Оливър Боудън

Тайният кръстоносен поход

Пролог

Величественият кораб проскърцваше и пъшкаше, платната плющяха, издути от вятъра. Днес, след като се беше отделил от сушата, той пореше океана към великия град на запад, понесъл безценния си товар: мъж — мъжа, когото екипажът познаваше като Върховния учител.

Сега беше сред тях, сам на бака, отметнал качулката на плаща, за да усети по лицето си морските пръски, понесени от вятъра. Всеки ден беше същото. Излизаше от каютата си, за да обиколи палубата, избираше си точка в далечината, впиваше поглед в нея, а след това се връщаше отново долу. Понякога се застояваше на бака, понякога на квартердека и винаги гледаше към белите гребени на вълните.

Хората от екипажа го наблюдаваха всеки ден. Работеха, подвикваха към онези на палубата и другите, които висяха по такелажа, всеки си вършеше работата, въпреки това непрекъснато стрелкаха с погледи самотния мъж, вглъбен в мислите си. Не спираха да се питат що за човек е. Що за човек бе попаднал сред тях.

Озърнаха се скришом към него и сега, когато се оттласна от релинга на палубата и вдигна качулката. Остана за момент с наведена глава, отпуснал ръце отстрани, докато екипажът го наблюдаваше. Може би неколцина пребледняха, докато крачеше покрай тях, за да се върне в каютата си. Едва когато вратата се затвори след него, мъжете усетиха, че са затаили дъх.

Щом влезе, асасинът седна пред писалището си и си наля чаша вино, преди да протегне ръка към книгата и да я придърпа към себе си. След това я разтвори и започна да чете.

Първа част

1

19 юни 1257 година

Двамата с Мафео сме в Масиаф и засега оставаме тук. Оставаме поне докато един или два — как най-точно да се изразя? — неустановени въпроса бъдат разрешени. Междувременно очакваме заповедите на Върховния учител Алтаир Ибн-Ла’Ахад. Колкото и дразнещо да е това принудително бездействие и подчинение, особено пред лидера на Ордена, който на стари години сее объркване и неяснота не по-малко умело, отколкото навремето с меча и камата, аз поне се възползвам от историите, които той разказва. За съжаление Мафео не може да се похвали със същото и започва да нервничи. Ясно защо е така. На Масиаф вече му омръзна. Ненавижда да се катери по стръмните склонове между крепостта на асасините и селото в ниското, планинският терен никак не му е по вкуса. Той е от рода Поло, поне така твърди и след като прекара тук шест месеца, жаждата за приключения и свобода е също толкова томителна, колкото и зовът на пищна, сладострастна жена, на който човек трудно би устоял. Той копнее да види как платната се издуват от вятъра, когато отплава за нови земи, няма търпение да обърне гръб на Масиаф.

Признавам открито, че щеше да ми бъде по-лесно и приятно без неговите прояви на нетърпение. Същевременно усещам, че Алтаир всеки момент ще направи съобщение.

Затова днес заявих пред Мафео:

— Мафео, ще ти разкажа нещо.

Какви обноски само. Дали наистина сме роднини? Напоследък се съмнявам. Вместо да посрещне новината с очаквания ентусиазъм, мога да се закълна, че го чух да въздиша (или пък не: може би просто се беше задъхал под горещото слънце), преди да се обърне към мен.

— Преди това, Николо, би ли ми казал за какво става въпрос? — рече с досада той.

Представяте ли си?

Нищо.

— Добър въпрос, братко — отвърнах аз и се замислих над въпроса, докато се изкачвахме по омразния склон. Цитаделата над нас е кацнала на носа, обгърната от тъмни сенки, сякаш изсечена във варовиковите скали. Реших, че ми трябва съвършена обстановка, за да разкажа намисленото, а най-подходящото за целта място беше крепостта Масиаф. Внушителен замък с многобройни кули и бойници, заобиколен от проблясващите ленти на реките, той се извисяваше над оживеното селище, най-вълнуващото място в долината Оронтес, истински оазис, райско кътче.

— Бих казал, че става въпрос за знание — уточних най-сетне аз. — Както ти е добре известно, асасини на арабски означава „пазителите“. С други думи, асасините са пазители на тайните, а тайните, които пазят, са за знания, така че, да… — веднага пролича колко съм доволен от себе си, — става въпрос за знание.

— В такъв случай те моля да ме извиниш, но ме чака ангажимент.

— Нима?

— Николо, ще се радвам да си почина малко от обучението си. Нямам желание да се занимавам единствено и само с него.

Ухилих се.

— Нима не искаш да ти разкажа историите, които научих от Върховния учител?

— Зависи. Не представи нещата достатъчно вълнуващо. Сам казваш, че ставам кръвожаден, когато става въпрос за твоите истории.

— Така е.

Мафео ми се усмихна:

— Прав си, така е.

— Тогава трябва да чуеш и тази. Все пак разказът е за великия Алтаир Ибн-Ла’Ахад. Това е историята на живота, братко. Повярвай ми, наситена е със събития и повечето от тях, ще забележиш с истинско удоволствие, са за кръвопролития.

Вече бяхме поели от отбранителните кули към външната част на крепостта. Минахме под арката, покрай охраната и се заизкачвахме към централната част на замъка. Пред нас се издигаше кулата, в която бяха покоите на Алтаир. Посещавах го там седмици наред и прекарвах с него безкрайни часове, той стоеше отпуснал лакти и длани на стола, разказваше ми историите си, а старческите очи едва се виждаха под качулката. С всеки ден се убеждавах, че има скрита цел, затова ми разказваше спомените си. Поради някаква необяснима за мен причина аз бях избран да ги чуя.

Когато не ми разказваше истории, Алтаир се привеждаше над книгите си, потъваше в спомени, а понякога гледаше през прозореца на кулата си часове наред. Сигурно и сега беше там, помислих си аз, изместих с палец качулката, така че да заслони очите ми и същевременно да вдигна очи към кулата. Видях единствено избелелите от слънцето камъни.

— Да не би да имаме среща с него? — прекъсна мислите ми Мафео.

— Днес нямаме — отвърнах и посочих кулата от дясната ни страна. — Ще се качим горе…

Той се намръщи. Отбранителната кула беше една от най-високите на цитаделата и дотам човек можеше да се качи по високи стълби, на повечето от които им личеше, че имат нужда от поправка. Аз обаче настоях, подпъхнах туниката под колана и поведох Мафео към първото ниво, след това към второто, докато най-сетне се добрахме до върха. Погледнахме надолу към двора. Около нас се бяха ширнали много километри пресечена местност. Реките приличаха на вени, тук и там се гушеха селища. Погледнахме към Масиаф: от крепостта към сградите и пазара в разпрострялото се в низината село, оградата от колове и конюшните.

