се погрижа да изтръгна сърцата ви! Ако имате такива!

По бойниците се насъбраха войници и се вгледаха полуудивено, полууплашено в Катерина, която не млъкваше:

— Що за мъже сте? Вършите мръсната работа на господарите си за няколко гроша! Горко ще съжалявате! Вляза ли при вас, ще ви отрежа главите и ще се изпикая върху вратовете ви! Ще набуча топките ви на вилица и ще ги изпека! Как ви звучи това?

По западната стена вече не бе останал нито един съгледвач. Ецио видя, че никой не охранява канала, гмурна се, преплува го и откри обраслия с трънаци вход на тунела. Излезе от водата и се шмугна в мрачното подземие.

Вътре беше чисто и сухо. Трябваше само да следва завоите. Скоро зърна светлината в другия край. Приближи предпазливо и отново чу гласа на Катерина. Тунелът завършваше пред каменно стълбище, виещо се до задната стая в една от западните кули на Форли. Нямаше никого. Катерина беше събрала цяла тълпа. През прозореца зърна гърбовете на войниците на Орси, които наблюдаваха и от време на време дори аплодираха представлението й.

— … ако бях мъж, щях да изтрия усмивките от лицата ви! Но не си въобразявайте, че няма да опитам! Не се подвеждайте от факта, че имам цици… — Нещо й хрумна. — Обзалагам се, че ви се иска да ги видите. Иска ви се да ги пипнете, да ги оближете, да ги стиснете! Е, защо не излезете да пробвате? Така ще ви изритам топките, че ще изхвърчат от ноздрите! Най-добре се омитайте и си вървете у дома, преди да е станало късно. Иначе ще ви одера кожите и ще ви провеся по стените на цитаделата! Ах! Отвращавате ме! Може би не си струва усилието да се разправям с мерзавци като вас. Не бихте усетили разликата дори ако ви кастрирам!

Ецио вече крачеше по улицата. Набеляза си портата най-близо до Катерина и Макиавели. Върху арката над нея, до тежкия лост, с който се отваряше, стоеше стрелец. Бързо, но тихо Ецио се изкачи по свода и прониза врата на войника. После натисна лоста с цялата си тежест и портите зейнаха с могъщо ръмжене.

Макиавели ги наблюдаваше зорко. Забеляза ги да се открехват, наведе се и предупреди тихо Катерина. Тя пришпори коня си в безумен галоп, последвана от Макиавели и свитата си. Разбрали какво става, войниците на Орси нададоха гневни викове и се заспускаха надолу да ги спрат, но групата на Сфорца профуча мълниеносно през портата. Ецио грабна лъка и стрелите на убития стражар, повали с тях трима войници на Орси, светкавично изкачи близката стена и последва по покривите Катерина и придружителите й, устремили се по тесните улички към цитаделата.

Колкото по-навътре в града навлизаха, толкова повече нарастваше хаосът. Очевидно битката за Форли далеч не беше приключила — отряди, размахали знамето със сини змии и черни орли на клана Сфорца, се сражаваха с наемниците на братята Орси, а гражданите тичаха да се скрият в домовете си или просто се щураха безцелно напред-назад в бъркотията. Пазарските сергии се валяха прекатурени, кокошки кудкудякаха и се разбягваха под нозете на тичащите, малко дете седеше в калта и плачеше за майка си, която го грабна и го отнесе. Над всичко се извисяваше шумът на битката. Прелитайки от покрив на покрив, Ецио оглеждаше терена долу и използваше стрелите си със смъртоносна точност, когато войниците на Орси наближаваха опасно Катерина и Макиавели.

Най-сетне се озоваха на просторния площад пред цитаделата. Не се виждаше жива душа. Страничните улички също изглеждаха безлюдни. Ецио слезе долу и се присъедини към приятелите си. По бойниците на цитаделата не се виждаха воини, а масивната порта беше залостена. Цитаделата наистина изглеждаше недостъпна, както я бе описала Катерина.

Тя погледна нагоре и изкрещя:

— Отворете, проклети глупаци! Аз съм! La Duchessa! Размърдайте си задниците!

Неколцина войници се появиха по бойниците, а капитанът им извика:

— Subito[46], Altezza!

После изстреля някаква заповед към трима мъже, които мигновено се втурнаха да отворят. В този момент обаче, надали бойни викове, от околните улички се стекоха дузина наемници на Орси, отрязвайки пътя за отстъпление. Катерина и придружителите й се оказаха в клопка между тях и непоклатимата стена на цитаделата.

— Устроили са ни капан! — извика Макиавели.

Ецио, Макиавели и шепата им мъже застанаха пред Катерина и противниците й.

— Aprite la porta! Aprite! — изкрещя Катерина.

Най-сетне огромните порти се отвориха. Войници на Сфорца се спуснаха да им помогнат. Сразиха отряда на Орси в зловеща хватка лице в лице и се оттеглиха, а вратата светкавично се захлопна зад гърбовете им. Ецио и Макиавели бързо скочиха от конете и се облегнаха един до друг върху стената, едвам поемайки си дъх. Не можеха да повярват, че са се спасили. Катерина също слезе от коня, но не спря нито за миг. Прекоси тичешком вътрешния двор към вратата, пред чийто праг уплашено я чакаха две момченца и дойка, прегърнала пеленаче.

Децата хукнаха към разтворените й обятия.

— Чезаре, Джовани, не се бойте — успокои ги тя. Погали бебето по главичката и изгука: — Salute, Галеацо!

Озърна се наоколо, после погледна дойката:

— Недзета! Къде са Бианка и Октавио?

— Простете, госпожо. Играеха си навън, когато ни нападнаха. Не ги намерихме.

Уплашена, Катерина тъкмо понечи да отговори, когато войниците на Орси отвъд стените на цитаделата нададоха дружен вик. Капитанът се втурна към Ецио и Макиавели.

— От планините пристигнаха подкрепления — докладва той. — Не знам колко ще издържим. — Обърна се към един лейтенант и нареди: — Към бойниците! Заемайте позиция край оръдията!

Лейтенантът се втурна да прегрупира хората на Сфорца, но в този момент плътен рояк вражески стрели се посипа над вътрешния двор и бойниците. Катерина прибра децата вътре и викна на Ецио:

— Погрижи се за оръдията! Те са единствената ни надежда! Не позволявай на тези копелета да пробият защитата!

— Хайде! — изкрещя Макиавели. Ецио го последва към оръдията.

Неколцина войници лежаха убити край тях, редом до телата на капитана и лейтенанта. Мнозина бяха ранени. Оцелелите се мъчеха да насочат тежките топове към мъжете на Орси на площада. Те бяха дочакали многобройни подкрепления, понесли обсадни платформи и катапулти. Точно под нозете им група войници бутаха стенобойна машина. Ако защитниците на крепостта не измислеха бързо нещо, цитаделата щеше да падне. За да предотвратят нападението обаче, се налагаше да стрелят с оръдията по мишени в града. Рискуваха да наранят и дори да убият невинни граждани. Ецио остави Макиавели да организира артилеристите при оръдията и се спусна да търси Катерина.

— Наводнили са града. За да ги спрем, трябва да стреляме по мишени във Форли.

— Направете каквото трябва — с желязно спокойствие отвърна тя.

Ецио вдигна поглед към бойниците, където стоеше Макиавели и чакаше сигнал. Вдигна ръка и решително я свали.

Оръдията избоботиха, а той се втурна към бойниците. Нареди на артилеристите да стрелят непрекъснато и видя как една обсадна платформа, после втора, а накрая и катапултите се разпитат на пух и прах. В тесните улички отрядите на Орси се затрудняваха да маневрират и след като оръдията си казаха тежката дума, стрелците и Сфорца започнаха да изтребват оцелелите нашественици. Накрая изтикаха и последния войник на Орси извън Форли, а мъжете на Сфорца заеха позиции по външната стена. Платиха обаче тежка цена за победата. Няколко къщи бяха в руини, а артилеристите на Катерина дадоха много жертви. Трябваше да обмислят и още нещо, както бързо напомни Макиавели. Бяха прогонили враговете от града, но обсадата не беше вдигната. Батальоните на Орси все още обграждаха Форли, отрязвайки достъпа до храна и питейна вода, а двете по-големи деца на Катерина бяха в неизвестност.

Не след дълго Катерина, Макиавели и Ецио се изкачиха по външните валове и огледаха разположението на врага около стените. Зад гърбовете им гражданите на Форли се стремяха да въдворят ред, но запасите от вода и храна нямаше да стигнат за дълго и всички го знаеха. Катерина беше бледа, притеснена до смърт за децата си — първородната Бианка беше на девет, а Отавиано — година по-малък.

Чудеха се къде са братята Орси, но в същия момент един вражески глашатай застана в центъра на противниковия лагер и наду боен рог. Морето от войници се раздели, за да даде път на двама мъже с ризници, възседнали кафяви коне. Придружаваха ги оръженосци, развели флага с мечката и храстите. Те спряха конете далеч от обсега на стрелите.

Единият ездач се изправи в стремената и извика:

— Катерина! Катерина Сфорца! Знаем, че още си приклещена в скъпото си градче. Отговори ми!

Катерина се надвеси над стената с яростно изражение:

— Какво искате?

Мъжът се ухили широко:

— О, нищо! Просто се чудех дали не ти липсват… дечицата?

Ецио застана до Катерина. Мъжът го изгледа изненадано.

— Ясно… — проточи той. — Ецио Аудиторе, ако не греша. Приятно ми е да се запознаем. Толкова сме чували за теб!

— А вие, ако се не лъжа, сте братята Орси — отвърна Ецио.

Мъжът, който още не беше проговорил, вдигна ръка.

— Същите! Лодовико…

— И Кеко… — додаде другият и се засмя суховато. — На вашите услуги!

— Basta! — извика Катерина. — Стига! Къде са децата ми? Пуснете ги!

Лодовико се поклони присмехулно в седлото.

— Ma certo, signora[47]. С радост ще ви ги върнем. В замяна на нещо твое. Нещо, принадлежало по-скоро на покойния ти съпруг. Нещо, което правел по заръка на… наши приятели. — В гласа му внезапно прозвучаха сурови нотки. — Имам предвид една карта!

— И една Ябълка! — добави Кеко. — О, да, разбрахме вече. Не сме глупаци. И нашият работодател има шпиони!

— Да — рече Лодовико. — Ще вземем и Ябълката. Или ще прережа гърлата на малките от ухо до ухо и ще ги изпратя при баща им.

Катерина слушаше мълчаливо. По лицето й се бе изписало ледено спокойствие. Най-сетне проговори:

— Bastardi! Смятате, че ще ме уплашите с наглите си заплахи? Нищо няма да ви дам, проклетници! Искате децата ми? Вземете ги! Аз ще си родя нови!

Тя вдигна полите си.

— Не ме интересуват представленията ти, Катерина — каза Кеко и обърна коня си. — Нито пък интимните ти части! Ще си промениш мнението, но знай, че ти даваме само час! Плъхчетата ти ще бъдат в безопасност дотогава в порутеното ти селце нагоре по пътя. И не забравяй — ще ги убием и после ще се върнем, ще опустошим града и силом ще си вземем, каквото искаме. По-добре се възползвай от щедростта ни, за да си спестиш неприятности!

Братята изтрополиха обратно. Ужасена от постъпката и думите си, Катерина се отпусна задъхано върху грубата стена на наблюдателната кула.

Ецио застана до нея.

— Няма да жертваш децата си, Катерина. Никоя кауза не заслужава това.

— Дори спасяването на света? — изгледа го тя с разтегнати устни и изцъклени бледосини очи под буйния червен бретон.

— Не бива да ставаме като тях — простичко отвърна Ецио. — Има неща, които не са разменна монета.

— О, Ецио! Точно това се надявах да кажеш! — Тя обви ръце около врата му. — Разбира се, че не можем да ги жертваме, скъпи. — Катерина се изправи. — Но сърце не ми дава да те помоля да ми ги върнеш.

— Да опитаме — рече Ецио и се обърна към Макиавели. — Няма да се бавя. Надявам се. Но каквото и да се случи с мен, знам, че ще пазиш Ябълката с цената на живота си. И, Катерина…

— Да?

— Знаеш ли къде е скрил Джироламо картата?

— Ще я намеря.

— Открий я и я пази.

— А ти какво смяташ да правиш с братята Орси? — попита Макиавели.

— Вече са в списъка ми — отговори Ецио. — Сдружили са се с хората, които убиха близките ми и унищожиха семейството ми. Но сега разбрах, че има по-съществена кауза от отмъщението.

Двамата си стиснаха ръце, вперили погледи един в друг.

— Buona fortuna, amico mio — твърдо изрече Макиавели.

— Buona fortuna anche — сбогува се Ецио.

Лесно откри селото, което Кеко толкова нехайно спомена, макар да го описа твърде нелюбезно. Селцето беше малко и бедно като повечето си събратя в Романя и близката река явно наскоро го беше наводнила, но като цяло изглеждаше чисто и спретнато с прясно варосаните си къщурки с покриви от свежа слама. Макар улицата, разделяща дузината постройки, да беше още разкаляна от придошлите води, обстановката говореше за ред, ако ли не за благополучие, и за усърден труд, ако ли не за безметежен живот. Единственото, което подсказваше, че в Сайта Салваца не цари мир, бяха войниците на Орси. Нищо чудно, помисли се Ецио, че Кеко не се въздържа да издаде къде крие Бианка и Отавиано. Следващият въпрос беше къде точно се намираха децата на Катерина.

Този път Ецио бе препасал на лявата си китка щита и двуострата кама, а на дясната — пистолета. На колана му висеше лека сабя. Носеше проста вълнена наметка до коленете. Вдигна качулката, за да не го разпознаят, слезе от коня преди селото, озърна се за съгледвачи на братята Орси, взе наръч съчки от близката колиба и приведен под тежестта им, се запъти към Санта Салваца.

Обитателите на селото се стараеха да изпълняват ежедневните си задължения въпреки военните наоколо. Никой, естествено, не беше очарован от присъствието на наемниците на Орси, които не обръщаха никакво внимание на Ецио. За разлика от тях селяните веднага разпознаваха новодошлия, но охотно му съдействаха. Той стигна до къщата в края на селото — по-голяма от останалите и малко по-встрани от тях. От старица, понесла вода от реката, беше научил, че там държат едното дете. Ецио със задоволство отбеляза, че стражата на Орси не е многобройна. Повечето войници бяха струпани край стените на Форли.

Знаеше обаче, че не разполага с много време.

Вратата и прозорците на къщата бяха плътно затворени, но той се промъкна към задния двор между двете крила на постройката и чу как млад, нетрепващ глас мъмри строго някого. Качи се върху покрива и надникна в двора, където Бианка Сфорца — умалено копие на майка си — кореше двамина навъсени войници на Орси.

— С тези две вкиснати създания ли смятат да ме опазят? — царствено им се присмя тя, изправена гордо и безстрашно като Катерина. — Stolti[48]! Няма да стане! Мама е фурия! Няма да ви позволи да ме нараните! Жените от семейство Сфорца не са срамежливи виолетки! Изглеждаме красиви, но очите заблуждават. Както научи баща ми! — Тя пое дъх, а войниците се спогледаха смаяно. — Надявам се да не си въобразявате, че ме е страх от вас, защото иначе много грешите! А дори един косъм да падне от главата на брат ми, мама ще ви намери и ще ви изяде за закуска. Capito?[49]

— Млъкни, глупачке! — изръмжа по-възрастният. — Не ме принуждавай да ти издърпам ушите!

— Не смей да ми говориш така! Няма да се измъкнете безнаказано! Само след час аз ще съм си у дома. Всъщност вече ми писна. Изненадвам се, че така бездейно очаквате смъртта!

— Е, наслушах се! — рече възрастният войник й се пресегна към нея.

В същия момент Ецио стреля с пистолета от покрива и го улучи право в гърдите. Мъжът се олюля, алено петно обагри туниката му още преди да се строполи на земята. За секунда на Ецио му мина през ум, че Леонардо е усъвършенствал барута. Той се възползва от объркването, предизвикано от смъртта на войника, скочи от покрива, приземи се грациозно като пантера и налетя с двуострата кама върху младия войник, който заизмъква несръчно своята. Ецио прониза мишницата му, прерязвайки сухожилията като копринени панделки. Грозната кама на мъжа падна на земята и се заби в калта. Преди противникът му да прибегне до ново оръжие, Ецио притисна върха на двуострата си кама под брадичката му и я заби в черепа през меката плът на устата и езика. После спокойно извади острието, оставяйки трупа да се свлече на земята.

— Само двамата ли са? — попита той невъзмутимата Бианка, докато презареждаше светкавично пистолета.

— Да! И благодаря. Който и да си. Мама ще те възнагради щедро. Но плениха и брат ми Отавиано…

— Знаеш ли къде е?