— Колко високо се намираме? — попита Мафео и ми се стори прежълтял, определено притеснен от брулещия вятър и факта, че земята изглеждаше много, ама много далече.

— Над седемдесет и пет метра — отвърнах. — Достатъчно високо, за да сме сигурни, че асасините са извън обсега на вражеските стрелци и същевременно да обсипваме тях със стрели.

Показах му отворите, които ни заобикаляха от всички страни.

— От зъберите на крепостната стена могат да се мятат скали или да се излива вряло олио върху врага с помощта на тези… — Дървени платформи бяха издадени над бездната и ние се качихме на една от тях, стиснали перилата, за да се наведем и да погледнем надолу. Точно под нас кулата се издигаше от ръба на скалата. В ниското блестеше реката.

Кръвта се оттече от лицето на Мафео и той се отдръпна на сигурно място вътре в кулата. Разсмях се и последвах примера му (тайно мога да призная, че и на мен ми се зави свят и усетих леко гадене).

— Защо дойдохме тук горе? — попита Мафео.

— Тук започва разказът ми — отвърнах. — В много отношения. Оттук стражите видели нашествениците за пръв път.

— Нашественици ли?

— Да, армията на Салах Ал’дин. Той обсадил Масиаф, за да разгроми асасините. Случило се е преди осемдесет години, в жарък августовски ден. Ден почти като днешния…

2

Стражът на наблюдателницата първо видя птиците.

Армия, тръгнала на поход, привлича лешоядите, първо крилатите, които се спускат над местата, където има нещо за ядене — било то храна, отпадъци или трупове, както конски, така и човешки. След това видя и валмата прах. Накрая на хоризонта се появи разлято черно петно, което бавно пълзеше напред и поглъщаше всичко наоколо. Армията задушава, смазва и съсипва природата, тя е огромен, не, гигантски звяр, който поглъща всичко, което се изпречи на пътя му, и в повечето случаи — както Салах Ал’дин много добре знаеше — щом врагът я зърнеше, беше готов да се предаде.

Само че този път не се получи така. Нямаше как да стане, след като врагът бяха асасините.

За тази кампания сарацинът беше събрал скромна въоръжена десетхилядна армия — пехота, кавалерия и слуги. Надяваше се с тяхна помощ да смаже асасините, които вече бяха направили два опита да му отнемат живота и със сигурност нямаше да допуснат провал за трети път. Намерението му беше да пренесе битката на прага им, затова поведе войската си към планинския район Ан-Нусария, където се издигаха деветте цитадели на асасините.

В Масиаф се чу, че хората на Салах Ал’дин плячкосвали страната, въпреки това нито една крепост не била паднала. Твърдеше се, че Салах Ал’дин напредвал към Масиаф, твърдо решен да покори цитаделата и да отсече главата на предводителя на асасините Ал Муалим.

Салах Ал’дин, умерен и справедлив владетел, бил колкото разярен на асасините, толкова и уплашен от тях. Според докладите чичо му Шихаб Ал’дин го посъветвал да сключи мирно споразумение, да привлече асасините на тяхна страна, вместо да се изправя срещу тях. За Шихаб съюз с асасините било по-разумното решение. Само че отмъстителният султан отказал категорично и армията му продължила да пъпли към Масиаф в жежкия августовски ден на 1176 и стражът на наблюдателната кула в цитаделата видял ятата птици, гъстите облаци прах и черното, петно очертало се на хоризонта. Вдигнал рога към устните си и подал сигнал за тревога.

Хората от градчето събрали провизии, колкото могли, и се преместили на сигурно място в цитаделата, задръстили дворовете, лицата им били изпити и посърнали от страх, но много от тях останали на сергиите си с надеждата да продължат да търгуват. Междувременно асасините започнали да укрепват замъка и се подготвяли за сблъсък с прииждащата армия, докато наблюдавали как черното петно нараства на фона на зеленината, как несломимият звяр опустошава земята и затуля хоризонта.

Чули как надуват роговете, тътена на барабани и цимбали. Скоро започнали да различават фигурите, които изплували от маранята. Били хиляди. В пехотата крачели копиеносци с къси и дълги копия, стрелци, арменци, нубийци и араби. Видели и кавалерията: араби, турци и мамелюки със саби, боздугани, дротики и джавелини, някои се потели под плетени брони, други под кожени доспехи. Видели и мъкнещите се в пълен безпорядък благородни дами, свещеници и прислугата най-отзад, плъпналата гмеж от семейства, деца и роби. Не откъснали погледи от воините, когато достигнали покрайнините на градчето и го подпалили, подпалили и конюшните, докато роговете продължавали да пищят, а трясъкът на цимбалите отеквал. Селянките, намерили убежище в цитаделата, се разридали. Очаквали домовете им да пламнат в най-скоро време. Само че къщите останали недокоснати и армията спряла в селото, сякаш замъкът не съществувал. Поне така изглеждало отстрани.

Нямало пратеници, нямало съобщения; те просто вдигнали лагера си в селото, съставен почти изцяло от черни палатки, а по средата се виждали скупчени просторни шатри, предвидени за отдиха на султан Салах Ал’дин и най-доверените му генерали. Над куполите на тези шатри, заоблени като позлатени нарове, потрепвали везани знамена, стените пък били от коприна.

Асасините в цитаделата се опитвали да разгадаят тактиката им. Дали Салах Ал’дин ще нападне крепостта, или ще се опита да ги умори от глад? Когато нощта паднала, те получили отговор. Армията в ниското започнала да подготвя обсадните машини. В нощта пламтели огньове. Отдалече долитали звуците на триони и чукове чак до мъжете, накацали по бойниците на цитаделата и кулата на Върховния учител, където Ал Муалим свикал майсторите асасини.

— Салах Ал’дин сам дойде при нас — рече Фахим ал-Саиф, майстор асасин. — Не бива да изпускаме подобна възможност.

Ал Муалим се замисли. Погледна през прозореца на кулата и се замисли за пъстроцветната шатра, в която Салах Ал’дин седеше и обмисляше как да съсипе него и да покоси асасините. Замисли се за многолюдната армия на султана и как бяха жертвани някъде в провинциалната пустош. Сега бе напълно по силите на султана да събере още по-могъща войска, ако настоящата кампания се провалеше.

Салах Ал’дин притежаваше не по-малка мощ, мислеше си той, докато асасините притежаваха коварство и хитрост.

— Със смъртта на Салах Ал’дин, армиите на сарацините ще се разпаднат — рече Фахим.

Ал Муалим поклати глава:

— Няма да стане. Шихаб ще заеме мястото му.

— Той не е наполовина толкова добър колкото Салах Ал’дин.

— Значи няма да постигне желания успех, докато се опитва да отблъсне християните — засече го остро Ал Муалим. Понякога му омръзваше от нападателния подход на Фахим. — Не искаме да зависим от благоволението им. Искаме ли обаче да се окажем техни неохотни съюзници срещу султана? Ние сме асасини, Фахим. Следваме собствения си интерес. Предани сме единствено на нас самите, не принадлежим никому.

В обгърнатата от сладък аромат стая се възцари мълчание.

— На Салах Ал’дин му е омръзнало от нас точно колкото и на нас от него — рече Ал Муалим след кратък размисъл. — От нас зависи да му дойде до гуша.

На следващата сутрин сарацините качиха таран и обсадна кула по широкия склон и докато турски конници профучаваха и обсипваха цитаделата със стрели, те атакуваха външните стени с обсадните си машини, превити под непрекъснатия огън на стрелците на асасините, на скали и вряло олио, което се изливаше от защитните кули. В битката се включиха и селяни, замеряха нападателите с камъни от крепостните валове, гасяха пожарите, докато асасините на главната порта излизаха през тайни врати и се биеха с пехотинци, които се опитваха да ги подпалят. В края на деня и двете страни дадоха много жертви, сарацините се оттеглиха надолу по хълма и накладоха огньове за през нощта, заеха се да поправят обсадните си машини и подготвиха нови.

Същата нощ в лагера настана смут, а на сутринта пъстрата шатра на великия Салах Ал’дин бе махната и той си тръгна, съпроводен от малка група пазачи.

Скоро след това чичо му Шихаб Ал’дин се качи по склона, за да направи обръщение към Върховния учител на асасините.

3

— Негово височество Салах Ал’дин получи съобщението ви и ви благодари искрено — провикна се пратеникът. — Неотложни дела го призоваха другаде и той си тръгна, като възложи на негово превъзходителство Шихаб Ал’дин да започне преговори.

Пратеникът стоеше до жребеца на Шихаб, свил длани пред устата си, за да извести Върховния учител и генералите му, които се бяха събрали на защитната кула.

Малка част, около двеста мъже — приблизително двеста — се беше изкачила по хълма заедно с група нубийци, един-единствен пазач за Шихаб, който остана на гърба на коня. Изражението му беше ведро, сякаш не се вълнуваше особено от изхода на разговорите. Беше с широки бели панталони, елек и червен усукан шарф. На огромния му ослепително бял тюрбан блестеше скъпоценен камък. „Този скъпоценен камък сигурно има славно име — помисли си Ал Муалим, докато го наблюдаваше от върха на кулата. — Вероятно го наричат Звездата на нещо или Розата на друго. Сарацините умират да кръщават дрънкулките си.“

— Слушам ви — провикна се Ал Муалим. „Неотложни дела другаде“ — помисли си с усмивка той и се върна няколко часа назад, когато един от асасините влезе в покоите му, събуди го и го повика в тронната зала.

— Добре дошъл, Умар — рече Ал Муалим и се загърна в робата си, когато усети как утринният хлад се просмуква в костите му.

— Учителю — отвърна приглушено Умар, свел глава.

— Дошъл си да ми разкажеш за мисията си ли? — заговори Ал Муалим. Той запали маслена лампа на верига, след това откри стол, на който да я постави. По пода затрепкаха сенки.

Умар кимна. Ал Муалим забеляза кръв по ръкава му.

— Точна ли беше информацията на агента ни?

— Да, Учителю. Промъкнах се в лагера им и точно както ни бяха предупредили, натруфеният павилион се оказа примамка. Шатрата на Салах Ал’дин беше съвсем наблизо, много по-скромна и незабележима.

Ал Муалим се усмихна.

— Отлично, отлично. Ти как успя да я разпознаеш?

— Беше добре защитена, точно както каза шпионинът ни, наоколо бяха пръснали вар и въглени, за да се чуе, ако някой се приближи.

— Но теб не те чуха, нали?

— Не, Учителю. Успях да се промъкна в палатката на султана и оставих перото, както ми беше наредено.

— Ами писмото?

— Забито с кама на сламеника му.

— После?

— После се измъкнах от шатрата му…

— И?

Последва мълчание.

— Султанът се събуди и наддаде вой. Едва успях да се спася.

Ал Муалим посочи окървавения ръкав на Умар.

— Ами това?

— Бях принуден да прережа гърлото на един, за да мога да избягам, Учителю.

— Пазач ли? — попита с надежда Ал Муалим.

Умар поклати тъжно глава.

— Беше с тюрбан и дрехи на благородник.

След като чу тези думи, Ал Муалим затвори тъжно уморените си очи.

— Нямаше ли друга възможност?

— Действах прибързано, Учителю.

— Във всяко друго отношение мисията ти беше успешна, нали?

— Да, Учителю.

— Да видим тогава какво ще се случи — рече той.

Случи се така, че Салах Ал’дин си замина, а Шихаб дойде на посещение. Изпънал гръб на кулата, Ал Муалим си позволи да повярва, че асасините са удържали надмощие, че планът му е успял. В съобщението султанът бе предупреден да прекрати кампанията срещу асасините, защото следващата кама ще стърчи не от тюфлека, ами от гениталиите му. Като бяха оставили незабелязано това предупреждение, те бяха показали на монарха, че е уязвим, че огромната му армия е едно нищо, след като самотен асасин е в състояние да премине незабелязан през клопките и охраната, за да се промъкне с лекота в шатрата, където той спеше.

Може би Салах Ал’дин държеше повече на гениталиите си, отколкото на воденето на дълга, скъпа и изтощителна война срещу враг, чиито интереси много рядко се сблъскваха с неговите. Вероятно бе точно така, защото той си замина.

— Негово височество Салах Ал’дин приема предложението ви за мир — заяви пратеникът.

Застаналият на кулата Ал Муалим погледна развеселено застаналия до него Умар. Отстрани стоеше Фахим, стиснал устни.