— Държат го в наблюдателницата край разрушения мост. Да побързаме!

— Води ме и не се отдалечавай!

Той я последва по пътя към кулата. Пристигнаха тъкмо навреме — Лодовико влачеше хлипащия Отавиано за врата. Ецио забеляза, че момченцето куца. Явно си беше навехнало крака.

— Ти! — изкрещя Лодовико, щом зърна Ецио. — Най-добре ми остави момичето и се връщай при любовницата си да й предадеш, че ще се прости с тези двамата, ако не получим, каквото искаме!

— Искам при мама! — проплака Отавиано. — Пусни ме, разбойнико!

— Млъквай, marmocchio[50]! — озъби му се Лодовико. — Ецио! Донеси ми Ябълката и картата или детето ще си го получи!

— Пишка ми се! — изхленчи Отавиано.

— О, за бога, chiudi il becco[51]!

— Пусни го! — твърдо нареди Ецио.

— Накарай ме, ако ти стиска! Интересно как ще се добереш до мен? Понечиш ли, ще му прережа гърлото като на котка!

Лодовико дръпна момчето пред себе си, но освободи едната си ръка, за да извади сабята. В същия момент Отавиано се опита да се изплъзне, но Лодовико го улови здраво за китката. Сега обаче Отавиано не беше между него и Ецио. Съзрял възможността, Ецио щракна пистолета и стреля.

По гневното лице на Лодовико се изписа недоумение. Куршумът го улучи по врата и преряза вената. С оцъклени очи той пусна Отавиано и се свлече на колене, стиснал гърло. През пръстите му струеше кръв. Момчето се втурна напред и прегърна сестра си.

— Отавиано! Stai bene[52]! — притисна го тя в обятията си.

Ецио се приближи към Лодовико. Но не застана плътно до него. Мъжът още не беше паднал и държеше сабята си. По кожения му жакет се сцеждаше ручей кръв.

— Не знам с какъв дяволски инструмент ме повали, Ецио — задъхано отрони той, — но за жалост ще изгубиш играта, каквото и да сториш. Ние не сме такива глупаци, за каквито ни мислите. Глупаците сте вие — ти и Катерина!

— Нищо подобно — презрително отвърна Ецио. — Ти умираш за шепа монети. Нима си струва?

Лодовико се намръщи.

— Повече, отколкото си представяш, приятелю. Надхитрихме те! И Господарят ще се сдобие с желаното! — Лицето му се изкриви в агония от болката. Кръвта шуртеше като из ведро. — Довърши ме, Ецио, ако ти е останала милост!

— Отнеси гордостта си в гроба, Орси! Тя нищо не значи.

Ецио пристъпи напред и прониза отново раната в гърлото на Лодовико. След секунда мъжът предаде Богу дух. Ецио се надвеси над тялото и затвори очите му.

— Reqüiescat in pace.

Но нямаше време за губене. Върна се при децата, които наблюдаваха ококорено сцената.

— Можеш ли да ходиш? — попита той Отавиано.

— Ще пробвам, но ме боли ужасно.

Ецио коленичи да погледне. Глезенът не беше изкълчен, а само навехнат. Той качи Отавиано върху раменете си.

— Кураж, малки Duce — рече му той. — Ще ви заведа у дома.

— Може ли първо да се изпишкам? Не мога да търпя повече.

— Побързай!

Ецио разбираше, че няма да му е лесно да изведе децата от селото. Не можеше да прикрие пищните им дрехи, а несъмнено войниците вече бяха узнали, че Бианка е избягала. Той смени пистолета с отровното острие. Улови Бианка за дясната ръка и пое към горичката в западния край на селото. Изкатери се на малък хълм и погледна към Санта Салваца. Забеляза отряд наемници на Орси да яздят към наблюдателната кула, но в горичката нямаше стражи. Благодарен за отсрочката, Ецио се отправи към мястото, където беше завързал коня си, и сякаш след цяла вечност качи децата в седлото и скочи зад тях.

Насочиха се на север към Форли. Градът изглеждаше притихнал. Къде ли се бяха дянали войниците на братята Орси? Дали бяха вдигнали обсадата? Звучеше невероятно. Ецио пришпори коня.

— Минете по южния мост, господине — посъветва го Бианка, стиснала предницата на седлото. — Оттам е най-прекият път за вкъщи.

Отавиано се гушеше в него.

Наближиха градските стени и Ецио забеляза, че южната порта е отворена. От нея излезе малък отряд воини на Сфорца, ескортиращи Катерина, и малко зад нея — Макиавели. Ецио веднага видя, че събратът му асасин е ранен. Той заби стремена в коня си и щом настигна групата, скочи от седлото и предаде децата на Катерина.

— Какво става, за Бога? — попита той, втренчен в нея и Макиавели. — Какво правите тук?

— О, Ецио — отвърна Катерина. — Толкова съжалявам!

— Какво стана?

— Подведоха ни — отчаяно обясни тя. — Отвели са децата, за да ни заблудят!

Ецио се обърна към Макиавели.

— Но градът е невредим?

— Да, градът е невредим — въздъхна Макиавели. — Братята Орси вече не се интересуват от него.

— Какво искаш да кажеш?

— След като ги отблъснахме, се отпуснахме — само за малко, да се прегрупираме и да се погрижим за ранените. Точно тогава Кеко ни нападна. Явно са планирали всичко предварително. Нахлу в града. Сражавах се с него очи в очи, но войниците му ме атакуваха гърбом и ме принудиха да отстъпя. Сега, Ецио, ще те помоля да не губиш самообладание — Кеко взе Ябълката!

Ецио застина. После бавно произнесе:

— Какво? Не може да бъде! — Озърна се яростно. — Накъде тръгна?

— Щом взе, каквото търсеше, би отбой и армията му се раздели. Не успяхме да видим коя група отнесе Ябълката и изтощени от битката, се отказахме да ги преследваме. Но Кеко поведе един отряд към планините на север.

— Значи всичко е изгубено? — извика Ецио.

Лодовико беше прав — наистина бяха подценили братята Орси.

— Все пак, слава Богу, картата е още у нас — обади се Катерина. — Той не посмя да губи време да я издирва.

— Но ако тя вече не му трябва? Нали Ябълката е у него?

— Не бива да позволяваме на тамплиерите да победят — мрачно обяви Макиавели. — Трябва да ги последваме!

Ецио обаче виждаше, че приятелят му е смъртнобледен от раните.

— Не, ти оставаш тук! Катерина! Погрижи се за него! Аз заминавам! Може би не е късно!

23.

Ецио пътува дни наред, като яздеше по светло и почиваше само колкото да смени конете, а когато най-накрая стигна до Апенините, разбра, че търсенето на Кеко Орси ще го отведе още по-далеч. Досети се, че ако Кеко се беше прибрал в родния си край — Нубилария — може би ще го пресрещне по пътя за Рим някъде по дългото, криволичещо на юг шосе. Нямаше гаранция, че Кеко не е поел направо към Рим, но според Ецио с такъв скъпоценен товар като Ябълката неговият противник щеше да предпочете безопасността на познатото място, а оттам щеше да изпрати куриери да проверят дали Испанеца се е върнал във Ватикана, преди да го потърси там.

Затова Ецио реши да се отбие в Нубилария и влязъл незабелязано в града, се зае да научи нещо повече за местонахождението на Кеко. Съгледвачите на Орси обаче бяха навсякъде и не след дълго Ецио узна, че врагът му е предупреден и възнамерява да избяга с Ябълката с конвой от две карети, за да осуети плановете му.

На сутринта, в която Кеко смяташе да потегли, Ецио стоеше на пост, без да откъсва поглед от южните порти на Нубилария. Скоро очакваните две карети минаха с грохот през тях. Ецио яхна коня си, за да ги застигне, но в този момент трета, по-лека карета, управлявана от довереник на Орси, изневиделица изскочи от една странична улица и нарочно засече Ецио. Конят му се изправи на задни крака и го хвърли от гърба си. Пришпорван от времето, Ецио се принуди да изостави коня, скочи на крака, покатери се върху каретата на Орси и с един удар събори кочияша на земята. Шибна конете с камшика и се впусна по дирите на Кеко.

Скоро зърна пред себе си каретите му, но те също го забелязаха и ускориха темпо. Докато препускаха с пълна сила по планинския път, тази с ескорта на Кеко, претъпкана с войници на Орси, готови всеки миг да стрелят по Ецио с арбалетите си, взе завоя твърде бързо. Конете се откъснаха от поводите и се понесоха напред по виещия се път, каретата, останала без управление и с празни впрягове, излезе от пътя и се сгромоляса право в долината на стотици метри надолу. Ецио безмълвно благодари на милостивата съдба. Той подкара наново конете, стараейки се да не ги пришпорва прекалено, за да не им се пръснат сърцата — но те теглеха по-лек товар в сравнение с тези на Кеко и без усилие преодоляха разстоянието между него и плячката му.

Когато се изравни с кочияша на Орси, онзи замахна към него с камшика, но Ецио го хвана и му го отне. После издебна удобен момент, пусна поводите и скочи от каретата си върху покрива на Кековата. Освободени от товара и волята на господаря, конете му изпаднаха в паника, стрелнаха се в далечината и се изгубиха от поглед по пътя напред.

— Изчезвай, мътните те взели! — изкрещя стреснат кочияшът на Кеко. — Какво, за Бога, си мислиш, че вършиш? Побъркан ли си? — Без камшика обаче му беше трудно да усмирява конете си. Не смееше да влиза в схватка.

От вътрешността на каретата се чуха крясъците на Кеко:

— Не ставай глупав, Ецио! Никога няма да се отървеш! — Подаде се през прозореца до кръста и посегна със сабята си към гърдите на Ецио, докато кочияшът му панически се мъчеше да озапти конете. — Слизай веднага от каретата ми!

Кочияшът нарочно наклони колесницата, за да се опита да събори Ецио, но той се държеше с все сили. Покривът се сведе застрашително и накрая, минавайки покрай запусната мраморна кариера, изоставената на инерцията карета се сгромоляса на една страна, а кочияшът се просна върху купчина мраморни плочи, отсечени някога от зидарите и захвърлени заради дефекти в камъка. Поводите завлякоха конете надолу и те в панически ужас заораха с копита в земята. Ецио се измъкна със скок, приземи се приклекнал и приготви сабята си в очакване на Кеко, който, отървал се без наранявания, се измъкна навън, останал без дъх, но вбесен.

— Дай ми Ябълката, Кеко. Всичко свърши.

— Безумец! Ще свърши, когато пукнеш! — Замахна с меча към Ецио и след миг двамата вече кръстосваха остриета опасно близо до ръба на пътя.

— Дай ми Ябълката, Кеко, и ще те оставя да си вървиш. Нямаш представа каква сила има това, което държиш в ръцете си.

— Никога няма да я имаш. Когато моят Господар я получи, ще се сдобие с нечувана сила, а ние двамата с Лодовико ще бъдем до него и ще се наслаждаваме на своя дял!

— Лодовико е мъртъв! И нима вярваш, че Господарят ти ще те остави жив, щом вече не си му нужен? Та ти знаеш твърде много!

— Убил си брат ми? Тогава ето ти това заради него! — спусна се към него Кеко.

Те се втурнаха един към друг, проблеснаха остриета, Кеко отново замахна към Ецио, но мечът му се отклони от металния щит. Неуспехът на добре премерения удар го смути, но той се окопити бързо и замахна към дясната ръка на Ецио. Прониза мускулите надълбоко и го принуди да изпусне оръжието си.

Кеко изрева победоносно. Опря върха на меча си в гърлото на Ецио.

— Недей да молиш за милост — рече той, — защото няма да я получиш.

Изтегли назад ръката си, за да нанесе фаталния удар. В този миг Ецио извади двуострата кама от механизма на лявата си предмишница и със светкавичен замах я заби право в гърдите му.

Кеко застина за момент, вторачен в капещата върху белия път кръв. Пусна меча си и политна към Ецио, вкопчвайки се в него за опора. Лицата им почти се допираха. Кеко се усмихна:

— И този път печелиш — прошепна той.

Капките живот се заизцеждаха още по-бързо през гърдите му.

— Струваше ли си? — попита Ецио. — Толкова пролята кръв!

Мъжът сякаш се изсмя или по-скоро се закашля, защото от гърлото му бликна още кръв.

— Виж, Ецио, знаеш колко трудно ще опазиш нещо толкова ценно — едва си поемаше въздух той. — Отивам си днес, но утре ще дойде твоят ред. — Лицето му застина, очите му се обърнаха нагоре, а тялото му се строполи в краката на Ецио.

— Ще видим, приятелю — рече младият мъж. — Почивай в мир.

Почувства се изтощен. От раната на ръката му бликаше кръв, но той събра сили да стигне до каретата и да успокои конете, а после и да ги освободи от впряга. След това претърси вътрешността и тутакси забеляза ковчежето. Трескаво го отвори и се увери, че съдържанието му е непокътнато, затвори го отново и го стисна под мишница. Обходи с поглед каменоломната, където кочияшът лежеше все така безжизнен. Нямаше нужда да проверява дали човекът е мъртъв — прекършеното му тяло казваше всичко.

Конете не се бяха отдалечили много и Ецио се приближи към тях, питайки се дали ще му стигнат силите да скочи върху единия и да го язди поне донякъде по обратния път към Форли. Надяваше се там да завари всичко непокътнато, понеже преследването на Кеко бе продължило доста повече, отколкото беше предвидил или очаквал. Нито за миг обаче не си беше помислял, че задачата му ще се окаже лесна. Все пак Ябълката отново беше у асасините. Времето му не бе пропиляно напразно.

Погледна пак конете и прецени, че е най-добре да избере водача. Понечи да се издърпа нагоре за гривата му, понеже конят бе останал без юзда, но тутакси се строполи.

Загубил беше повече кръв, отколкото подозираше. Трябваше да превърже някак раната си, преди да предприеме каквото и да било. Завърза коня с въже за едно дърво и откъсна лента от ризата на Кеко за превръзка. После завлече тялото настрани. Минеше ли по пътя някой не дотам наблюдателен, би си помислил, че Ецио и кочияшът са жертви на трагична пътна злополука. Така или иначе ставаше късно и едва ли щеше да срещне някого в този час.

Положеното усилие обаче го изцеди до крайност. „Дори и аз се нуждая от почивка“ — помисли си той и идеята му хареса. Седна в сянката на дървото и се заслуша в тихото хрупане на пасящия кон. Сложи ковчежето на земята до себе си и отново се огледа предпазливо наоколо — не биваше да остава дълго тук. Клепачите му натежаха и той не забеляза безшумния наблюдател, скрит зад едно дърво на възвишението край пътя.

Когато Ецио се събуди, цареше мрак, но в лунната светлина забеляза силуета, прокраднал се тихомълком наблизо.

Ецио почувства тъпа болка в дясната ръка, понечи да се подпре върху здравата лява, но установи, че не може да я помръдне. Някой беше домъкнал мраморна плоча от кариерата и с нея бе я приковал. Той се напъна и опита да се изправи на крака, но не успя. Погледна в посоката, където беше оставил ковчежето.

Нямаше го.

Мъж с черна шапка и бяло расо на доминикански монах явно бе забелязал, че Ецио се е събудил, и се пресегна, за да намести още по-здраво мраморната плоча върху затиснатата ръка. Ецио видя, че единият му пръст липсва.

— Почакай! — викна той. — Кой си ти? Какво правиш?

Монахът не отговори. Спря и се наведе да вземе нещо от земята — тогава Ецио видя кутията.

— Нея пипай! Каквото и да правиш, недей да…

Но монахът отвори капака и отвътре блесна светлина, ярка като слънцето.

Преди да загуби отново съзнание, на Ецио му се стори, че чува въздишка на облекчение от устата на монаха.

Когато се събуди, беше сутрин. Конете ги нямаше, но с настъпването на деня част от силите му се бяха възвърнали. Погледна към мраморната плоча. Беше тежка, но въпреки това се помръдна леко, щом раздвижи ръката си под нея. Огледа се наоколо. На една ръка разстояние от дясната му страна лежеше здрав клон, който сигурно беше паднал преди време, но все още изглеждаше достатъчно зелен и жилав. Със стиснати зъби той го хвана и го напъха под плочата. Дясната ръка го болеше адски и пак започна да кърви, когато промуши единия край на клона под мрамора и започна да го повдига. Полузабравена мисъл от училище проблесна през ума му: „Дайте ми достатъчно дълъг лост и ще повдигна Земята“. Той натисна с всички сили. Плочата се отмести леко, но силите го предадоха и тя се върна на мястото си. Ецио се отпусна назад, почина си и опита отново.

На третия опит, крещейки вътрешно от болка и очаквайки всеки миг мускулите на ранената му дясна ръка да се пръснат, той напъна така, сякаш животът му зависи от това, и плочата най-сетне се претърколи на земята.