— Можем ли да разчитаме на думата му, че орденът ни може да действа, без да се натъква на нови прояви на враждебност? — попита Ал Муалим.

— Докато има интерес, вие имате сигурност.

— Тогава приемам предложението на Негово височество — провикна се доволният Ал Муалим. — Можете да се оттеглите заедно с хората си от Масиаф. Няма да е зле да поправите оградата ни от колове, преди да си заминете.

При тези думи Шихаб вдигна рязко поглед към кулата и макар да бе високо, Ал Муалим забеляза как гневът заблестя в очите му. Шихаб се приведе над шията на жребеца и заговори на пратеника, който го изслуша, кимна, след това сви длани около устата, за да заговори отново на хората на кулата.

— Когато съобщението е било оставено, един от доверените генерали на Салах Ал’дин е бил убит. Негово височество държи да получи обезщетение. Иска главата на виновника.

Усмивката на Ал Муалим се стопи. Застаналият до него Умар се напрегна.

Последва мълчание. Чуваше се единствено пръхтенето на конете. Звучаха птичи песни. Всички тръпнеха в очакване на отговора на Ал Муалим.

— Предайте на султана, че няма да удовлетворя това искане.

Шихаб сви рамене. Наведе се и отново заговори на пратеника, който на свой ред предаде чутото на Ал Муалим.

— Негово превъзходителство държи да ви уведоми, че ако не удовлетворите искането, в Масиаф ще остане военна част, а търпението ни е значително по-голямо от запасите ви. Нима мирното споразумение не означава нищо за вас? Нима ще позволите селяните и хората ви да гладуват? Ще причините всичко това, за да спасите главата на един асасин ли?

— Ще отида — изсъска Умар на Ал Муалим. — Аз допуснах грешката. Редно е да платя.

Ал Муалим не обърна никакво внимание на думите му.

— Няма да жертвам живота на нито един от хората си — провикна се към пратеника.

— Тогава негово превъзходителство съжалява за решението ви и моли да станете свидетели на въпрос, който ще бъде неотложно решен. Открихме в лагера си шпионин и трябва да го екзекутираме.

Ал Муалим притаи дъх, когато сарацините извлякоха напред агента асасин. Зад него двама нубийци пренесоха дръвник и го поставиха на земята пред жребеца на Шихаб.

Шпионинът се казваше Ахмад. Беше пребит. Главата му — окървавена и разранена — се полюшваше на гърдите, докато го блъскаха към дръвника, така че да застане на колене и да го нагласят за екзекуция. Палачът пристъпи напред. Беше турчин, понесъл лъскав ятаган. Подпря го на земята и стисна здраво обсипания със скъпоценни камъни ефес. Двама нубийци държаха ръцете на Ахмад; той изстена и звукът се понесе към слисаните асасини на крепостната кула.

— Нека вашият човек заеме мястото му и ще пощадим живота му, а мирното споразумение ще влезе в сила — провикна се пратеникът. — В противен случай той умира, обсадата започва и хората ви ще гладуват.

Неочаквано Шихаб вдигна глава и извика:

— Нима искаш тази смърт да лежи на съвестта ти, Умар Ибн-Ла’Ахад?

Асасините ахнаха едновременно. Ахмад бе проговорил. Бяха го измъчвали, разбира се. Заради това бе проговорил.

Ал Муалим отпусна рамене.

Умар не можеше да си намери място.

— Нека отида — настоя той пред Ал Муалим. — Моля те, Учителю.

Екзекуторът в ниското се намести. Вдигна меча над главата си с две ръце. Ахмад се опитваше немощно да се отскубне от ръцете, които го притискаха към дръвника. Вратът му беше опънат, готов да посрещне острието. Цареше тишина, чуваше се единствено неговият хленч.

— Последен шанс за асасина — провикна се Шихаб.

Острието заблестя.

— Учителю — продължи да се моли Умар, — нека отида.

Ал Муалим кимна.

— Спрете! — провикна се Умар. Той пристъпи към платформата на кулата и се обърна към Шихаб: — Аз съм Умар Ибн-Ла’Ахад. Моя живот трябва да отнемеш.

Редиците на сарацините се люшнаха от вълнение. Шихаб се усмихна и кимна. Даде знак на екзекутора, който отстъпи и подпря острието на меча на земята.

— Много добре — рече той на Умар. — Ела и заеми мястото си на дръвника.

Умар се обърна към Ал Муалим, който вдигна глава и го погледна със зачервени очи.

— Учителю — рече Умар, — трябва да помоля за една последна услуга. Погрижи се за Алтаир. Приеми го за свой ученик.

Той кимна:

— Разбира се, Умар. Разбира се.

Всички в цитаделата притихнаха, когато Умар заслиза по стълбите на кулата, след това се спусна по склона, мина под арката и пое към главната порта. Там го пресрещна страж, който пристъпи, за да отвори, и Умар се наведе, за да излезе.

Зад него се разнесе вик:

— Татко! — Чу се топуркане.

Той спря.

— Татко!

Долови страха в гласа на сина си и стисна очи, за да попречи на сълзите да рукнат, докато излизаше навън. Стражът затвори портата след него.

Изтеглиха Ахмад настрани от дръвника и Умар се опита да го погледне окуражително, но той отказа да срещне очите му, докато го извличаха настрани, за да го хвърлят пред портата. Тя се отвори и някой го дръпна вътре. Сграбчиха Умар. Завлякоха го при дръвника и го проснаха на мястото на Ахмад. Той проточи врат и погледна извисилия се над него палач. Зад екзекутора синееше небето.

— Татко! — чу той гласа, който долетя откъм цитаделата, докато блестящото острие се хлъзгаше надолу.

Два дни по-късно под прикритието на нощта Ахмад напусна крепостта. На следващата сутрин, когато откриха, че е изчезнал, някои се запитаха как му е дало сърце да изостави сина си — майка му беше починала от треска преди две години — докато други разправяха, че срамът го задушавал, затова бил принуден да замине.

Истината бе съвсем различна.

4

20 юни 1257 година

На сутринта ме събуди Мафео. Държа да подчертая, че разтърсваше рамото ми доста грубо. Но пък тази настоятелност беше причинена от интереса, който разказът ми беше събудил у него. Трябваше да бъда доволен.

— И какво? — попита той.

— Какво, какво? — личеше, че съм сънен, но не се и опитах да се прикрия.

— Какво стана с Ахмад?

— Разбрах истината по-късно.

— Хайде, разказвай.

Надигнах се, седнах в леглото и се замислих.

— Най-добре да ти разкажа всичко по същия начин, по който ми беше разказано на мен — заявих най-сетне. — Алтаир може и да е стар, но е сладкодумен разказвач, затова е най-добре да се придържам към историята му. А и онова, което чу вчера, го научих първия път, когато се срещнахме. Случило се е, когато е бил на единайсет.

— Истинска травма за едно дете — отбеляза замислено Мафео. — Ами майката?

— Починала е при раждането.

— Значи Алтаир е останал сираче на единайсет.

— Точно така.

— Какво е станало с него?

— Знаеш какво. Седи си в кулата и…

— Не, питам какво е станало с него след онази случка?

— И тази история ще трябва да почака, братко. Следващия път, когато видях Алтаир, той започна да ми разказва нещо, което се било случило петнайсет години по-късно, в деня, когато се промъквал през тъмните, наситени с влага катакомби под Йерусалим…

Годината беше 1191; бяха изминали повече от три години, откакто Салах Ал’дин и сарацините му бяха превзели Йерусалим. В отговор християните бяха скръцнали със зъби, тропнали с крак и бръкнали дълбоко в джобовете на поданиците си, за да съберат средства за Трети кръстоносен поход и воините им в плетени брони отново поели през Светите земи и обсадили градовете.

Английският крал Ричард, същият, когото наричат Лъвското сърце — колкото храбър, толкова и дързък — наскоро бе превзел Акра, но най-съкровеното му желание беше да стъпи отново в свещения град Йерусалим. А най-святото място в Йерусалим си оставаше Храмовият хълм и руините на Соломоновия храм, към които пълзяха Алтаир, Малик и Кадар.

Движеха се бързо, но безшумно и предпазливо, притиснати съм стените на тунелите, меките им ботуши не оставяха почти никакви следи в пясъка. Алтаир вървеше напред, а Малик и Кадар няколко стъпки зад него, всичките им сетива бяха настроени за онова, което ги заобикаляше. Пулсът им се ускори, когато приближиха хълма. Катакомбите бяха на хиляди години и им личеше; Алтаир забеляза пясъка и прахта, събрали се по нестабилните дървени подпори, докато почвата под краката им беше мека, пясъкът мокър от водата, която капеше непрекъснато отгоре — вероятно от близък водопровод. Въздухът беше наситен с мириса на сяра от напоените с катран фенери по стените на тунела.

Алтаир пръв чу стъпките на свещеника. Така и трябваше. Нали той беше водачът, той беше главният асасин; уменията му бяха по-съвършени, сетивата — по-остри. Той спря. Докосна ухото си, след това вдигна ръка и тримата се заковаха на място, също като призраци в прохода. Когато се озърна назад, другите чакаха командата му. Очите на Кадар блестяха в очакване; Малик беше нащрек, също като човек, който не знае що е милост.

И тримата притаиха дъх. Около тях прокапваше вода и Алтаир се вслуша внимателно в мърморенето на свещеника.

Това бе фалшивата християнска набожност на рицарите тамплиери.

Алтаир постави ръка зад гърба си и тръсна китка, за да освободи острието, усети познатото подръпване на пръстения механизъм, който носеше на кутрето. Поддържаше камата в отлично състояние, така че когато я освободеше, шум почти не се чуваше, а и той съобрази едва доловимото изщракване да съвпадне с поредната капка вода, просто за всеки случай.

Кап… кап… щрак.

Протегна ръце напред и острието в лявата му ръка заблестя на пламъка на трепкащата факла, жадно за кръв.

След това Алтаир се притисна към стената на тунела и пристъпи предпазливо напред зад ъгъла, така че да огледа внимателно коленичилия в тунела свещеник. Беше в типичните за тамплиер одежди, което означаваше, че има още като него, пръснати сред руините на храма. Нямаше съмнение, че търсят съкровището си.

Сърцето му ускори ритъма си. Получи се точно както той мислеше, фактът, че градът се намираше под контрола на Салах Ал’дин, нямаше да спре мъжете с червени кръстове на гърдите. И те си имаха работа на хълма. Въпросът беше каква работа. Алтаир възнамеряваше да разбере, но преди това…

Първо трябваше да се погрижи за свещеника.

Приведе се ниско, пристъпи зад коленичилия, който продължаваше да се моли, без дори да подозира, че смъртта му приближава. Алтаир измести тежестта си на предния крак, прегъна леко коляно, вдигна острието, изтеглил ръка назад, готов да нанесе удар.

— Чакай! — изсъска застаналия зад него Малик. — Трябва да има и друг начин… Не е нужно да умира.

Алтаир не му обърна никакво внимание. С един плавен замах прихвана рамото на свещеника с дясната си ръка, а с лявата заби камата отзад във врата между черепа и първия прешлен и по този начин прекъсна гръбнака.

На свещеника не му остана време да извика: смъртта му беше почти мигновена. Почти. Тялото му потръпна от спазъм, изпъна се, но Алтаир го стискаше здраво и усещаше как животът му се оттича, докато притискаше с един пръст каротидната артерия. Тялото се отпусна бавно и Алтаир го положи безшумно на земята, където то остана да лежи сред езерце кръв, което попиваше в пясъка.

Всичко стана бързо и безшумно. Когато Алтаир изтегли острието, забеляза начина, по който го наблюдаваше Малик и притаеното в очите му обвинение. Едва успя да се въздържи и да не се подиграе на слабостта, проявена от Малик. Затова пък Кадар, братът на Малик, дори сега наблюдаваше тялото на свещеника със смесица от почуда и страхопочитание.

— Превъзходно убийство — отбеляза задъхано. — Късметът споходи камата ти.

— Никакъв късмет — похвали се Алтаир, — това е умение. Остани да ме наблюдаваш още известно време и може да научиш нещичко.

Докато говореше, наблюдаваше внимателно Малик и забеляза как очите на асасина заблестяха гневно, завистливо, по всяка вероятност заради уважението, което Кадар засвидетелства на Алтаир.

Както трябваше да се очаква, Малик се обърна към брат си:

— Да, така е. Той ще те научи как да потъпчеш всичко, което ни преподаваше Учителя.

Алтаир се подсмихна презрително:

— Ами ти как щеше да постъпиш на мое място?

— Нямаше да привлека вниманието към нас. Нямаше да отнема живота на невинен човек.

Алтаир въздъхна.

— Не е важно как сме изпълнили задачата, а дали сме я изпълнили.

— Но това не е начинът, по който… — започна Малик.

Той впи поглед в него.