Изправи се внимателно и седна. Ръката му беше схваната, но нямаше нищо счупено.

Защо монахът не го беше убил в съня му — това си оставаше загадка. Може би убийството не влизаше в репертоара на божиите служители. Но едно беше сигурно: и доминиканеца, и Ябълката ги нямаше.

Влачейки се едва-едва, Ецио стигна до един близък поток и първо се напи добре с вода, а после изми и превърза раната си. След това се отправи на изток през планината към Форли.

Накрая, след дълги дни път, в далечината забеляза кулите на града. Ала се чувстваше уморен, изцеден до краен предел от проточилата се задача, от неуспеха, от самотата си. По обратния път тънеше в мисли за Кристина и какъв можеше да бъде животът му, ако съдбата не му бе отредила такава участ. Но веднъж приел я, не можеше да я промени — нито пък, даде си сметка, би пожелал да го направи.

Беше стигнал до подстъпа на моста към южната порта и вече виждаше хората по бойните кули, когато изтощението го повали и той изгуби съзнание.

Събуди се, завит с чисто нови ленени чаршафи в легло на слънчева тераса, върху която хвърляше сянката си лозница. Хладна ръка погали челото му и поднесе стъкленица с вода към устните му.

— Ецио, слава Богу, че се върна между живите. Добре ли си? Какво се е случило с теб? — Въпросите се лееха от устата на Катерина с обичайната й настоятелност.

— Не… не знам…

— Забелязали са те от укрепленията. Излязох да те посрещна. Кой знае откога си на път, а си тежко ранен.

Ецио напрегна паметта си.

— Сега си спомням… бях взел Ябълката от Кеко… не след дълго дойде някакъв мъж — и я открадна!

— Кой беше?

— Носеше черно расо, като на монах. Сещам се… беше без един пръст! — Ецио опита да се изправи в леглото. — От колко време лежа тук? Трябва да тръгвам — веднага! — Понечи да стане, но внезапно му се зави свят и бе принуден да легне отново.

— Уф, какво ми е причинил монахът?

Катерина се надвеси над него.

— Засега не бива да ходиш никъде, Ецио. Дори и ти се нуждаеш от време, за да се възстановиш за предстоящите битки. А ти предстои дълго и изморително пътуване. Но не падай духом! Николо се върна във Флоренция. Ще се погрижи за делата там. Твоите другари асасини също са на поста си. Затова остани за малко… — Тя го целуна по челото и после, отначало някак неуверено, по устните. — Ако мога с нещо да помогна… за бързото ти възстановяване, само кажи. — Ръката й плавно се плъзна надолу под чаршафите, докато откри целта си. — О — усмихна се тя, — май се справям — поне мъничко.

— Бива си те, Катерина Сфорца.

Тя се засмя.

— Съкровище, ако разкажа историята на живота си, ще скандализирам света.

Ецио беше як мъж и на трийсетгодишна възраст — все още в разцвета на силите си. Освен това бе преминал безпощадно обучение и никой не се учуди, че се изправи на крака по-скоро от обичайното. Дясната му ръка обаче беше пострадала лошо от удара на Кеко и той разбираше, че трябва доста да се потруди, за да възстанови пълната сила, необходима да продължи мисията си. Наложи си търпение и под строгите, но грижовни наставления на Катерина прекара принудителния престой във Форли в мълчалив размисъл. Често седеше под лозницата, погълнат от книга на Полициано, или — още по-често — се впускаше в изтощителни тренировки от всякакъв вид.

Тогава дойде утрото, когато Катерина влезе в стаята му и го завари стегнат за път. Един паж му помагаше да обуе ботушите си за езда. Тя седна на леглото до него.

— Значи моментът дойде? — попита.

— Да. Не мога да отлагам повече.

Тя се натъжи и излезе от стаята, за да се върне скоро след това с навит на руло свитък.

— Рано или късно този момент щеше да дойде — започна Катерина. — И Бог е свидетел, че задачата ти е по-важна от забавленията — дано скоро пак да им дойде времето! — Тя му показа свитъка. — Ето, на раздяла ти нося дар.

— Какво е това?

— Нещо, което ще ти бъде от полза.

Тя го разви и Ецио видя, че това е карта на целия полуостров, от Ломбардия до Калабрия, върху която навсякъде, дори върху пътищата и селищата, бяха поставени множество кръстове с червено мастило.

Вдигна поглед към Катерина:

— Картата, за която Макиавели говореше. На съпруга ти…

— На мъртвия ми съпруг, mio caro. С Николо направихме някои важни открития, докато ти беше на път. Първото е, че доста добре сме уцелили момента да… отстраним скъпия Джироламо, защото той тъкмо беше приключил работата си по картата. Второто е, че тя е безценна, защото дори ако Ябълката е в ръцете на тамплиерите, те не могат да намерят Гробницата без картата.

— Знаеш ли нещо за Гробницата?

— Скъпи, понякога си толкова наивен! Разбира се, че знам. — Тонът й стана по-делови. — Но за да обезоръжим напълно враговете си, ти трябва да си върнеш Ябълката. Картата ще ти помогне да изпълниш великата си мисия.

Тя му подаде картата и пръстите им се докоснаха, останаха така за миг и се преплетоха. Не можеха да свалят поглед един от друг.

— Има едно абатство сред мочурищата наблизо — най-накрая проговори Катерина. — Доминиканци са. Членовете на техния орден носят черни качулки. Аз бих започнала оттам. В погледа й проблясваха искри. Тя извърна очи. — А сега върви! Намери ни този монах!

Ецио се усмихна:

— Май ще ми липсваш, Катерина.

Тя му отвърна с усмивка, някак твърде приветлива. За пръв път в живота не й достигаше смелост.

— О, не се съмнявам.

24.

Монахът, посрещнал Ецио в абатството, беше точно какъвто трябва да бъде един монах — тантурест и червендалест, но с огненочервена коса и с дяволит, проницателен поглед; говореше с акцент, познат на Ецио от някои condottieri, с които се беше сблъсквал по време на службата си при Марио — човекът беше ирландец.

— Благословен да си, братко.

— Grazie, Padre…

— Аз съм брат О’Калахан.

— Чудех се дали можеш да ми помогнеш.

— Затова сме тук, братко. Разбира се, живеем в смутни времена. Трудно е да се мисли на празен стомах.

— Имаш предвид с празна кесия?

— Погрешно ме разбра. Не искам нищо от теб — разпери ръце той, — но Господ помага на щедрия.

Ецио извади няколко флорина и му ги подаде.

— Ако не стигат…

Монахът се замисли.

— Аха, добре. Намерението е налице. Но истината е, че Бог всъщност помага на малко по-щедрите.

Ецио продължи да подрънква с монетите, докато изражението на брат О’Калахан се проясни.

— Орденът оценява широкото ти сърце, братко. — Той скръсти ръце над корема си. — Какво търсиш?

— Монах в черно расо — без един пръст на ръката.

— Хммм. Брат Гуидо има само девет пръста на краката. Сигурен ли си, че не става въпрос за пръст на крака?

— Напълно.

— Сещам се и за брат Доменико, но той е въобще без лява ръка.

— Не. Съжалявам, но съм напълно сигурен, че липсва само единият пръст на ръката.

— Хм. — Монахът замълча, замислен дълбоко. — Почакай малко! Спомням си един монах с черно расо и с девет пръста… да! Естествено! Видях го на последния празник на Сан Винченцо в нашето абатство в Тоскана.

Ецио се усмихна.

— Да, ясно. Ще опитам там. Grazie.

— Върви си с мир, братко.

— Винаги.

Ецио прекоси планините на запад от Тоскана и макар пътуването да беше дълго и тежко заради наближаващата есен и все по-суровите дни, най-силен страх го обзе, щом наближи абатството, понеже преди много време именно тук участникът в заговора за покушение срещу Лоренцо де Медичи — секретарят на Джакопо де Паци Стефано Баноне — беше намерил смъртта си от ръката на Ецио.

За нещастие го посрещна абатът, станал единствен свидетел на убийството.

— Извинете — продума пръв Ецио. — Чудя се дали ще може да…

Само че абатът го беше разпознал и се отдръпна ужасено назад, крещейки:

— Дано всички архангели — Уриел, Рафаил, Михаил, Саракел, Гавраил, Ремиел и Рагел — ни се притекат на помощ с цялото си могъщество! — Той премести премрежения си поглед от небесата към Ецио. — Зъл демон, махай се!

— Какво има?

— Какво има ли? Какво имало! Ти си оня, който уби брат Стефано. На тази свещена земя! — На безопасно разстояние се бяха скупчили разтревожени монаси. Абатът се обърна към тях: — Той се завърна! Убиецът на монаси и свещеници се завърна!

Думите му проехтяха във въздуха и той се отдалечи, следван от свитата си.

Очевидно мъжът беше изпаднал в паника. Ецио нямаше друг избор, освен да ги последва по петите. Абатството не му беше така познато, както на абата и неговите монаси. Накрая се умори от търчане по лабиринта от каменни коридори и галерии и скочи върху покрива, за да види по-добре накъде са се насочили монасите. Така обаче само вся още повече паника.

— Той е тук! — понесоха се викове. — Той е тук! Велзевул дойде!

Ецио се отказа и се върна към по-простите методи за преследване.

Накрая успя да ги настигне. Задъхан, абатът го заобиколи и кресна с дрезгавия си глас: — Махай се, демон! Остави ни на мира! Не сме съгрешили колкото теб!

— Почакайте, чуйте ме — заекна Ецио, който също си поемаше въздух с мъка. — Искам само да ви задам един въпрос.

— Не сме призовавали демони! Още не сме тръгнали на път към Отвъдното!

Ецио обърна длани надолу.

— Моля ви. Calma[53]. Не ви желая злото.

Но абатът не го слушаше. Той погледна нагоре.

— Господи, Господи — защо ме изостави? Още не съм готов да застана редом с твоите ангели!

И отново си плю на петите.

Ецио нямаше друг избор, освен да се хвърли върху краката му и да го свали на земята. Двамата се изправиха и се изтупаха от праха, обградени от ококорените монаси.

— Престанете да бягате, умолявам ви! — настоя Ецио.

Абатът се сниши.

— Не! Имай милост! Не искам да умра! — избълва той.

Осъзнавайки колко превзето звучи, Ецио каза:

— Вижте, отче абате, аз убивам само онези, които убиват други. А вашият брат Стефано беше такъв. Опита се да убие дук Лоренцо през 1478 година — Ецио млъкна задъхано. — Уверявам ви, според мен вие не сте убиец.

Абатът се успокои едва доловимо, но в очите му все още се четеше подозрение.

— Какво искаш тогава? — рече той.

— Добре, чуйте ме. Търся един монах, облечен като вас — доминиканец — без един пръст на ръката.

Абатът отговори предпазливо:

— Без един пръст, казваш? Като брат Савонарола?

Ецио се хвана за името.

— Савонарола? Кой е той? Познавате ли го?

— Някога го познавах. Беше един от нас… за малко.

— А след това?

Абатът сви рамене.

— Предложихме му да си почине хубаво в отшелничество горе в планината. Не успя съвсем да… си намери мястото тук.

— Струва ми се, абате, че отшелничеството му е приключило. Имате ли представа къде може да е отишъл сега?

— О, Боже… — абатът затършува из мислите си. — Ако е напуснал уединението си, възможно е да се е върнал в „Санта Мария дел Кармине“ във Флоренция. Там е учил. Сигурно би се върнал там.

Ецио въздъхна облекчено.

— Благодаря, абате. Бог да е с вас.

Странни чувства го завладяха, когато се завърна в родния град след толкова много време. Връхлетяха го спомени. Обстоятелствата обаче изискваха да работи сам. Не можеше да се свърже дори със старите приятели и съюзници, за да не се издаде пред врага.

Макар градът като цяло да оставаше спокоен, очевидно в търсената от него църква цареше смут. От нея изскочи уплашен монах.

Ецио го заговори.

— Полека, братко. Всичко е наред.

Монахът се вторачи в него с див поглед.

— Стой далеч, приятелю. Ако ти е мил животът!

— Какво се е случило тук?

— Римски войници завладяха църквата ни! Погнаха братята ми и задават въпроси без всякакъв смисъл. Настояват да им дадем плодове!

— Какви плодове?

— Ябълки!

— Ябълки ли? Diavolo! Родриго ме е изпреварил — просъска под нос Ецио.

— Завлякоха един от братята ми кармелити зад църквата! Сигурен съм, че ще го убият!

— Кармелити ли? Значи не сте доминиканци? — Ецио остави мъжа и внимателно се придвижи покрай външните стени на „Санта Мария“. Прокрадваше се като мангуста, видяла кобра. Стигна до стените на църковната градина и огледа покрива. Бе преживял много — но гледката спря дъха му. Неколцина стражи на Борджия налагаха един висок млад монах. Изглеждаше около трийсет и пет годишен.

— Казвай! — кресна водачът на стражите. — Казвай или ще ти причиня такава болка, че ще се молиш никога да не си се раждал. Къде е Ябълката?

— Моля ви, не знам! Не знам за какво говорите!

Главният страж се надвеси още по-ниско над него.

— Признавай! Името ти е Савонарола!

— Да! Казах ви! Но вие ме накарахте да го забравя от бой!

— Кажи ни и мъките ти ще спрат. Къде е Ябълката, по дяволите? — Разпитващият ритна жестоко монаха в слабините. Той извика от болка. — На мисионер като тебе му е все тая — подигра се водачът на стражите.

Ецио наблюдаваше тревожно. Ако монахът наистина беше Савонарола, мародерите на Борджия можеше да го убият преди той да изкопчи истината от него.

— Защо продължаваш да лъжеш? — изрева стражата. — Господарят ми няма да се зарадва като научи, че си ме принудил да те измъчвам до смърт! Неприятности ли искаш да ми създадеш?

— Нямам никакви ябълки — простена монахът. — Аз съм прост калугер. Моля ви, пуснете ме!

— Друг път!

— Нищо не знам! — проплака умолително монахът.

— Щом искаш да спра — кресна стражът и го изрита пак в слабините, — кажи ми истината, братко Джироламо Савонарола!

Монахът прехапа устни, но отговори твърдо:

— Казах ти всичко, което знам!

Стражът го ритна отново и заповяда на сподвижниците си да хванат мъжа за глезените и да го влачат безпощадно върху грапавата земя. Главата му се удряше болезнено върху твърдите камъни. Монахът викаше и се съпротивляваше напразно.

— Стига ли ти, abominato[54]? — Главният страж пак надвеси лицето си над мъжа. — Нима си готов да срещнеш Създателя, та продължаваш да лъжеш, само и само да го видиш?

— Аз съм прост монах — простена кармелитът, чиито одежди опасно приличаха по кройка и цвят на доминиканските. — Нямам никакъв плод! Моля ви…

Стражът го изрита. На същото място. Отново. Тялото на монаха се сгърчи в агония, в която вече нямаше сълзи.

Ецио не можа да понесе повече. Скочи долу като фантом на отмъщението и заразмахва яростно и отровната, и двуострата кама. След минута мародерите на Борджия до един лежаха върху плочника на църковния двор мъртви или стенещи от агония, каквато самите те бяха предизвикали.

Хлипащият монах се просна в коленете на Ецио.

— Grazie, grazie, Salvatore[55].

Ецио го погали по главата.

— Calma, calma. Вече всичко е наред, братко мой. — Успя да огледа обаче и пръстите на ръцете му.

Всичките десет си бяха по местата.

— Имаш десет пръста — измънка Ецио разочарован, колкото и да не искаше да го показва.

— Да — проплака монахът. — Имам десет пръста на ръцете. И нямам други ябълки, освен тези, които ни носят в манастира от пазара всеки четвъртък! — Той се изправи, олюлявайки се, грижливо оправи расото си и изруга: — В името на Бога! Целият свят ли се е побъркал?

— Кой си ти? Защо те хванаха? — попита Ецио.

— Защото научили, че истинската ми фамилия е Савонарола! Но защо да предавам братовчед си на тези мародери?

— Знаеш ли какво е направил той?

— Не знам нищо! Той е монах, също като мен. Избра по-трудния път на Доминиканския орден, вярно, но…

— Кой е Джироламо Савонарола? — настоя Ецио.

— Мой братовчед и отдаден на Бога човек. А ти пък кой си, ако мога да попитам, макар да съм ти благодарен за избавлението и да ти дължа каквото поискаш в замяна?

— Аз съм… човек без име — отвърна Ецио. — Но направи ми услугата да ми кажеш своето.

— Брат Марчело Савонарола — изрече със смекчен тон монахът.

Ецио осмисляше казаното. Умът му работеше трескаво.

— Къде е братовчед ти Джироламо?

Брат Марчело се замисли, борейки се със себе си.