— Моят начин е по-добрият.

В продължение на няколко секунди двамата мъже се гледаха злобно. Дори във влажния, усоен тунел Алтаир забеляза в очите на Малик наглост и презрение. Знаеше, че трябва да внимава с подобни прояви. По всичко личеше, че младият Малик е притаен враг.

Дори да беше решил да измести Алтаир, очевидно Малик беше преценил, че сега не е подходящият момент да направи необходимото.

— Ще огледам напред — заяви той. — Постарай се да не ни посрамваш повече.

Наказанието за това неподчинение трябваше да почака, реши Алтаир, докато Малик се отдалечаваше по тунела към хълма.

Кадар остана загледан след него, след това се обърна към Алтаир:

— Каква е мисията ни? Брат ми не каза нищо, освен че трябвало да съм горд, че съм избран.

Алтаир погледна ентусиазирания младеж.

— Учителя е убеден, че тамплиерите са открили нещо под Храмовия хълм.

— Съкровище ли? — ахна възторжено Кадар.

— Не знам. Според Учителя е важно, иначе нямаше да ме изпрати да го взема.

Кадар кимна и щом Алтаир махна с ръка, хукна след брат си и остави Алтаир сам в тунела. Алтаир сведе замислено поглед към тялото на свещеника и ореола от кръв около главата. Малик може и да беше прав. Имаше и други начини да подсигури мълчанието на свещеника — не бе необходимо да го убива. Той обаче го уби, защото…

Защото можеше.

Уби го, защото беше Алтаир Ибн-Ла’Ахад, син на баща асасин, най-умелият от всички в Ордена. Майстор асасин.

Пое напред, стигна до ямите, чиито дълбини бълваха валма дим, и скочи с лекота на първата напречна греда, приземи се като гъвкава котка, дишането му беше равномерно, докато се наслаждаваше на собствената си мощ и атлетизъм.

Оттам скочи на следващата, а след това и на следващата, докато не се добра до мястото, на което го чакаха Малик и Кадар. Без дори да ги погледне, той профуча покрай тях, стъпките му бяха като шепот, едва докосваха пясъка. Пред него се виждаше висока стълба и той я взе наведнъж, изкачи се бързо, безшумно, забави се едва на върха, където спря, ослуша се и подуши въздуха.

След това съвсем бавно вдигна глава и видя, че е попаднал във високо помещение. Точно както очакваше, вътре бе застанал страж с гръб към него, облечен в одеждите на тамплиер — дебело, подплатено палто, което да омекотява ударите по плетената ризница, клин, меч на ханша. Алтаир застина напълно неподвижен, огледа го за момент — и позата му, и отпуснатите рамене. Чудесно. Беше уморен и разсеян. Нямаше да е никак трудно да го накара да замълчи.

Алтаир бавно се надигна от земята, където беше коленичил за момент, успокои дишането си и продължи да оглежда внимателно тамплиера, преди да се шмугне зад него с изпънати, вдигнати ръце — лявата протегната с извити пръсти, дясната готова да се стрелне напред и да го накара да замълчи.

Когато нанесе удара, тръсна китката си, за да освободи острието, което отскочи напред мигновено и той го заби в гърба на стража, а с дясната ръка заглуши напиращия вик на стража.

За секунда двамата останаха в тази зловеща прегръдка и Алтаир усети как последното издихание от вика на жертвата парва дланта му. След това тамплиерът се свлече на земята и Алтаир го отпусна внимателно, и се наведе, за да му затвори очите. Нещастникът беше строго наказан за проявената като страж небрежност, помисли си Алтаир, след като се изправи над трупа и продължи след Малик и Кадар, докато минаваха под зле охраняваната арка.

Преминаха и се озоваха на по-високо ниво в просторното помещение, и за момент Алтаир остана на място, огледа обстановката и се почувства притиснат от неизпитвано досега страхопочитание. Това бяха руините на прословутия Соломонов храм, за които се твърдеше, че са били построени през 960 пр. Хр. от цар Соломон. Ако Алтаир беше прав, сега те гледаха към вътрешния дом, Светая светих на храма. Според ранните писмени сведения за „пресвятото място“ стените били облицовани с кедрово дърво, с гравирани херувими, палмовите дървета и цветята, покрити със злато, но сега вече храмът бе бледа сянка на някогашното пищно величие. Нямаше я ламперията с изящни херувими, нито златният рисунък и той не се усъмни нито за миг, че всичко това е дело на тамплиерите. Дори лишено от пищната позлата, мястото си оставаше свято и макар да не му беше никак приятно, Алтаир се заоглежда изпълнен с почуда.

Спътниците му, застанали зад него, бяха не по-малко поразени.

— Ето там — това трябва да е кивотът — посочи Малик към другия край на помещението.

— Ковчегът на Господния завет — ахна Кадар, когато го видя.

Алтаир беше възвърнал самообладанието си и погледна към другите двама мъже, застанали като глуповати търговци, заслепени от блясъка на евтини дрънкулки. Ковчегът на Господния завет?

— Стига глупости — сряза ги той. — Той не съществува. Само приказка е. — Проследи погледите им и усети, че досегашната сигурност се изпарява. Да, беше очевидно, че сандъкът приличаше на описанията на прословутия кивот. Точно така го описваха пророците: целият в златен обков, със златен капак, украсен с херувими, и халки, в които да бъдат пъхнати прътите, с които да бъде пренесен. Алтаир усети, че в него има нещо. Сандъкът имаше аура…

Откъсна очи от него. По-важни дела изискваха вниманието му, а именно мъжете, които тъкмо влизаха на по-ниското ниво, а ботушите им тропаха по пода, навремето скрит под елхово дърво, сега останал само гол камък. Предводителят на тамплиерите излая заповедите си.

— Искам да бъде изнесен преди изгрев — разпореди се той. Нямаше съмнение, че ставаше въпрос за кивота. — Колкото по-бързо стане наш, толкова по-бързо ще успеем да насочим вниманието си към чакалите в Масиаф.

Говореше с френски акцент и когато се показа на светлината, тримата забелязаха характерния плащ на Велик магистър.

— Робер дьо Сабле — отбеляза Алтаир. — Мой е.

Малик се обърна гневно към него.

— Не. Задачата ни е да вземем съкровището и да се разправяме с Робер единствено ако се налага.

На Алтаир му омръзна непрекъснатото неподчинение на Малик.

— Той е между нас и кивота — изсъска гневно той. — Струва ми се належащо.