— Вярно е, че братовчед ми… има собствено виждане как да служи на Бог… Разпространява доктрината си… В момента ще го намериш във Венеция.

— Какво прави там?

Марчело изправи рамене.

— Мисля, че е поел по грешен път. Проповядва Божия гняв. Твърди, че вижда бъдещето. — Марчело погледна Ецио със зачервените си очи, изпълнени с мъка. — Ако наистина те интересува мнението ми, той бълва лудост!

25.

Ецио почувства, че е посветил твърде много време на едно почти безплодно търсене. Преследването на Савонарола изглеждаше като гонене на вятъра, на химера или на собствената опашка. Но несъмнено трябваше да продължи, понеже деветопръстият божи раб държеше Ябълката — ключ към безброй възможности — а той беше опасен религиозен фанатик, заредено оръдие, по-неподвластно на контрол дори от самия Господар, Родриго Борджия.

На венецианското пристанище, където пристигна с галерата „Равена“, го посрещна Теодора.

През 1492 година Венеция все още беше под сравнително честното управление на дож Агостино Барбариго. В града се говореше за някакъв мореплавател от Генуа на име Кристофа Коромбо, чиито безумни планове да отплава на запад през океана били отхвърлени от Венеция, но после той получил финансиране от Испания и се канел да потегли. Дали Венеция не бе проявила недалновидност с отказа си да финансира експедицията? При успех на Коромбо към страните от Индийския океан щеше да се отвори безопасен път, заобикалящ стария маршрут по суша, блокиран от отоманските турци. Умът на Ецио обаче беше твърде зает с други въпроси, за да обръща внимание на политиката и търговията.

— Имаме новини за теб — рече Теодора. — Но ти… сигурен ли си?

— Друга следа нямам, а и тази ми изглежда достоверна. Сигурен съм, че Ябълката отново е тук, в ръцете на монаха Савонарола. Проповядвал на масите, че идват дни на кански мъки.

— Чувала съм за този човек.

— Знаеш ли къде мога да го намеря, Теодора?

— Не. Но съм виждала един оратор да събира тълпи в района на фабриките и да проповядва за края на света и подобни небивалици, които ти спомена. Може да е последовател на твоя монах. Ела с мен. Така или иначе ще бъдеш мой гост, докато си тук, а щом се настаниш, веднага ще отидем до мястото, където онзи човек изнася проповедите си.

Като всички интелигентни и разумни хора, Ецио и Теодора съзнаваха защо истерията за унищожението на света завладява масите. Наближаваше годината от средата на хилядолетието — 1500-ата — и мнозина вярваха, че това ще бъде Второто пришествие, когато ще „дойде Син Човеческий в славата Си, и всички свети Ангели с Него, тогава ще седне на престола на славата Си, и ще се съберат пред Него всички народи; и ще отдели едни от други, както пастир отлъчва овци от кози; и ще постави овците, Спасените, от дясната Си страна, а козите, Проклетите — от лявата“.

Описанието на Матея от Страшния съд отекваше във въображението на мнозина.

— Пратеникът и учителят му наистина се възползват от тази истерия за края на света — каза Теодора. — Според мен самите те вярват в нея.

— Би трябвало — отвърна Ецио. — Опасно е, че Ябълката е у тях и всъщност те могат да донесат световни беди, които нямат нищо общо с Бог, а са изцяло дело на дявола. — Замълча. — Но засега не са отприщили силата и съм благодарен Богу за това, защото се съмнявам, че могат да я контролират. Явно се задоволяват с предсказанията за Апокалипсиса, а тази стока — горчиво се засмя, — винаги се е продавала лесно.

— Само че нещата се влошават — вметна Теодора. — Човек наистина ще си помисли, че Апокалипсисът идва. Чу ли лошите вести?

— Не знам нищо, откак тръгнах от Форли.

— Лоренцо де Медичи е починал във вилата си.

Ецио се натъжи.

— Наистина трагична вест. Лоренцо беше верен приятел на семейството ми. Опасявам се, че без неговата закрила никога няма да си върна семейния дворец Палацо Аудиторе. Но това е нищо в сравнение с евентуалните последствия за мира, който той успяваше да поддържа между градовете държави. Дори в най-добрите времена мирът е бил много крехък.

— Има и друго — продължи Теодора. — Дори по-лошо от смъртта на Лоренцо… Подготви се да чуеш това, Ецио. Испанецът, Родриго Борджия, е избран за папа. Той ръководи Ватикана и Рим, приел името Александър VI!

— Какво!? По чия дяволска…?

— Римският конклав тъкмо приключи заседанието си. Според слуховете Родриго е събрал най-много гласове. Дори Асканио Сфорца, най-вероятният съперник на кандидатурата му, е гласувал за него! Говори се, че ги е подкупил с четири каруци сребро.

— Каква полза ще извлече от този пост? Какво цели?

— Огромното влияние не е ли достатъчно? — погледна го Теодора. — Сега сме във властта на един вълк, Ецио. Може би най-ненаситният вълк, който светът помни.

— Вярно е това, Теодора. Но властта, към която се стреми той, надхвърля дадената му от Църквата. Щом контролира Ватикана, по-лесно ще се добере до Гробницата, да не говорим, че все още е по следите на Ябълката — онази „частица от Рая“, която ще му осигури богоподобно могъщество!

— Ще се молим да я върнеш у асасините. Родриго е достатъчно опасен като папа и предводител на тамплиерите. Ако присвои и Ябълката… — Тя замълча. — Както каза ти, ще стане непобедим.

— Странно е.

— Кое?

— Нашето приятелче Савонарола не знае това, но двама ловци на глави са по петите му.

Теодора заведе Ецио до огромния открит площад в индустриалния квартал на Венеция, където свещеникът обикновено изнасяше проповедите си, и го остави там. С вдигната качулка и сведено, но бдително лице, асасинът се смеси с тълпящия се народ. Не след дълго площадът се напълни и множеството се скупчи около малка дървена платформа, върху която вече се качваше мъж с аскетичен вид, със студени сини очи и хлътнали бузи, стоманеносива коса и кокалести ръце, облечен в просто кафяво вълнено расо. Започна да говори, прекъсван само от време на време от екзалтираните викове на тълпата. Ецио забеляза колко умело един-единствен човек може да докара хиляди до сляпа истерия.

— Сберете се, чеда мои, да чуете плача ми! Защото идва краят на дните. Готови ли сте за това, което наближава? Готови ли сте да видите светлината, с която ни благослови брат Савонарола? — Той вдигна нагоре ръце и Ецио, съзнавайки точно за каква светлина говори, се заслуша навъсено. — Над нас са надвиснали дни на мрак — продължаваше проповедникът, — но моят брат ми показа пътя към спасението, към божията светлина, която ни очаква. Но само ако сме готови, ако му се отдадем. Да позволим Савонарола да ни води, защото той и само той знае какво предстои. Той няма да ни поведе по грешния път. — В този момент свещеникът се облегна с цялата си тежест върху катедрата пред себе си. — Готови ли сте за последния размисъл, братя и сестри? Кого ще последвате, когато настъпи мигът? — Той отново направи драматична пауза. — Мнозина по църквите предлагат спасение — изповедниците, опростителите на грехове, вятърничавите слуги на суеверието… Но не, чеда мои! Всички те са в плен на папа Борджия, всички те са в плен на тъй наречения папа Александър, шестия с това име и най-задлъжнял от всички!

Тълпата нададе викове. Сърцето на Ецио се сви. Той си спомни очевидните пророчества, които Ябълката им беше показала в ателието на Леонардо. Някъде в далечното бъдеще, във време, когато адът действително щеше се спусне на земята — освен ако той не предотвратеше това.

— Новият ни папа Александър не е свят човек. Той не е човек на духа. Хора като него купуват вашите молитви и търгуват с подаянията ви. Всички свещеници в църквите ни са търговци — еклесиасти! Само един от нас е истински отдаден на духа, само един от нас е видял бъдещето и е говорил с Господ! Моят брат Савонарола! Той ще ни води!

Ецио се замисли дали монахът беше прогледнал в Ябълката също като самия него. Дали беше отприщил същите видения? Какво беше казал Леонардо за Ябълката — че е опасна за податливия ум?

— Савонарола ще ни поведе към светлината — заключаваше свещеникът. — Савонарола ще ни каже какво предстои! Савонарола ще ни отведе до портите на самия рай! Няма нищо да ни липсва в новия свят, за който Савонарола свидетелства. Брат Савонарола върви по пътя Господен, който човекът винаги е търсил!

Той отново вдигна нагоре ръце, а тълпата нададе викове и радостни възгласи.

Ецио разбираше, че единственият начин да намери монаха е чрез неговия помощник. Само че трябваше да измисли как да стигне до него, без да събуди подозренията на вярната му тълпа. Внимателно се придвижи напред, преструвайки се на смирен мирянин, копнеещ да се присъедини към сподвижниците на проповедника.

Не му беше лесно. Народът го блъскаше агресивно, смятайки го за странник, новак или опасен човек. Но той се усмихваше и кланяше. Като последно средство дори подхвърли няколко монети с думите:

— Искам да дам подаяние за каузата на Савонарола и всички, които го подкрепят и вярват в него.

Парите за кой ли път сътвориха чудо. „Всъщност — мислеше си Ецио — няма по-добро разковниче от парите“.

Най-накрая проповедникът, който наблюдаваше как напредва Ецио със смесица от присмех и задоволство, даде знак на охраната си да отстъпи и го привика с ръка, след което го отведе на по-спокойно място в близост до площада — за да поговорят насаме. Ецио със задоволство отбеляза, че свещеникът очевидно го сметна за важно и стойностно завоевание за каузата.

— Къде е Савонарола? — попита го той.

— Той е навсякъде, братко — отвърна свещеникът. — Той е редом с всички нас и ние сме редом с него.

— Чуй ме, приятелю — настоя Ецио. — Търся човека, а не мита. Моля те, кажи ми къде е.

Мъжът го погледна озадачено и Ецио ясно зърна лудостта в очите му.

— Казах ти вече къде е. Виж, Савонарола те обича такъв, какъвто си. Той ще ти покаже Светлината. Ще ти покаже бъдещето!

— Но аз трябва да говоря лично с него. Трябва да видя великия водач! Решил съм да даря богатства за този могъщ кръстоносен поход!

При тези думи проповедникът го изгледа лукаво.

— Разбирам — рече той. — Имай търпение. Часът не е настъпил още. Ала ти трябва да се присъединиш към поклонението ни, братко.

Ецио наистина прояви търпение. Чака дълго. И най-сетне един ден пристигна покана от проповедника да се срещнат на венецианските докове по здрач. Той подрани и чака нетърпеливо и напрегнато, докато най-накрая видя тъмна фигура да се приближава във вечерната мъгла.

— Не бях сигурен, че ще дойдеш — каза той на мъжа вместо поздрав.

— Търсенето на истината е твоята страст, братко — доволно отбеляза проповедникът. — И тя издържа проверката на времето. Но сега вече сме готови и нашият велик водач надяна мантията на властта, за която беше роден. Ела!

Той посочи напред и поведе Ецио към кея, където ги очакваше голяма галера. Наоколо стоеше тълпа от верни сподвижници. Вестителят се обърна към тях с думите:

— Чеда мои, време е най-накрая да потегляме. Нашият брат и духовен водач Джироламо Савонарола ни очаква в града, където успя да се установи!

— Да, успя! Копелето му с копеле, свали на колене града и дома ми — доведе го до ръба на лудостта!

Всички се обърнаха като един да видят човека, изрекъл тези думи — дългокос младеж с черна шапка, с пълни устни и изнемощяло лице, сега разкривено от гняв.

— Едвам избягах оттам — продължи той. — Изхвърлиха ме от графството с помощта на мерзавеца, френския крал Шарл, който съдейства на онова псе Божие, Савонарола, да заеме мястото ми!

Хората настръхнаха враждебно и щяха със сигурност да се нахвърлят върху младия мъж и да го метнат в лагуната, ако проповедникът не ги беше усмирил.

— Нека човекът да говори каквото му е на сърцето — нареди той и обръщайки се към непознатия, попита: — Защо напразно изричаш името на Савонарола, братко?

— Защо ли? Защо? Заради онова, което причини на Флоренция! Той владее града! Управата е или зад него, или безсилна пред него. Той шиба с бича си наред и дори хората, които би трябвало да усетят накъде вървят нещата, като маестро Ботичели, го следват раболепно. Горят книги, произведения на изкуството и всичко, което този умопобъркан смята за неморално!

— Значи Савонарола се намира във Флоренция? — нетърпеливо попита Ецио. — Сигурен ли си?

— Където ще да е! Ако ще, и на луната да е или в гърлото на пъкъла! Едва отървах кожата!

— А кой по-точно си ти, братко? — запита проповедникът, вече очевидно изгубил търпение.

Младият мъж се изпъчи.

— Аз съм Пиеро де Медичи. Син съм на Лоренцо, II Magnifico, и владетел на Флоренция по право!

Ецио плесна с ръце.

— Добра среща, Пиеро. Баща ти беше мой доверен приятел.

Пиеро го изгледа.

— Благодаря ти за думите, който и да си. Що се отнася до баща ми, той извади късмет да си отиде, преди лудостта да залее като гигантска вълна града ни. — Младежът се обърна дръзко към тълпата. — Не заставайте зад този противен монах! Той е опасен глупак с огромно его! Трябва да бъде смачкан като бясно куче, каквото всъщност е!

В този миг тълпата изръмжа с основателен гняв. Проповедникът се обърна към Пиеро и кресна:

— Еретик! Сеяч на дяволски мисли! — А към тълпата изрева: — Този човек трябва да бъде смачкан! Да бъде заглушен! Той трябва да бъде изгорен!

Пиеро и Ецио, рамо до рамо, извадиха мечовете си и застанаха срещу настръхналата тълпа.

— Кой си ти? — попита Пиеро.

— Аудиторе. Ецио.

— A, sono grato del tuo aiuto[56]. Баща ми често говореше за теб. — Стрелнаха погледи към противниците си. — Ще се измъкнем ли?

— Надявам се. Но ти не беше много тактичен.

— Откъде можех да знам?

— Току-що опропасти нечовешки усилия и подготовка, но както и да е. Грабвай меча!

Битката беше жестока и кратка. Двамата мъже оставиха тълпата да ги оттласне до един изоставен склад, където заеха позиция. За щастие, макар и разгневени, пилигримите далеч не бяха обучени бойци. Щом най-смелият от тях се оттегли с дълбоки прободни рани от остриетата на Ецио и Пиеро, останалите отстъпиха и се разбягаха. Само пратеникът небесен, непреклонен и враждебен, остана на мястото си.

— Натрапник! — каза той на Ецио. — Ще замръзнеш завинаги в ледовете на Четвъртия пръстен на Деветия кръг. И самият аз ще те пратя там. — Измъкна от полите на расото си остра базиларда и го погна, размахвайки я над главата си, готов да го прободе. Асасинът заотстъпва назад, но Пиеро отсече краката на мъжа и окопитил се отново, Ецио извади двуострата си кама и я заби в корема му. Цялото тяло на проповедника се разтресе от удара. Той отвори широко уста и се свлече, като се гърчеше и тресеше, забил нокти в земята — докато най-накрая застина.

— Надявам се, че така ти се издължих за лошата услуга — каза Пиеро с горчива усмивка. — Хайде! Да отиваме в двореца на псето и да кажем на Агостино да изпрати съгледвачи, за да се увери, че тази хайка умопобъркани е разпръсната и всички са се изпокрили в колибите си.

— Grazie — отвърна Ецио, — но аз съм в друга посока. Отивам във Флоренция.

Пиеро го погледна, сякаш не повярва на ушите си:

— Какво? В самото преддверие на Ада?

— Имам си лични причини да търся Савонарола. Но сигурно няма да е прекалено късно да предотвратим и бедите, които е навлякъл на родния ни град.

— Тогава ти желая късмет — каза Пиеро. — Дано намериш онова, което търсиш.

26.

Брат Джироламо Савонарола пое ефективното управление на Флоренция през 1494 година на четирийсет и две годишна възраст. Той беше измъчен човек, перверзен гений и религиозен фанатик от най-лошо естество; ала най-ужасяващото му качество беше, че хората му позволяваха не само да ги води, но и да ги подстрекава към най-нелепи и разрушителни безумия. Постигаше всичко това, като прокламираше ужаса от пъкления огън, както и една доктрина, проповядваща, че всички удоволствия, всички земни наслади и всички човешки дела са достойни за презрение и само чрез пълно себеотрицание човек може да открие истинската светлина на вярата.

„Нищо чудно — мислеше си Ецио, яздейки към родния град, — че Леонардо мирува в Милано“. Освен всичко друго, от приятеля си Ецио беше научил, че хомосексуалността, до момента предмет на шушукане или наказуема със скромна глоба, отново беше подсъдимо деяние във Флоренция. И нищо чудно също така, че огромната мисловна школа от естествоизпитатели и хуманисти, събрала се около благодатния и извисен дух на Лоренцо, се беше разпръснала и сега търсеше по-плодоносна почва от интелектуалната пустиня, в която Флоренция бързо се превръщаше.

Приближавайки града, Ецио забеляза големи групи монаси в черни раса и обикновени граждани, облечени в тъмни одежди, да се стичат в една и съща посока. Всички изглеждаха тържествени, но смирени. Бяха със сведени глави.

— Накъде сте тръгнали? — попита той един от минувачите.

— Към Флоренция. Да седнем в нозете на великия водач — отвърна му забързан търговец, преди да продължи по пътя си.

Пътят беше широк и насреща си Ецио видя друга върволица от хора, които очевидно напускаха града. Те също вървяха с наведени глави и изражението по лицата им беше сериозно и скръбно. Докато се разминаваха с Ецио, той подочу разговорите им и разбра, че тези хора отиват на доброволно заточение. Бутаха натоварени колички или носеха торби и чували с вещи. Те бяха бегълци, прокудени от домовете си по заповед на Монаха или по собствен избор, тъй като не могли да понесат живота под негово управление.

— Ако Пиеро притежаваше и една десета от таланта на баща си, щеше да има място, което да нарече свой дом… — казваше някой.

— Не трябваше въобще да позволяваме на този смахнат да стъпва в града ни — промълви друг. — Вижте какви нещастия донесе…

— Не разбирам как толкова много от нас са готови да живеят под неговото робство — казваше някаква жена.

— Е, сега навсякъде ще бъде по-добре от Флоренция — допълни друга. — Гонят ни само защото отказахме да предадем цялото си имущество на църквата „Сан Марко“!

— Това е магьосничество, не мога да си го обясня другояче. Дори маестро Ботичели е омагьосан от Савонарола… Ама остарява и той, към петдесетте трябва да е, сигурно си урежда сметките за рая.

— Горене на книги, арести, всичките му кървави проповеди! Като се замислиш, че преди години на Флоренция нищо не й липсваше… беше светилище срещу невежеството! А сега какво — отново тънем в мракобесие.

И тогава жената добави нещо, което накара Ецио да наостри слух.

— Понякога си мечтая асасинът да се върне във Флоренция и да се освободим от тази тирания.

— Мечтай си! — отвърна приятелката й. — Асасинът е мит. Торбалан, с който родителите плашат децата си.

— Грешиш — баща ми го е видял в Сан Джиминяно — въздъхна първата. — Но това е било преди много години.

— Ами хубаво, se lo tu dici[57].

Ецио ги задмина с натежало сърце. Но духът му се приповдигна, щом видя на пътя да го посреща познат силует.

— Salute, Ецио — поздрави го Макиавели със сериозно — шеговитата си физиономия, вече леко състарена, но още по-интересно изваяна от длетото на годините.

— Salute, Николо.

— Избрал си точния момент да се завърнеш у дома.

— Познаваш ме. Чуя ли за болест, отивам да я лекувам.

— Определено ни е нужна помощта ти — въздъхна Макиавели. — Несъмнено Савонарола не би могъл да стигне там, където е сега, без помощта на могъщия артефакт, Ябълката. — Той протегна ръка. — Знам всичко, което си преживял, откакто се видяхме за последно. Катерина изпрати куриер от Форли преди две години, а наскоро пристигна друг с писмо от Пиеро от Венеция.

— Тук съм заради Ябълката. Твърде дълго остана извън нашия контрол.

— Предполагам, че в известен смисъл трябва да сме благодарни на звяра Джироламо — каза Макиавели. — Поне я задържа далеч от ръцете на новия папа.

— Предприемал ли е нещо?

— Непрекъснато. Носи се слух, че Александър възнамерява да отлъчи нашия скъп доминиканец. Не че това ще промени кой знае какво.

Ецио каза:

— Трябва незабавно да се захванем с издирването й.

— На Ябълката ли? Разбира се — макар че ще бъде по-сложно, отколкото подозираш.

— Как не! Кое не е било? — Ецио го погледна. — Защо не ме въведеш в нещата?

— Хайде да се връщаме в града. Ще ти съобщя всичко, което знам. Няма много за разказване. Накратко — кралят на Франция Шарл VIII най-сетне успя да подчини Флоренция. Пиеро избяга. Шарл, алчен за земя както винаги — защо го наричат „Любезни“ не ми е понятно — настъпил към Неапол, а Савонарола, грозното пате, веднага видял златната възможност и запълнил вакуума във властта. Той е като всеки друг диктатор по света — независимо дали нищожен или велик. Без всякакво чувство за хумор, с непоклатими убеждения и изпълнен с чувство за собствената си значимост. Най-резултатният и най-гнусният принц, за когото можеш да мечтаеш. — Той спря за миг. — Някой ден ще напиша книга за това.

— И Ябълката е разковничето?

Макиавели разпери ръце.

— Само донякъде. До голяма степен, неприятно ми е да призная, всичко се дължи на неговата харизма. Той е поробил не самия град, а неговите водачи, мъжете с влияние и власт. Естествено, от градската управа първоначално му се противопоставяха, но сега… — Макиавели изглеждаше разтревожен, — вече всички са в ръцете му. Човекът, когото някога всички презираха, изведнъж се превърна в божество. Които не се подчиняваха, бяха принудени да напуснат. Това продължава и до ден-днешен, както сам видя преди малко с очите си. Съветът на Флоренция потиска гражданите и налага волята на Монаха.

— Но какво става с обикновените почтени хора? Наистина ли смятат, че нямат глас?

Макиавели се усмихна тъжно.

— Знаеш отговора не по-зле от мен, Ецио. Рядкост са хората, готови да се противопоставят на статуквото. Ето защо на нас ни е отредена ролята да им помогнем да излязат от това положение.

Двамата асасини вече бяха стигнали до градските порти. Въоръжените стражи на града, като всяка друга полиция, обслужваща интересите на държавата, без да поставя под съмнение нейния морал, прегледаха документите им и им дадоха знак да преминат, но Ецио забеляза как група техни съратници трупат на купчини мъртвите тела на войници в униформи с герба на Борджия. Той ги посочи на Николо.

— О, да — отвърна Макиавели. — Както споменах, приятелчето Родриго — никога няма да свикна да наричам това копеле Александър — не се отказва. Изпраща войниците си във Флоренция, а Флоренция му ги връща, обикновено на парчета.

— Значи той знае, че Ябълката е тук?

— Знае, разбира се! И трябва да призная, това е злощастно усложнение.

— А къде е Савонарола?

— Управлява града от църквата „Сан Марко“. Почти никога не излиза навън. Слава Богу, че брат Анджелико не доживя да види деня, в който Джироламо се нанесе.

Те слязоха от конете и ги завързаха, а Макиавели уреди престоя на Ецио. Старата къща на удоволствията на Паола беше затворена наред с много други, както беше обяснил Николо. Сексът и хазартът, танците и езичеството заемаха първите места в списъка със забрани на Савонарола. Праведното убийство и потисничеството, от друга страна, бяха приемливи.

След като Ецио се настани, Макиавели го придружи до грандиозния религиозен комплекс „Сан Марко“. Ецио разгледа с възхита сградите.

— Директно нападение срещу Савонарола би било опасно — прецени той. — Особено щом Ябълката е у него.

— Вярно е — съгласи се Макиавели. — Но има ли други възможности?

— Като оставим настрана лидерите на града, движени несъмнено от личен интерес, убеден ли си, че хората са господари на умовете си?

— Един оптимист би бил склонен да заложи на това — каза Макиавели.

— Мисълта ми е, че следват монаха не по собствен избор, а под натиска на принудата и страха?

— Само един доминиканец или политик би оспорил това.

— Тогава предлагам да използваме този факт в наша полза. Ако можем да заглушим помощниците му и да събудим недоволство, ще отвлечем вниманието на Савонарола и ще си открием възможност за удар.

Макиавели се усмихна.

— Умно. Трябва да измислят прилагателно, което описва човек като теб. Ще говоря с Лисицата и с Паола. Да, те все още са тук, макар и скрити. Ще ни помогнат да организираме бунт, докато освобождаваш периметъра.

— Значи се разбрахме.

Ецио обаче беше притеснен и Макиавели забеляза това. Той го отведе в една усамотена галерия в близката църква и го накара да седне.

— Какво има, приятелю? — попита той.

— Две неща, но са лични.

— Кажи.

— Старият ми семеен дворец — какво стана с него? Нямам смелост да отида и да проверя лично.

Сянка се спусна върху лицето на Макиавели.

— Скъпи Ецио, бъди силен. Дворецът си е там, но Лоренцо бе в състояние да го защитава само докато беше жив и управляваше града. Пиеро се опита да последва примера на баща си, но след като го прогониха французите, Палацо Аудиторе беше преустроен в казарма за швейцарските наемници на Шарл. Когато те заминаха на юг, хората на Савонарола изнесоха от него всичко и го затвориха. Не губи кураж. Един ден ще го възстановиш.

— А Анета?

— Тя избяга, слава Богу, и отиде при майка ти в Монтериджони.

— Това поне е нещо.

След известно мълчание Макиавели попита:

— А кое е второто?

Ецио прошепна:

— Кристина…

— Принуждаваш ме да ти съобщавам все тежки новини, amico mio — намръщи се Макиавели. — Но трябваща знаеш истината… Приятелю, тя е мъртва. Манфредо не искаше да отпътува, за разлика от много техни приятели, заминали след двойната проказа — на французите и на Савонарола. Той беше уверен, че Пиеро ще организира контранападение и ще си върне града. Но през една ужаса нощ, скоро след като Монахът дойде на власт, опустошиха и подпалиха къщите на всички, отказали да предадат вещите си доброволно, за да изгорят в позорните клади.

Ецио слушаше и се опитваше да запази спокойствие, макар сърцето му да бушуваше. — Фанатиците на Савонарола — продължи Макиавели — влезли насилствено в Палацо д’Ардзента. Манфредо се опитал да се защити, но срещу него и хората му се изсипали твърде много войници… а Кристина не искала да го остави. — Макиавели замълча за дълго, опитвайки се да овладее сълзите. — Обезумелите религиозни фанатици посекли и нея.

Ецио беше вперил поглед във варосаната стена пред себе си. Съвсем отчетливо виждаше всичко до последния детайл, до последната пукнатина, дори пълзящите по нея мравки.

27.

Надеждите ни как напразно се подмятат,

как плановете се объркват, подредени сложно,

невежеството как господства на земята —

смъртта, едничка наша господарка, да разказва може.

Дните си едни прекарват в песни, танци и игрички,

други на изкуствата се вричат,

трети пък света презират и с него всичко,

а има и такива, дето крият поривите на сърцето.

Мисли и желания суетни, грижи разни —

грешната земя изпълват те до крайност

в образи различни по природната направа.

Богатството привлича умовете празни,

всичко на земята преходно е и нетрайно,

а смъртта едничка вечно устоява.

Ецио отпусна ръка и книжката със сонети на Лоренцо се изплъзна от нея. Смъртта на Кристина още повече укрепи волята му да унищожи причинителя й. Неговият град бе страдал достатъчно под управлението на Савонарола и твърде много негови съграждани от всяка възможна сфера на живота бяха заробени от Монаха. Потъпкваха правата, изолираха в усамотение или изпращаха в изгнание всеки, осмелил се да се опълчи. Време беше да се действа.

— Прокудиха мнозина, които можеха да ни бъдат полезни — обясни Макиавели. — Но дори основните врагове на Савонарола извън града държава, имам предвид дука на Милано и нашия стар приятел Родриго, папа Александър VI, не съумяха да го елиминират.

— А какви са тези клади?

— Най-голямото безумие от всичко. Савонарола и сподвижниците му организират групи от свои поддръжници да обикалят от врата на врата и да изискват да им предадат всички предмети, които те смятат за съмнителни, дори козметика и огледала, да не говорим за картини, книги, заклеймени като неморални, всякакви игри, включително шах и за Бога, музикални инструменти… каквото се сетиш. Ако Монаха и последователите му решат, че нещо отклонява вниманието от религията, то отива на Пиаца дела Синьория, озовава се в „позорната“ купчина и изгаря на кладата. — Макиавели поклати глава. — Така Флоренция изгуби много от цената и много от красотата си.

— Но нима на града вече не му е дошло до гуша от това поведение?

Лицето на Макиавели грейна.

— Дошло му е, а това чувство е най-добрият ни съюзник. Според мен Савонарола е дълбоко убеден, че наближава денят на Страшния съд — единственият проблем е, че няма никакви признаци за това и дори горещите му последователи започват да губят вярата си. За беда не са малко влиятелните и властни хора, които го подкрепят безусловно. Ако можехме да ги отстраним…

Ецио се впусна трескаво да издирва и елиминира редица високопоставени поддръжници на Савонарола, хора от най-разнородни гилдии — бележит художник, стар войник, търговец, няколко свещеници, доктор, фермер и един-двама аристократи — до един прегърнали идеите, насадени от Монаха. Някои осъзнаваха безразсъдството на делата си, преди да умрат, други оставаха непоклатими в убежденията си. При изпълнението на тази неприятна задача самият Ецио нерядко се озоваваше в смъртна опасност. Но скоро слуховете започнаха да завладяват града — говореше се по късна доба, шепнеше се в долнопробните таверни и задните улички. Асасинът се завърна. Асасинът е тук, за да избави Флоренция…

На Ецио му се късаше сърцето да гледа родния град, града на семейството му, на всичко, което бе наследил, поруган от омразата и безумието на религиозния фанатизъм. Той упражняваше смъртоносния си занаят със свито сърце, като леденостуден вятър, прочистващ опропастения град от онези, които бяха отнели славата на Флоренция. Както винаги, той убиваше със състрадание, разбирайки, че няма друг път за отклонилите се толкова далеч от Бог. През тази мрачни дни той нито за миг не се отклони от дълга си към Кредото на асасина.

Постепенно духът на града се възвърна и Савонарола осъзна колко са намалели сподвижниците му. Макиавели, Лисицата и Паола помагаха на Ецио, като подготвяха бунта, подклаждан от бавния, но мощен процес на просветляване на масите.

Последната мишена на Ецио беше един заблуден свещеник, когото завари да проповядва пред църквата „Санто Спирито“.

— Граждани на Флоренция! Елате! Съберете се. Чуйте добре какво ви говоря. Краят наближава! Сега е моментът да се покаете! Да помолите за Божията милост. Слушайте думите ми, ако сами не можете да прозрете какво се случва. Знаците са навсякъде около нас: размирици, глад, болести, корупция! Това са предвестниците на мрака! Трябва да служим Богу непреклонно и всеотдайно, иначе те ще ни погълнат до един! — Той обходи тълпата с искрящия си поглед. — Виждам, че се съмнявате и ме вземате за луд. Ах… но не казаха ли римляните същото за Исус? Знайте, че аз също като вас бях несигурен, бях уплашен. Но това беше преди Савонарола да дойде при мен. Той ми разкри истината! Най-накрая очите ми прогледнаха. Затова стоя днес тук пред вас с надеждата да отворя и вашите очи! — Проповедникът спря, за да си поеме въздух. — Разберете, че сме пред бездна. От едната страна — славното, величаво Царство Божие. От другата — бездънна яма от отчаяние! Вече се полюлявате заплашително над ръба. Хора като Медичите и другите фамилии, които някога наричахте господари, търсеха земните блага и изгоди, те забравиха вярата си за сметка на материалните удоволствия и биха искали да видят как всички правите същото. — Той отново направи пауза, този път за повече драматизъм, и продължи: — Мъдрият ни пророк беше казал: „Единственото добро, което дължим на Платон и Аристотел, са многобройните аргументи, които можем да използваме срещу еретиците. Ала както те, така и другите философи сега са в ада“. Ако цените безсмъртните си души, ще се отвърнете от този недуховен път и ще прегърнете учението на нашия пророк Савонарола. Тогава ще осветите телата и душите си, ще откриете Славата Божия! И накрая ще станете онова, което е целял нашият Създател: верни и покорни слуги!

Тълпата обаче, и без това оредяла, започваше да губи интерес и последните хора вече се отдалечаваха. Ецио пристъпи напред и заговори на заблудения свещеник:

— Струва ми се — рече той, — че имаш собствени виждания.

Свещеникът се изсмя.

— Не всички от нас се нуждаеха от убеждаване или натиск, за да повярват. Аз вече вярвах. Всичко казано е истина!

— Нищо не е истина — отвърна Ецио. — А това, което аз знам, не ме улеснява. — Той измъкна ножа си и го заби в свещеника. — Requiescat in pace — промълви и преди да му обърне гръб, покри главата му с расото.