— Бъди дискретен, Алтаир — настоя Малик.

— Искаш да се проявя като страхливец ли? Пред нас е най-големият ни враг и това е шансът ни да се отървем от него.

Малик продължи да настоява:

— Вече наруши два от принципите ни. Сега се каниш да стъпчеш и трети. Не си позволявай да компрометираш Братството.

Най-сетне Алтаир го сряза:

— Аз съм над теб — и като титла, и като умения. Научи се да не поставяш под съмнение действията ми. — След тези думи се обърна, изкачи се бързо по първата стълба до нисък балкон, след това скочи на пода и закрачи самоуверено към групата рицари.

Те видяха приближаването му и се обърнаха към него, сграбчили ефесите на мечовете, стиснали зъби. Алтаир знаеше, че ще го наблюдават, че няма да пропуснат нито едно движение на асасина, който приближаваше. Лицето му беше скрито под качулката, плащът и червеният шарф се стелеха около него, мечът отстрани и ефесите на късите ками се показваха на дясното му рамо. Много добре знаеше, че са завладени от страх.

Той също ги наблюдаваше и преценяваше — кой от тях борави с дясната ръка, кой се бие с лявата, кой е бърз, кой силен. Обърна специално внимание на водача.

Робер дьо Сабле беше най-едрият от тях, най-силният. Главата му беше обръсната, на лицето се бяха врязали бръчки, които свидетелстваха за годините натрупан опит, всяка една допринесла за легендарната му слава на рицар, който притежава нечувани умения с меча, както и забележителна жестокост и безсърдечност — а това бе добре известно на Алтаир. От всички присъстващи мъже този беше най-опасният и трябваше да го неутрализира пръв.

Чу Малик и Кадар да скачат от стълбата и се извърна. Следваха го. Кадар преглътна нервно, очите на Малик блестяха неодобрително. Тамплиерите се напрегнаха още повече, щом видяха новопоявилите се асасини, тъй като силите започваха да се изравняват. Четирима заобиколиха Сабле, всеки застанал нащрек. Въздухът беше зареден със страх и тревожно очакване.

— Тамплиери, на място — провикна се Алтаир, когато се приближи достатъчно до петимата рицари. Обърна се към Дьо Сабле, който го наблюдаваше с тънка усмивка, отпуснал ръце отстрани. По нищо не приличаше на останалите. Беше готов за битка, но напълно спокоен, сякаш присъствието на тримата асасини нямаше никакво значение за него. Алтаир щеше да го накара да плати за тази проява на арогантност. — Не сте единствените дошли със задача тук — добави той.

Двамата мъже се оглеждаха преценяващо. Алтаир премести дясната си ръка, готов да стисне меча си, въпреки че смъртта щеше да споходи врага му от лявата. „Точно така — реши той. — Започни нападение отдясно, нанеси удар отляво. Щом се справиш с Робер дьо Сабле, хората му ще се разбягат и ще оставят асасините да вземат съкровището. После всички ще обсъждат небивалата победа на Алтаир над Великия магистър.“ Малик — този страхливец — щеше да замлъкне завинаги, а брат му отново щеше да ахне в почуда и когато се върнеха в Масиаф, членовете на Ордена щяха да почетат Алтаир; Ал Муалим щеше лично да го поздрави и пътят на Алтаир към поста на майстор асасин и учител щеше да бъде сигурен и безпрепятствен.

Алтаир погледна противника си в очите. Лявата му ръка трепна незабележимо, за да пробва механизма на острието. Беше готов.

— Казвай какво искаш — нареди Дьо Сабле и се усмихна незаинтересовано.

— Кръв — отвърна простичко Алтаир и замахна.

Хвърли се към Дьо Сабле с нечовешка скорост и в същия момент освободи острието, замахна с дясната ръка, но нанесе удар, бърз и смъртоносен като на кобра, с лявата.

Само че Великият магистър на тамплиерите се оказа бърз и много по-хитър, отколкото асасинът беше очаквал. Той с лекота отби атаката, така че Алтаир се скова, неспособен да се движи, и неочаквано — откри този факт с ужас — се оказа безпомощен.

В същия момент осъзна, че е допуснал огромна грешка, фатална грешка. В този момент осъзна също, че не Дьо Сабле се е държал арогантно, ами той. Неочаквано вече не се чувстваше като Алтаир, майстор асасин. Беше слаб и немощен като дете. Най-лошото бе, че се държеше като дете, склонно да се хвали.

Напрегна се и откри, че едва се движи, усети, че французинът го държи с лекота. Усети и болезнен прилив на срам, когато си помисли, че Малик и Кадар го виждат така безпомощен. Пръстите на Дьо Сабле се впиха в гърлото му и той усети как се бори за глътка въздух, докато тамплиерът приближаваше лицето му към своето. Вената на челото му пулсираше.

— Не си наясно в какво се забъркваш, асасин. Ще ти пощадя живота, за да се върнеш при Учителя си и да предадеш, че Светите земи са навеки изгубени за него и хората му. Сега е моментът да бяга, докато има възможност. Останете ли, ще умрете до един.

Алтаир се давеше и хъркаше, зрението му се замъгляваше, той се опитваше да отблъсне безсъзнанието, докато другият го подмяташе с лекота, сякаш бе пеленаче, след което го запокити към задната стена на залата. Алтаир се удари в древния камък и се отплесна към вестибюла от другата страна, където остана да лежи зашеметен за кратко, чу как подпорните греди падат и внушителните колони поддават. Вдигна поглед и забеляза, че входът му към храма е блокиран.

От другата страна чу виковете на Дьо Сабле:

— Воини. На оръжие. Избийте асасините!

Скочи на крака и се втурна с надеждата да открие път навън. Целият гореше от срам и безпомощност, чуваше виковете на Малик и Кадар, докато умираха. Най-сетне наведе глава, обърна се и започна да си проправя път, за да се измъкне от храма и да се върне в Масиаф, за да отнесе новината на Учителя.

Налагаше се да признае, че се е провалил, че той, великият Алтаир, бе опозорил не само себе си, но и Ордена.

Когато най-сетне изпълзя от недрата на Храмовия хълм, навън грееше ярко слънце и Йерусалим жужеше от живот. Никога досега Алтаир не се беше чувствал толкова самотен.

5

Алтаир пристигна в Масиаф след пет дни изтощителна езда. През това време успя да помисли над провала си и да го анализира. Пристигна пред портата с натежало сърце, един от стражите го пусна и той се насочи към обора.