Пътят беше дълъг и тежък, но към края му самият Савонарола стана неволен съюзник на асасина, тъй като финансовата мощ на Флоренция се сриваше: Монаха презираше търговията и трупането на пари — двете неща, направили града толкова велик. И все пак денят на Страшния съд не дойде. Вместо това един либерален калугер от францисканския орден предизвика Савонарола да се подложи на огнено изпитание. Монаха отказа и авторитетът му понесе нов удар. До началото на май 1497 година много от младите жители на града излязоха на протест, който прерасна в бунт. Лека-полека започнаха да се отварят старите таверни, хората се върнаха към песните и танците, към хазарта и разгулния живот — всъщност заживяха весело. Предприемачите и банките заработиха отново, а заточениците започнаха да се завръщат в освободените от режима на Монаха квартали. Това не се случи за една нощ, но в края на краищата, почти година след бунта — защото Савонарола държеше здраво властта — крахът му вече изглеждаше неизбежен.

— Добре се справи, Ецио — похвали го Паола, докато с Лисицата и Макиавели чакаха пред портите на комплекса „Сан Марко“, заобиколени от огромна нетърпелива и буйна тълпа, насъбрала се от освободените райони.

— Благодаря ти. Но какво ще стане сега?

— Гледай — рече Макиавели.

Вратата се отвори със силен трясък над главите им и снажна фигура в черни одежди се появи на един от балконите. Монаха погледна тържествуващо към насъбралите се.

— Тишина! — заповяда той. — Искам тишина!

Стъписана, тълпата притихна.

— Защо сте тук? — запита Савонарола. — Защо ме притеснявате? Трябва да пречиствате домовете си!

Но тълпата изрева с неодобрение.

— От какво? — провикна се един мъж. — Вече всичко си ни отнел!

— Възпирам ръката си! — кресна в отговор Савонарола. — Но сега ще правите каквото ви наредя! Ще се подчините!

В този миг от полите си той извади Ябълката и я вдигна високо. Ецио видя, че единият пръст на ръката, с която я държи, липсва. Ябълката мигновено засия, а тълпата се отдръпна назад и зина. Но Макиавели, запазил спокойствие, зае позиция и без да трепне, хвърли кинжал, който се заби в предмишницата на Монаха. С вик на болка и ярост Савонарола изпусна Ябълката и тя падна от балкона върху навалицата.

— Неее! — провикна се той. Но изведнъж сякаш се смали — изглеждаше посрамен и жалък. На тълпата това й стигаше. Тя се втурна напред и атакува портите на „Сан Марко“.

— Бързо, Ецио — каза Лисицата. — Намери Ябълката. Не може да е далеч.

Ецио я виждаше да се търкаля незабелязвана от никого под краката на хората. Той се гмурна сред блъсканицата и получи няколко силни удара, но поне успя да я стигне. Бързо я скри на сигурно място в кесията на колана си. Портите на „Сан Марко“ вече бяха отворени — вероятно някои от братята вътре сметнаха дискретността за по-добрата страна на куража и предпочетоха да спасят църквата, манастира и собствената си кожа, прекланяйки се пред неизбежното. Сред тях не липсваха и такива, на които деспотизмът на Монаха беше дотегнал. Тълпата се втурна през портите и само няколко минути по-късно се появи отново, понесла ритащия и крещящ Савонарола върху раменете си.

— Отведете го в Палацо дела Синьория — разпореди Макиавели. — Нека там да го съдят!

— Идиоти! Богохулници! — крещеше Савонарола. — Бог е свидетел на това кощунство! Как смеете да се отнасяте така с Неговия пророк! — Гневните викове на тълпата донякъде го заглушиха, но посинял от бяс и уплаха, той не спираше, защото разбираше — макар да не използваше такива понятия — че това е последното хвърляне на заровете. — Еретици! Всички ще горите в ада заради това! Чувате ли ме? Да горите дано!

Ецио и другите асасини последваха тълпата, отнасяща Монаха, който продължаваше да бълва смесица от молби и заплахи:

— Божият меч ще падне върху земята бързо и неочаквано. Освободете ме, защото само аз мога да ви спася от гнева Му! Чеда мои, обърнете ми внимание, преди да е станало късно! Има едно-едничко истинско спасение, но вие загърбвате пътя към него заради материални облаги! Ако не се поклоните отново пред мен, цяла Флоренция ще усети Божия гняв — и ще падне също като Содом и Гомор, защото Той ще узнае низостта на предателството ви. Aiutami, Dio[58]! Десет хиляди Юди ме повалят!

Ецио беше достатъчно близо и чуваше как носещите Монаха хора говорят:

— Пфу, стига с твоите лъжи. От теб сме видели само нещастия! Бълваш само омраза още откакто пристигна тук!

— Бог може и да е в ума ти, братко — рече друг, — но е далеч от сърцето ти.

Приближаваха Пиаца дела Синьория. Множеството викаше триумфално.

— Достатъчно сме страдали! Отново ще бъдем свободни хора!

— Скоро в града ни ще се върне светлината на живота!

— Трябва да накажем предателя! Той е истинският еретик! Той изопачи Божиите слова, както му е угодно! — викаше една жена.

— Най-накрая скъсахме ярема на религиозната тирания — възкликна друг. — Сега Савонарола ще си получи наказанието.

— Истината свети в умовете ни, страха го няма! — подвикна трети. — Думите ти вече нищо не струват, Монахо!

— Представяше се за Негов пророк, но думите ти бяха мрачни и жестоки. Наричаше ни марионетки на дявола — а пък аз мисля, че истинската марионетка си ти!

Не се налагаше Ецио и приятелите му да се намесват повече — задействаната от тях машина щеше да свърши останалото. Водачите на града, бързащи не само да спасят собствената си кожа, но и да се докопат отново до властта, се изсипаха от сградата на Съвета, за да демонстрират подкрепата си. Издигнаха сцена и около три дървени кола върху нея струпаха огромна купчина подпалки и дърва. Завлякоха Савонарола и двамата му най-горещи поддръжници в сградата на градския съвет за кратък и яростен процес. Както той не беше проявил капка милост, така и за него нямаше да има прошка. Скоро подсъдимите се появиха оковани, изтикаха ги до стълбовете и ги завързаха за тях.

— О, Господи Боже мой, смили се над мен — стенеше умолително Савонарола. — Избави ме от прегръдката на Лукавия! Обграден съм от грешници, затова те призовавам за спасение.

— Ти искаше да изгориш мен! — злобно подвикна един човек. — Сега везните се обърнаха.

Екзекуторите набучиха факлите в дървата около коловете. Ецио наблюдаваше и си спомняше как преди години близките му намериха края си на същото това място.

— Infelix ego — молеше се Савонарола с мощен глас, изпълнен с болка под напора на разпалващия се огън. — Omnium auxilio destitutus[59]. Наруших законите на небето и земята. Накъде да се обърна? При кого да отида? Кой ще се смили над мен? Не смея към Небето да погледна, защото горко съм грешил пред него. Подслон не ще намеря на Земята, защото и за нея съм позор…

Ецио се приближи, доколкото бе възможно. „Въпреки цялата мъка, която ми причини, никой човек, дори и този, не заслужава да умре в такива болки“ — помисли си той. Извади заредената си pistola от кобура и я закрепи към механизма на дясната си ръка. В същия момент Савонарола го забеляза и впери поглед в него — донякъде уплашен, донякъде обнадежден.

— Това си ти — рече той, надвиквайки се с рева на огъня, макар че двамата се разбраха почти безмълвно. — Знаех, че ще дойде този ден. Братко, моля те, прояви милостта, която аз не проявих към теб. Изоставих те на произвола на вълците и псетата.

Ецио вдигна ръка.

— Сбогом, padre — рече той и стреля. Движението на Ецио и гърмежът на пистолета останаха незабелязани сред суматохата и пращенето на огньовете. Главата на Савонарола се отпусна върху гърдите му. — Върви си сега в мир, за да те съди твоят Бог — прошепна Ецио. — Requiescat in pace.

Той хвърли поглед към двамата монаси — Доменико и Силвестро — но те вече бяха мъртви, а пръснатите им вътрешности цвърчаха върху огъня. Вонята на изгоряло месо изпълни ноздрите на всички наоколо. Тълпата започна да утихва. Не след дълго единствените шумове долитаха откъм пропукващите дърва, които довършваха делото си.

Ецио се отдалечи от кладите. Забеляза застаналите наблизо Макиавели, Паола и Лисицата да го наблюдават. Погледът му срещна очите на Николо, който му даде окуражителен знак. Ецио знаеше какво трябва да направи. Покатери се на платформата от противоположния на кладите край и всички погледи се вторачиха в него.

— Граждани на Флоренция! — изрече той с ясен глас. — Преди двайсет и две години бях застанал точно тук и гледах как умират скъпите ми хора, предадени от онези, които се представяха за приятели. Жаждата за отмъщение размъти ума ми. Щеше да ме изяде отвътре, ако не беше мъдростта на няколко непознати, които ме научиха да преодолявам инстинктите си. Те не проповядваха отговори, но ме напътстваха как да се уча от себе си. — Ецио видя, че към другарите му асасини се е присъединил Марио, който му се усмихна и вдигна ръка за поздрав. — Приятели мои — продължи той, — ние нямаме нужда някой да ни нарежда какво да правим. Нито Савонарола, нито фамилията Паци, нито дори Медичите. Ние сме свободни да следваме собствения си път. — Поспря за миг. — Има хора, които ни отнемат свободата, а мнозина от вас — мнозина от нас, уви — с готовност им я дават. Но в наша власт е да избираме — да избираме това, което смятаме за истинско — и тъкмо упражняването на тази власт ни прави хора. Няма книга или учител, който ще ни даде отговорите или ще ни покаже пътя. Ето защо избирайте сами пътя си! Не следвайте мен или някого другиго!

Усмихвайки се на себе си, той забеляза колко разтревожени изглеждат някои от членовете на градската управа. Може би човечеството никога нямаше да се промени, но от време на време все някой трябваше да го сръгва в ребрата. Той скочи долу, наметна качулката върху главата си и се отдалечи от площада, поемайки по улицата, успоредна на северната стена на Синьорията, по която вече два пъти бе минавал тържествено. После се изгуби от поглед.

И така, за Ецио започна последната дълга и тежка мисия в живота му преди финалната и неизбежна битка. Заедно с Макиавели той свика другарите си от Ордена на асасините от Флоренция и Венеция да пребродят надлъж и нашир целия Италиански полуостров, въоръжени с копия от картата на Джироламо, и педантично да съберат липсващите от Великия кодекс страници: да претърсят провинциите Пиемонте, Трент, Лигурия, Умбрия, Венето, Фриули, Ломбардия; Емилия-Романя, Марке, Тоскана, Лацио, Абруцо; Молиза, Апулия, Кампания и Базиликата; опасната Калабрия. Застояха се навярно твърде дълго в Капри и прекосиха Тиренско море чак до Земята на похитителите — Сардиния, както и нечестивата престъпна Сицилия. Посещаваха крале и ухажваха графове, сражаваха се с тамплиерите, изпратени със същата задача — но в края на краищата постигнаха успех.

Събраха се отново в Монтериджони. Бяха изтекли пет години, а Александър VI — Родриго Борджия — вече остарял, но все така могъщ — оставаше глава на Римокатолическата църква. Влиянието на тамплиерите, макар и намаляло, все още представляваше сериозна заплаха.

Чакаше ги още много работа.

28.

Една ранна утрин през август 1503 година Ецио, вече на четирийсет и четири, с прошарени слепоочия и все така тъмнокестенява брада, бе поканен от чичо си да се присъедини към него и останалите асасини, събрали се в кабинета му в замъка Монтериджони. С Паола, Макиавели и Лисицата бяха пристигнали и Теодора, Антонио и Бартоломео.

— Време е, Ецио — тържествено обяви Марио. — Ябълката е в ръцете ни и сега всички липсващи страници на Кодекса са събрани тук. Нека довършим онова, което ти и моят брат, твоят баща, започнахте преди толкова много време… Може би най-накрая ще разгадаем пророчеството, заложено в Кодекса, и веднъж завинаги ще пречупим несломимата сила на тамплиерите.

— Тогава, чичо, трябва да се заемем с откриването на Гробницата. Събраните отново страници би трябвало да ни отведат при нея.

Марио обърна библиотеката и разкри стената, върху която висяха окачени пергаментите от Кодекса — всички до един. Близо до тях върху пиедестал лежеше Ябълката.

— Ето как страниците се свързват една с друга — подхвана Марио, докато всички изучаваха сложните плетеници. — Сякаш показват един свят, но свят, по-голям от онзи, който познаваме, с континенти на изток и юг, които не са ни известни. Все пак съм убеден, че те съществуват.

— Има и други елементи — изтъкна Макиавели. — Тук, отляво, се виждат очертанията на нещо, което може да бъде единствено жезъл, а защо не и папският жезъл. Вдясно е изобразена ясно Ябълката. В средата на страниците се виждат дванайсет точки, образуващи фигура, чийто смисъл за момента остава загадка.

Докато Макиавели говореше, Ябълката започна да сияе по своя воля и накрая блесна ослепително, като освети страниците от Кодекса и сякаш ги обгърна. После възвърна обичайния си неутрален вид.

— Защо направи това точно в този момент? — попита Ецио, пожелавайки си Леонардо да беше там и да обясни мистерията или поне отчасти да я разгадае. Опитваше се да си спомни какво беше казал приятелят му за уникалните характеристики на тази любопитна машина, макар че самият Ецио не можеше да я определи така — приличаше колкото на механизъм, толкова и на нещо живо. Но някакъв инстинкт му диктуваше да й се доверява.

— Още една загадка за разкриване — обади се Лисицата.

— Как е възможна тази карта? — попита Паола. — Неоткрити континенти!

— Или пък континенти, очакващи да бъдат открити отново — предположи Ецио с тон, който издаваше възхищение.

— Как е възможно това? — рече Теодора.

Макиавели отвърна:

— Сигурно отговорът се крие в Гробницата.

— Можем ли веднага да видим къде се намира? — предложи вечно прагматичният Антонио.

— Да погледнем — подкани ги Ецио, изучавайки Кодекса. — Ако свържем тези точки с черти — и той го направи, — те се пресичат, вижте! На едно и също място. — Отстъпи назад. — Не! Не може да бъде! Гробницата! Изглежда Гробницата се намира в Рим! — Той обходи с поглед насъбралите се и те прочетоха следващата му мисъл.

— Това обяснява защо Родриго толкова държеше да стане папа — обади се Марио. — Управлява Светия престол единайсет години, но все още няма с какво да изкара наяве най-мрачната му тайна, макар със сигурност да знае, че се намира на точното място.

— Разбира се! — възкликна Макиавели. — Трябва донякъде да му се възхищавате. Не само е успял да открие Гробницата, но и жезълът е в ръцете му, след като стана папа!

— Жезълът ли? — попита Теодора.

Марио рече:

— В Кодекса са споменати две „части от Рая“ — с други думи, два ключа — не може да означава друго. Единият — и той извърна очи към нея — е Ябълката.

— А другият е папският жезъл — извика Ецио, осъзнал връзката. — Папският жезъл е втората „частица от Рая“!

— Точно така — потвърди Макиавели.

— Боже мой, ти си прав! — обади се Марио. Внезапно лицето му помръкна. — От години, от десетки години търсим тези отговори.

— И сега ги получихме — добави Паола.

— Но сигурно Испанеца също е наясно — вметна Антонио. — Не сме убедени, че няма копия на Кодекса. Не можем да сме сигурни, че дори при непълна колекция той не разполага с достатъчно информация, за да… — той остави недовършено изречението си. — Обаче ако успее, ако намери начин да влезе в Гробницата… — гласът му секна — съдържанието й ще омаловажи ролята на Ябълката.

— Два ключа — напомни им Марио. — За отварянето на гробницата са необходими два ключа.

— Но ние не можем да поемаме рискове — настоя Ецио. — Трябва да стигна на кон до Рим веднага и да открия Гробницата! — Никой не възрази. Ецио ги погледна един по един. — Но какво ще правите вие?

Бартоломео, който до момента беше стоял мълчаливо, сега проговори без обичайната си уклончивост:

— Аз ще направя това, в което съм най-добър — ще създам неприятности във Вечния град. Малко смут, нещо за отвличане на вниманието — за да действаш безпрепятствено.

— Всички ще се погрижим да разчистим, доколкото можем пътя ти, друже — добави Макиавели.

— Само ми кажи, когато си готов, nipote, и всички ще застанем зад теб — рече Марио. — Tutti per uno е uno per tutti[60]!

— Grazie, amici — благодари Ецио. — Знам, че ще бъдете до мен. Но нека аз да нося бремето на последната мисия — самотната риба може да се изплъзне от мрежата, която улавя целия пасаж. Тамплиерите ще бъдат нащрек.

Те се приготвиха бързо и малко след средата на месеца, понесъл скъпоценната Ябълка, Ецио пристигна с лодка по река Тибър на пристана близо до замъка Сан Анджело в Рим. Беше взел всички мерки, но по силата на някакво дяволско проклятие или благодарение на наблюдателността на плъпналите навсякъде шпиони на Родриго, пристигането му не мина незабелязано и той се срещна лице в лице с взвод от стражи на Борджия при портите на пристана. Трябваше да се пребори да стигне до Пасето ди Борго — 600-метровия проход, свързващ замъка с Ватикана. Разбирайки, че времето работи срещу него и хората му, след като Родриго вече е научил за появата му, Ецио прецени, че единственият му изход е бързата и точна атака. Той скочи като рис върху покривалото на волска каруца, превозваща варели от пристанището и качвайки се на най-високия варел, се метна върху един стърчащ прът от скелето. Стражите зяпаха с отворени усти как асасинът полита от скелето с развяващо се отзад наметало. Извадил камата си, той повали сержанта на Борджия от седлото му на земята. Цялата маневра бе осъществена толкова бързо, че останалите пазачи не смогнаха дори да извадят мечове. Без да поглежда назад, Ецио се спусна през прохода така светкавично, че униформените на Борджия не успяха да го погнат.

Когато стигна целта си, той откри, че портата е твърде ниска и тясна за ездач, затова слезе и продължи навътре пеша, отстранявайки двамата пазачи с един удар на остриетата си. Въпреки напредващите години тренираше още по-усърдно и сега беше в отлична форма — на върха на ордена си, Върховен асасин.

Преминал през портата, той се озова в тесен двор. На другия край имаше още една порта. На пръв поглед изглеждаше неохраняема, но щом Ецио се приближи към лоста, с който предположи, че се отваря, от бойните кули горе се разнесе вик:

— Спрете нарушителя! — Поглеждайки назад, той видя как вратата, през която бе влязъл, се затваря зад него. Беше залостен в кутия без изход!

Ецио се хвърли към лоста за вътрешната порта, докато стрелците, кръжащи над него, се приготвяха да открият огън. Успя да се провре през нея точно когато стрелите затракаха по каменната земя зад него.

Вече се намираше във вътрешността на Ватикана. Придвижвайки се тихо като котка през лабиринтите и потъвайки в сенките при най-малкото съмнение, че пазачите минават наблизо, тъй като не можеше да си позволи издайнически сблъсък, най-накрая се озова в обширната галерия на Сикстинската капела.

Шедьовърът на Бачо Понтели, построен за някогашния враг на асасините Папа Сикст IV и завършен преди двайсет години, се извисяваше около и над него, а многобройните свещи едва разсейваха мрака. Ецио разпозна стенописи на Гирландайо, Ботичели, Перуджино и Росели, но огромният купол на тавана все още не беше изрисуван.

Беше влязъл през прозорец от рисувано стъкло в процес на реставрация и сега се подпря върху вътрешна амбразура, обърната към просторната зала. Под него, облечен в тържествените златни одежди, Александър VI провеждаше литургия, четейки от Евангелието на Йоана.

— In principio erat Ver bum, et Verbum erat apud Deum, et Deus erat Verbum. Hoc erat in principio apud Deum. Omnia per ipsum fact sunt, et sine ipso factum est nihil quid factum est… *. В Него имаше живот, и животът беше светлината на човеците. И светлината в мрака свети, и мракът я не обзе. Имаше един човек, пратен от Бога, името му Йоан; той дойде за свидетелство, да свидетелствува за светлината, та всички да повярват чрез него. Той не беше светлината, а бе пратен да свидетелствува за светлината. Съществуваше истинската светлина, която просветява всеки човек, идващ на света. В света беше, и светът чрез Него стана, но светът Го не позна. Дойде у Своите Си, и Своите Го не приеха. А на всички ония, които Го приеха, на вярващите в Неговото име, даде възможност да станат чеда Божии; те не от кръв, ни от похот плътска, нито от похот мъжка, а от Бога се родиха. И Словото стана плът, и живя между нас, пълно с благодат и истина; и ние видяхме славата Му, слава като на Единороден от Отца[61].

Ецио изчака службата да приключи и паството да се разотиде, оставяйки папата сам с кардиналите и помощник-свещениците. Знаеше ли Испанеца, че той е там? Планираше ли да се изправи срещу него по някакъв начин? Ецио нямаше представа, но виждаше златната възможност да отърве света от най-страховития тамплиер. Той се стегна и се хвърли напред и надолу. Приземи се с перфектен скок близо до папата, изправи се незабавно, преди той или неговите помощници да успеят да реагират или да извикат, и заби наточеното си острие дълбоко в издутото тяло на Александър. Папата се свлече безмълвно на земята в краката му и застина.

Ецио се изправи запъхтян.

— Мислех… мислех, че съм се издигнал над тези неща. Мислех, че мога да надмогна жаждата за отмъщение. Но не мога. Аз съм просто човек. Твърде дълго чаках, твърде много изгубих… а ти си гнойна язва в този свят, която трябва да бъде изрязана за доброто на всички. Requiescat in pace, sfortunato[62].

Той се обърна и понечи да тръгне, когато се случи нещо необичайно. Ръката на Испанеца стисна жезъла. В този миг той засвети с ярка бяла светлина, а цялата галерия на капелата сякаш се завихри. Студените кобалтови очи на Родриго Борджия внезапно се отвориха.

— Все още не съм напълно готов да почивам в мир, жалка твар такава — рече той. Проблесна силна светлина и присъстващите свещеници и кардинали, наред с останалите членове на паството, се строполиха на земята и завиха от болка. Причудливи лъчи прозрачна светлина, стелещи се като дим, бликнаха от телата им и се понесоха към сияещия жезъл на папата, който вече се беше изправил на крака и го стискаше в стоманена хватка.

Ецио се втурна към него, но Испанеца кресна:

— Не, недей, асасине! — Размаха жезъла към него. Той издаваше странен пукот, като светкавица. Ецио усети как прелита през параклиса над телата на пъшкащите и гърчещи се свещеници и люде. Родриго Борджия удари рязко жезъла в пода пред олтара и през него — както и през папата — нахлу още енергия, почерпена от безжизнените им тела.

Ецио се окопити и отново се изправи срещу смъртния си враг.

— Ти си демон! — изкрещя Родриго. — Как понасяш такава болка? — Тогава погледна надолу и видя, че кесията на кръста на Ецио, в която все още се намираше Ябълката, свети ярко.

— Разбирам! — рече Родриго. В очите му проблясваха пламъчета. — Ябълката е у теб! Колко удобно! Дай ми я веднага!

— Vai a farti fottere[63]!

Родриго се изсмя.

— Каква вулгарност! Но той винаги се бори докрай! Точно като баща си! Радвай се тогава, чедо мое, защото скоро ще го видиш!

Той отново размаха жезъла и куката на върха му се стовари върху белега на гърба на лявата длан на Ецио. През вените му премина болезнена тръпка и той залитна, но не падна.

— Ще ми я дадеш — изрева Родриго, настъпвайки напред.

Ецио мислеше трескаво. Знаеше каква сила притежава Ябълката и трябваше да поеме риска веднага или да умре.

— Както желаеш — отвърна той.

Извади Ябълката от кесията си и я протегна напред. Тя блестеше толкова силно, че целият висок параклис се освети като от ярко слънце, а щом мъждивата светлина от свещите отново изпълни пространството, Родриго видя пред себе си осмина Ециовци.

Но не се разколеба.

— Тя може да прави твои копия! — възкликна той. — Колко впечатляващо! Трудно е да се прецени кой е истинският и кой лъжовен — но не е чак толкова сложно. Не си въобразявай, че този скалъпен фокус ще те спаси! Размисли добре!

Родриго размаха жезъла към имагинерните фигури и всеки път, щом удареше някоя, тя изчезваше в облаче дим. Призраците на Ецио подкачаха, дразнеха и се мятаха върху вече разтревожения Родриго, но само отклоняваха вниманието му. Единствено истинският успяваше да нанася удари — но те бяха нищожни докосвания — могъщият жезъл не позволяваше на Ецио да се добере достатъчно близо до свирепия папа. Усети обаче, че битката изцежда силите на Родриго. Докато унищожи седемте призрака, отблъскващият владика се измори и остана без дъх. Лудостта дарява тялото с неподозирана енергия, но въпреки вдъхнатите от жезъла сили Родриго си оставаше дебелак на седемдесет и две години, страдащ от сифилис. Ецио прибра Ябълката обратно в кесията си.

Запъхтян след битката с фантомите, папата се свлече на колене. Ецио, също останал без дъх, понеже призраците му бяха черпили от него енергия за представлението си, се изправи над него. Родриго вдигна поглед и стисна жезъла.

— Няма да ми го отнемеш — промълви той.

— Всичко свърши, Родриго. Сложи жезъла на земята и ще ти подаря бърза и милостива смърт.

— Колко щедро — присмя се Борджия. — Питам се дали щеше да бъдеш така великодушен, ако нещата не бяха в твоя полза?

Събирайки всичките си сили, папата рязко се изправи на крака, като едновременно тропна с долния край на жезъла по пода. В оскъдната светлина наоколо свещениците и миряните простенаха отново и от жезъла изскочи нова енергия, която се стовари върху Ецио като чук и го вдигна във въздуха.

— Това харесва ли ти за начало? — каза папата с дяволита усмивка.

Тръгна към останалия без дъх асасин. Той понечи да вдигне Ябълката отново, но закъсня. Родриго премаза ръката му с ботуша си и Ябълката се изтърколи настрани. Борджия се наведе да я вдигне.

— Най-после — каза той с усмивка. — А сега да си оправим сметките с теб!

Той вдигна Ябълката високо и тя засия гибелно. Ецио приличаше на замръзнал, окован — не можеше да помръдне. Папата се надвеси над него разгневен, но чертите му се отпуснаха, щом забеляза колко безпомощен е врагът му. Той изтегли къс меч изпод робата си и целейки се в поваления противник, нарочно го прониза косо със съжалителен, примесен с презрение поглед.

Но болката от раната сякаш намали силата на Ябълката. Ецио лежеше проснат, ала наблюдаваше с размътен от болката мозък как Родриго, мислейки, че е в безопасност, се обръща с гръб и поглежда фреската на Ботичели „Изкушението на Христа“. Приближи се и вдигна жезъла. От него се изля космическа енергия и обгърна фреската, част от която се сви на руло и откри тайна врата, през която папата влезе, хвърляйки един последен триумфален поглед върху поваления враг. Ецио гледаше безпомощно как вратата се затваря зад него и преди отново да изгуби съзнание, успя само да запомни разположението й.

Съвзе се не след дълго, но свещите вече бяха изгорели ниско, а свещениците и паството — изчезнали. Осъзна, че макар да лежи в локва от собствената си кръв, раната от Родриго не е засегнала жизнен орган. Стана неуверено, подпирайки се на стената, и задиша дълбоко и ритмично, докато главата му се избистри. Успя да стегне раната с парчета плат, които откъсна от ризата си. Подготви оръжията от Кодекса — двуострата кама на лявата китка, отровното острие — на дясната — и се доближи до фреската на Ботичели.

Спомни си, че вратата се крие във фигурата отдясно — жена, носеща наръч дърва за жертвоприношение. Пристъпвайки напред, той разгледа картината подробно, докато забеляза едва видимите очертания. След това огледа внимателно детайлите от изображението от двете страни на жената. До краката й имаше фигура на дете с протегната дясна ръка. Във връхчетата на пръстите на тази ръка бе прикрито копчето, с което се отваряше вратата. Тя се открехна, Ецио се промъкна през нея и не се изненада, когато тя незабавно се захлопна зад гърба му. Така или иначе нямаше да мисли за връщане точно сега.

Озова се в нещо подобно на коридор в катакомба, тръгна предпазливо напред и скоро вместо груби стени и кален под забеляза изгладен камък и мраморни плочки, достойни за царски дворец. Стените сияеха с бледа неестествена светлина.

Макар и изнемощял от раната, Ецио се насили да продължи, запленен и по-скоро възхитен, отколкото уплашен, въпреки че постоянно беше нащрек, защото Борджия също бе минал оттук.

Най-накрая коридорът стигна до огромна стая. Стените бяха гладки като стъкло и излъчваха същата дъгоцветна светлина, която бе виждал и по-рано, само че по-силна. В средата на стаята имаше пиедестал, а върху него в явно предвидени за целта поставки лежаха Ябълката и Жезълът.

Задната стена на стаята беше пробита на равномерни разстояния, а пред нея стоеше Испанеца и отчаяно натискаше и я мушкаше, без да забележи пристигането на Ецио.

— Отвори се, дявол те взел, отваряй се! — безпомощно и яростно крещеше той.

Ецио пристъпи напред.

— Всичко свърши, Родриго — рече той. — Откажи се. Вече няма смисъл.

Борджия се извърна, за да го погледне.

— Край на номерата — каза Ецио, извади камите си и ги хвърли на земята. — Край на древните артефакти. Край на оръжията. Сега… нека видим от какво си направен, vecchio[64].

По унилото и разкривено лице на Родриго бавно плъзна усмивка.

— Добре, щом искаш да си играем така.

Той смъкна тежкото си връхно наметало и остана по туника и чорапи. Над дебелото му, но набито и мощно тяло проблясваха светкавици — благодарение на силата на Жезъла. Той пристъпи напред и нанесе първия удар: жесток юмрук по челюстта на Ецио, който се замая.

— Не можа ли баща ти да се откаже? — мрачно попита Родриго, вдигайки крак да срита асасина с ботуш в корема. — Не, той продължаваше да упорства… И ти си същият. Всички асасини сте като комари, които трябва да бъдат смазани. Защо ли този идиот Алберти не те обеси заедно с роднините ти преди двайсет и седем години?

— Дяволът се е вселил не в нас, а във вас — тамплиерите — прекъсна го Ецио, изплювайки един зъб. — Мислехте си, че хората — обикновените, почтените хора — са играчки, които правят каквото вие пожелаете.

— Но, скъпи ми приятелю — отвърна Родриго, нанасяйки разтърсващ удар в ребрата на Ецио, — те са за това. Измет, която трябва да се управлява и използва. Винаги са били и винаги ще бъдат това.

— Оттегли се — задъхано рече Ецио. — Сблъсъкът е безсмислен. По-важният предстои. Но първо ми кажи какво въобще търсиш в Гробницата зад тази стена? Не притежаваш ли вече цялата сила, която ти е нужна?

Родриго изглеждаше изненадан.

— Не знаеш ли какво има тук вътре? Нима великият и могъщ Орден на асасините не е разкрил тайната?

Ехидният му тон сепна Ецио.

— За какво говориш?

Очите на Родриго проблеснаха.

— За Бог! В Гробницата живее Господ!

Ецио бе прекалено зашеметен, за да отговори веднага. Знаеше, че си има работа с опасен луд.

— Чуй, наистина ли очакваш от мен да повярвам, че Бог обитава Ватикана?

— А нима това не е по-логично място от някакво царство върху облак? Заобиколено от пеещи ангели и херувимчета? Прекрасна представа всъщност, но истината е далеч по-интересна.

— И какво търси Господ тук долу?

— Чака да Го освободят.

Ецио си пое въздух.

— Да речем, че ти вярвам. Какво очакваш да направи, ако успееш да отвориш вратата?

Родриго се усмихна.

— Не ме интересува. Със сигурност не търся Неговото одобрение — а само силата Му!

— Мислиш ли, че Той ще я предаде?

— Каквото и да стои зад тази стена, то няма да устои на силата на Ябълката и Жезъла, взети заедно. — Родриго направи пауза. — Те са създадени да повалят божества, независимо от коя религия.

— Но Господ, нашият Бог, е всезнаещ. Всемогъщ. Наистина ли вярваш, че две древни реликви могат да му навредят?

Родриго се усмихна надменно.

— Нищо не знаеш ти, момчето ми. Изградил си образа на Създателя по една стара книга. Книга, създадена — обърни внимание — от човека.

— Но ти си папата! Как смееш да отхвърляш основния текст на християнството?

Родриго се изсмя.

— Наистина ли си така наивен? Станах папа, защото този пост ми даде достъп. Даде ми власт! Смяташ ли, че съм вярвал и на една проклета дума от тази смешна Книга? Тя е пълна само с лъжи и суеверия. Като във всички други религиозни трактати, написани откак човекът се е научил да допира перото до хартията.

— Някои биха те убили за тези думи.

— Вероятно. Но тази мисъл не ми пречи да спя спокойно. — Той спря за миг. — Ецио, ние, тамплиерите, разбираме хуманността и затова я презираме дълбоко!

Ецио изгуби дар слово, но продължи да слуша словоизлиянията на папата.

— Когато свърша работата си тук — продължаваше Родриго, — мисля първо да разформировам Църквата, за да започнат мъжете и жените най-сетне да отговарят за действията си и да бъдат съдени според заслуженото! — Лицето му се разкриви. — Ще се възцари красота — новият свят на тамплиерите, подчинен на разума и реда…

— Как смееш да говориш за разум и ред — прекъсна го Ецио, — когато целият ти живот е подчинен на жестокост и безочие?

— О, знам, че съм несъвършено същество, Ецио — сниши глас папата. — И не се преструвам, че е другояче. Но нали разбираш, че няма награда за морал. Вземаш, каквото можеш, и го задържаш за себе си — на всяка цена. В края на краищата — той разпери ръце, — имаме само един живот!

— Ако всеки живееше по твоите правила — каза Ецио, невярващ на ушите си, — целият свят би бил прояден от лудост.

— Точно така! Сякаш вече не е! — Родриго му размаха пръст. — Май си проспал уроците по история? Само преди няколкостотин години нашите предшественици са живели в мракобесие, тънели са в невежество и суеверия — подскачали от сенките си, плашели се от всичко.

— Отдавна сме загърбили тази епоха и сме не само по-мъдри, но и по-силни.

Родриго отново се изсмя.

— Какъв сладък сън сънуваш! Огледай се обаче наоколо! Ти също си преживял тази действителност. Кръвопролитието. Насилието. Бездната между богати и бедни — а тя продължава да расте. — Той впери поглед в очите на Ецио. — Равенство никога няма да има. Примирил съм се с това. Съветвам те и ти да го направиш.

— Никога! Асасините винаги се борят за напредъка на човечеството. Дори да е непостижима утопия, земен рай, всеки ден ни калява и ни приближава до целта.

Родриго въздъхна.

— Sancta simplicitas! Ще ми простиш, задето съм се отказал да чакам човечеството да се пробуди. Стар съм, видял съм достатъчно и вече не ми остават много години живот. — Една мисъл го порази и той проточи лукаво: — Макар че знае ли човек? Дали Гробницата няма да промени това?

Внезапно Ябълката заблестя все по-ярко и по-ярко, докато светлината й не изпълни цялата стая и ги заслепи. Папата падна на колене. Закривайки очите си, Ецио видя как изображението на картата се проектира върху стената с дупките. Той стъпи напред и сграбчи папския жезъл.

— Не! — извика Родриго, размахал безпомощно кокалестите си ръце. — Недей! Недей! Това е моята съдба. Моята! Аз съм Пророкът!

В един ужасяващ миг истината озари Ецио и той осъзна, че преди много години във Венеция другарите му асасини бяха прозрели това, което самият той отказваше да приеме. Пророкът беше действително там, в онази стая — и всеки миг щеше да изпълни предначертаното. Той погледна Родриго почти със съжаление.

— Ти никога не си бил Пророкът — рече му. — Вехта, заблудена душа!

Папата се сви. Беше стар, гнусен и жалък. После проговори примирено:

— Цената на провала е смъртта. Остави ме поне да си отида достойно.

Ецио го погледна и поклати глава.

— Не, стар глупако. И да те убия, няма да върна баща си. Нито Федерико. Нито Петручо. Нито пък другите, които загинаха, защото се противопоставяха или на теб, или на безплодните ти коварства. Що се отнася до мен, аз приключих с убийствата. — Той се вторачи в очите на папата, които сега изглеждаха премрежени, уплашени, прастари; острият поглед на врага му беше изчезнал безвъзвратно. — Няма истина — рече Ецио. — Всичко е позволено. Време е сам да намериш покой.

Той се обърна с гръб към Родриго и вдигна Жезъла към стената, като последователно натискаше отворите според насоките на проектираната върху нея карта.

Щом направи това, върху стената се очерта голяма врата.

С докосването на последната дупка тя се отвори.

Зад нея се откри широк коридор със стъклени стени, покрити със старинни скулптури от камък, мрамор и бронз, както и множество ниши със саркофази, всеки от тях белязан с рунически знаци. Ецио откри, че може да ги разчете — това бяха имената на древните римски богове. Капаците бяха здраво запечатани.

Докато крачеше през коридора, му направи впечатление непознатата архитектура и орнаментика — необичайна смесица от древни и съвременни стилове и от фигури и форми, които той не разпознаваше, но инстинктивно почувства, че вероятно принадлежаха на далечното бъдеще. По стените бяха издълбани барелефи на събития от миналото, илюстриращи не само еволюцията на човека, но и движещата я сила.

Много от изображенията изглеждаха за Ецио като излезли от човешка ръка, макар формите и облеклата да не му говореха нищо. Зърна и други образи, но не разбра дали са изваяни, нарисувани или са част от въздуха, през който беше минал: гора, слизаща в морето, маймуни, ябълки, жезли, мъже и жени, саван, меч, пирамиди и гигантски статуи, древни храмове и божества, плуващи под водата кораби, странни светещи екрани, предаващи сякаш цялото познание…

Ецио разпозна не само Ябълката и Жезъла, но и един превъзходен меч, както и плащаницата на Христос — носеха ги фигури, на вид човешки, но не съвсем. Различи и изображения на първите цивилизации.

Накрая, в дълбините на Гробницата, асасинът стигна до огромен гранитен саркофаг. Щом го приближи, той започна да свети с приканваща светлина. Ецио докосна гигантския капак и той се повдигна с шумно просъскване, лек като перце и сякаш залепнал за пръстите му, а после се отмести. Приказна жълта светлина — топла и питателна като слънчевата — блесна от Гробницата. Ецио закри очи с ръка.

В този миг от саркофага се надигна фигура, чиито черти Ецио не можеше да различи, макар да разбираше, че вижда жена. Тя го погледна с живите очи на фея и от нея се чу глас — отначало прозвуча като чуруликане на птички, ала накрая се настрои на неговия език.

Ецио видя на главата й шлем. На рамото й — сова. Той сведе глава.

— Привет, Пророче — проговори Богинята. — Чакам те от десет хиляди лета.

Ецио не смееше да вдигне поглед.

— Добре е, че дойде — продължи видението. — И че Ябълката е у теб. Нека да я видя.

Смутен, Ецио я протегна напред.

— Ах! — Ръката й погали въздуха около Ябълката, но не я докосна. Плодът сияеше и пулсираше. Очите й се впиха в него. — Трябва да говориш.

Килна глава, сякаш преценяваше нещо, и на Ецио му се стори, че по дъгоцветното й лице пробягва усмивка.

— Коя си ти? — осмели се да попита той.

Тя въздъхна.

— О, имената са безброй… Когато умрях, ме кръстиха Минерва. Преди това, Мерва и Мера… и така отново и отново през времето… Виж! — Тя погледна към редицата от саркофази, покрай които беше минал Ецио. Щом посочеше към някой от тях, той засияваше като бледа луна. — Ето и семейството ми… Джуно, когото по-рано наричаха Уни… Юпитер, преди това носил името Тиния…

Ецио се смая.

— Вие сте древните богове…

В далечината се чу се шум като от счупено стъкло — или падането на звезда — но беше нейният смях.

— Не, не сме богове. Ние просто дойдохме… преди. Дори когато още обикаляхме по света, вашият род се мъчеше да разгадае нашето съществуване. Ние бяхме по-напред във времето… Вашите умове не бяха готови още за нас… — Тя замълча за миг. — А вероятно още не са… може би никога няма да са готови. Ала това няма значение. — Гласът й прозвуча по-твърдо. — Но дори да не разбирате нас, трябва да разберете предупреждението ни…

Тя се унесе в мълчание. Ецио го наруши:

— Не разбирам нищо от това, което казваш.

— Дете мое, тези думи не са предназначени за теб… Те са за… — и тя се взря в тъмнината отвъд Гробницата, тъмнина, която нито стените, нито времето можеха да спрат.

— Какво има? — попита Ецио, смирен и уплашен. — За какво говориш? Няма никого другиго тук!

Минерва се наклони над него, близо до него, и той почувства майчина топлина да поглъща цялата му умора, цялата му болка.

— Не искам да говоря на теб, а чрез теб. Ти си Пророкът. — Тя извиси ръце нагоре и покривът на Гробницата се превърна в небесна твърд. Сияйното и ефирно лице на Минерва излъчваше безкрайна скръб. — Ти изигра ролята си… Ти се уповаваш на Него… Но мълчи сега… за да се слеем. — Тя изглеждаше тъжна. — Чуй!

Ецио видя цялото небе и звездите, чу музиката им. Виждаше как се върти Земята, сякаш я наблюдаваше от Космоса. Различи континентите и дори тук-таме по някой град върху тях.

— Когато все още бяхме от плът, а домът ни бе непокътнат, вашият род ни предаде. Нас, които ви създадохме. Нас, които ви дадохме живот! — Минерва замълча. Ако богиня може да рони сълзи, то тя го направи. Изплува картина от битка — диваци се бореха със самоделни оръжия срещу предишните си господари.

— Ние бяхме силни. Но вие бяхте твърде много. И вие, и ние жадувахме война.

Пред очите им изникна нова гледка от Земята, все така сякаш наблюдавана от Космоса. После се отдалечи, смали се и Ецио различи, че тази планета е една от много, в центъра на чиито орбити се намира голяма звезда — Слънцето.

— Толкова бяхме заети със земните грижи, че забравихме да поглеждаме към небесата. А когато го направихме…

Докато Минерва изричаше това, Ецио видя как Слънцето образува огромна огнена корона, пръскайки непоносима светлина, която жулна Земята.

— Дадохме ви Рая. Но враждувахме и превърнахме Рая в пъкъл. Светът горя, докато не остана нищо друго, освен пепел. Всичко трябваше да приключи веднъж и завинаги. Но ние ви създадохме по свой собствен образ. Създадохме ви, за да оцелявате!

Ецио продължаваше да гледа как от пълното унищожение, сякаш причинено на Земята от Слънцето, се протегна една-единствена ръка, покрита с пепел, и през отломките се насочи към небето. Смайващи картини от ветровита равнина преминаха през небето, в което се беше превърнал таванът на Гробницата. През нея крачеха хора — сломени, нереални, но смели.

— И започнахме отначало — продължи Минерва. — Изискваше се сила, жертва и състрадание, но построихме всичко отначало! Когато Земята постепенно се излекува, когато зелените стръкчета отново пробиха изпод щедрата земя… ние си поставихме за цел да не допускаме тази трагедия да се повтори.

Ецио погледна отново към небето. Хоризонт. На него имаше храмове и фигури, каменни надписи, пълни със свитъци библиотеки, кораби, градове, музика и танци — всевъзможни образи от древни времена и древни цивилизации, които не познаваше, но възприемаше като дело на свои сродни същества…

— Но сега ние умираме — говореше Минерва — и времето ще работи срещу нас… Истината ще се превърне в мит и легенда. Изграденото от нас ще бъде разбрано погрешно. Но Ецио, позволи думите ми да съхранят това послание и да запечатат загубата ни.

Появи се изображение на сградата на Гробницата и други като нея.

Ецио гледаше като насън.

— Нека думите ми донесат и надежда. Трябва да намериш останалите храмове. Храмовете като този. Построени от онези, които знаят как да обърнат гръб на войната. Те се постараха да ни предпазят, да ни защитят от огъня. Ако успееш да ги откриеш, ако делото им бъде запазено, тогава навярно светът също ще оцелее.

Ецио отново видя Земята. По свода на Гробницата се очерта град, който изглеждаше като гигантски Сан Джиминяно, град на бъдещето, град с пречупени кули, които покриваха улиците долу със здрач, град на далечен, далечен остров. После всички картини се сляха още веднъж в образа на Слънцето.

— Но трябва да побързаш — каза Минерва. — Защото времето изтича. Пази се от кръста на тамплиерите — защото има мнозина, които ще застанат на пътя ти.

Ецио погледна нагоре. Виждаше как Слънцето пламти разярено, сякаш очаквателно. После избухна, макар той да успя да различи в него тамплиерския кръст.

Видението започна да избледнява. Минерва и Ецио останаха сами и гласът на богинята сякаш потъна в безкрайно дълъг тунел.

— Това е… сега хората ми трябва да напуснат този свят… до един… Но посланието е изпратено… Вече всичко зависи от теб. Повече не можем да направим.

Последва мрак и тишина, а Гробницата отново се превърна в тъмна, пуста подземна стая.

Ецио се обърна. Влезе отново в преддверието и видя Родриго да лежи на една пейка. От устата му се стичаше зелена струйка.

— Умирам — промълви той. — Изпих отровата, която носех, в случай че се проваля, защото за мен вече няма място на тази земя. Но кажи ми… кажи ми, преди напусна завинаги света на омраза и сълзи — кажи какво видя в Гробницата? С кого се срещна?

Ецио го погледна.

— С нищо. С никого — отвърна той.

Той се върна по обратния път през Сикстинската капела и излезе навън в слънчевия ден, където го очакваха неговите приятели.

Предстоеше им да изградят един нов свят.

1

Костенурка (ит.). — Б.ред.

2

Гълъбице моя (итал.). — Б.ред.

3

Дървеница (итал.). — Б.ред.

4

Сестричка (итал.). — Б.ред.

5

Калпазанин (итал.). — Б.ред.

6

Мръсна свиня (итал.). — Б.ред.

7

За мен е чест, господине (итал.). — Б.ред.

8

Разходка (итал.). — Б.ред.

9

Пристройка на църква или отделна постройка за извършване на кръщение. — Б.пр.

10

Копелета (итал.). — Б.ред.

11

Исторически: исмаелитска секта от XI, прославена с жестоките си убийци, известна в Европа като Ордена на асасините (от „хашишиш“ — човек, който пуши хашиш, преиначено от кръстоносците на асасин, което днес на италиански означава „убиец“). — Б.ред.

12

Разбира се (итал.). — Б.ред.

13

Слава богу (ит.). — Б.ред.

14

Дом, скъп дом (итал.). — Б.ред.

15

Командири (итал.). — Б.ред.

16

Пияница (итал.). — Б.ред.

17

Почивай в мир (итал.). — Б.ред.

18

Годеник (итал.). — Б.ред.

19

Извинете, господине (итал.). — Б.ред.

20

Главорез (итал.). — Б.ред.

21

На добър час (итал.). — Б.ред.

22

Финалът на словото за благославяне Urbi et orbi на латински (лат.). — Б.ред.

23

Испанеца (итал.). — Б.ред.

24

Господ е с вас (ит.). — Б.ред.

25

Умри, предателю (итал.). — Б.ред.

26

Ваше височество (итал.). — Б.ред.

27

Проклятие (итал.). — Б.ред.

28

1 левга е равна на 4,83 км — Б.ред.

29

Монахът, който отговаря за настаняването в манастира — Б.ред.

30

Вид хладно оръжие, наричано още шведски кинжал — Б.ред.

31

Добър ти път (ит.). — Б.ред.

32

Помощ (ит.). — Б.ред.

33

Дворецът на дожа (ит.). — Б.ред.

34

Задник (ит.). — Б.ред.

35

Малката (ит.). — Б.ред.

36

В устата на вълка (ит.). — Б.ред.

37

Мамка му (ит.). — Б.ред.

38

Наистина съжалявам (ит.). — Б.ред.

39

Задник (ит.). — Б.ред.

40

Добре (ит.). — Б.ред.

41

Тлъсто копеле (ит.). — Б.ред.

42

Хубавец (ит.). — Б.ред.

43

Смели човече (ит.). — Б.ред.

44

Племенник (ит.). — Б.ред.

45

Букв. „Кръвта на Юда“ (ит.). — Б.ред.

46

Веднага (ит.). — Б.ред.

47

Разбира се, госпожо (ит.). — Б.ред.

48

Глупаво (ит.). — Б.ред.

49

Разбирате ли (ит.). — Б.ред.

50

Пикльо (ит.) — Б. ред.

51

Затвори си устата (ит.). — Б.ред.

52

Добре ли си (итал.). — Б.ред.

53

Успокойте се (ит.). — Б.ред.

54

Мерзавецо (ит.). — Б.ред.

55

Спасителю (ит.). — Б.ред.

56

Благодарен съм за помощта (ит.). — Б. ред.

57

Щом казваш (ит.). — Б.ред.

58

Помогни ми, Боже (ит.). — Б.ред.

59

Прочутите предсмъртни думи на Савонарола: „Нещастен аз, няма кого да помоля за помощ…“ (ит.). — Б.ред.

60

Един за всички, всички за един (ит.). — Б.ред.

61

Свето Евангелие от Йоана (4—14), цит. по Библия, изд. на Светия синод. — Б.пр.

62

Нещастник (ит.). — Б.ред.

63

Върви на майната си (ит.). — Б.ред.

64

Старче (ит.). — Б.ред.

Content

Оливър Боудън
Ренесанс

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7

8

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

1