Слезе от коня и най-сетне усети как стегнатите му мускули се отпускат, предаде юздите на конярчето, а след това спря до кладенеца, за да пийне вода, отначало отпиваше на малки глътки, след това жадно, а накрая се наплиска и с облекчение отми мръсотията от лицето си. Все още усещаше полепналата по тялото му прах по време на пътуването. Плащът висеше натежал от мръсотия и той нямаше търпение да го изпере в искрящите води на Масиаф, в закътаната пещера в скалите.

Единственото му желание в момента беше малко тишина и спокойствие.

Докато вървеше към покрайнините на селото, погледът му беше привлечен нагоре — покрай конюшните и оживения пазар, към виещите се пътеки до укрепленията на цитаделата на асасините. Тук мъжете от Ордена тренираха и живееха под командването на Ал Муалим, чиито покои се намираха в централната византийска кула на крепостта. Често го забелязваха да гледа надолу от прозореца на кулата, потънал в мисли, и Алтаир си го представи как се взира надолу към селото, оживено, обляно в слънце, шумно и многолюдно. Преди десет дни, когато Алтаир заминаваше за Йерусалим с Малик и Кадар, той имаше намерение да се върне като победител, като славен герой.

Никога, дори в най-черните си мисли, не бе предвиждал провал, а ето че…

Един асасин го поздрави, докато вървеше по шарената сянка на пазара и той се стегна, изпъна рамене, вдигна глава и се опита да призове великия асасин, който беше заминал от Масиаф, за да измести глупеца с празни ръце, който се връщаше днес.

Беше Рауф и сърцето на Алтаир се сви още повече — ако това беше възможно, в което се съмняваше. Трябваше ли тъкмо Рауф да го посрещне при завръщането? Та той се прекланяше пред Алтаир като пред бог. Изглежда младият го беше чакал и убиваше времето край оградената чешма. Щом го видя, скочи и се втурна към него, ококорен, нетърпелив, без да забележи колко потиснат беше Алтаир.

— Алтаир, върна се. — Младежът грееше също като кутре, което се радва да го види.

Алтаир кимна бавно. Наблюдаваше как възрастен търговец зад Рауф плиска лице с вода от чешмата, след това поздрави млада жена, понесла ваза, украсена с газели. Тя я постави на ниската стена край водата и двамата се разприказваха, жената говореше развълнувано, жестикулираше. Алтаир им завидя. Завидя и на двамата.

— Радвам се, че се връщаш жив и здрав — продължи Рауф. — Мисията ти беше успешна, нали?

Алтаир не обърна никакво внимание на въпроса, докато наблюдаваше търговеца и жената край чешмата. Беше му трудно да срещне погледа на Рауф.

— Учителят в кулата ли е? — попита най-сетне той и откъсна поглед.

— Да, да, там е. — Рауф присви очи, сякаш се опитваше да разбере какво става с другия. — Заровил се е в книгите, както обикновено. Сигурен съм, че те очаква.

— Благодаря ти, братко.

След тези думи остави Рауф и бъбривите селяни край чешмата и се отправи по паважа към покритите сергии, каруците със сено и пейките, докато сухия прашен път не пое по стръмнината, където тревата беше прегоряла под палещите лъчи на слънцето и всички пътеки водеха към замъка.

Никога досега не бе изпитвал такъв прилив на чувства в сенките, не бе стискал юмруци с такава сила, докато пресичаше платото, където го поздравиха стражите пред крепостта, отпуснали ръце на ефесите на мечовете, а очите им дебнеха всяко движение.

Стигна до внушителната аркада, която водеше към кулата, и сърцето му отново се сви, когато видя познатата фигура на Абас.

Абас беше застанал под факла, която разпръскваше мрака под аркадата. Стоеше облегнат на грубо издялания камък, гологлав, скръстил ръце, мечът висеше отстрани. Алтаир спря и за кратко двамата мъже останаха загледани един в друг, докато селяните ги заобикаляха, без да обръщат внимание на старата вражда, припламнала между двамата асасини. Навремето се обръщаха един към друг с „братко“. Това време отмина отдавна.

Абас се усмихна бавно и подигравателно.

— Я. Най-сетне той се завърна. Погледна многозначително над рамото на Алтаир. — Къде са другите? Да не би да си препуснал напред с надеждата да се върнеш пръв? Знам, че не ти е приятно да споделяш славата.

Алтаир не отговори.

— Мълчанието е поредният символ на съгласие — добави Абас.

— Ти нямаш ли си друга работа? — въздъхна Алтаир.

— Нося известие от Учителя. Очаква те в библиотеката — предаде Абас, като го пусна да мине. — Побързай. Сигурно нямаш търпение да му оближеш ботушите.

— Още една дума — сопна се Алтаир, — и мечът ми ще оближе гърлото ти.

— За тази работа ще имаме предостатъчно време, братко.

Алтаир мина покрай него и продължи през вътрешния двор, тренировъчния плац, след това към вратата, която отвеждаше към кулата на Ал Муалим. Стражите му кимнаха в знак на уважение, защото беше майстор асасин, и той отвърна. Уважението им щеше да се превърне в блед спомен, когато новините около завръщането му плъзнеха в цитаделата.

Първо трябваше да съобщи ужасната новина на Ал Муалим и той се заизкачва по стълбите към кулата, където бяха покоите на Учителя. Стаята беше топла, а въздухът беше натежал от познатия сладникав аромат. Прашинките танцуваха на лъчите светлина, които нахлуваха през високия прозорец в далечния край, където беше застанал Учителят, свил ръце зад гърба си. Неговият учител. Неговият наставник. Мъжът, когото почиташе повече от всички други.

Беше го предал.

В един от ъглите пощенските гълъби на Учителя гукаха кротко в клетката си, наоколо бяха пръснати книги и свитъци, литература, посветена на асасините, събирани хилядолетия, някои подредени по полиците, други струпани на нестройни, прашни купчини. Набраната роба се стелеше около него, дългата коса се спускаше до раменете, а той както обикновено бе потънал в мисли.

— Учителю — рече Алтаир и наруши потискащото мълчание. Сведе глава.

Без да продума, Ал Муалим се обърна и тръгна към писалището, около което бяха пръснати свитъци и ръкописи. Стрелна Алтаир с остър, суров поглед. Не издаде никакво чувство, когато повика ученика си.

— Ела насам. Разкажи ми за мисията си. Надявам се носиш съкровището на тамплиерите…

Алтаир усети как капка пот си проправя път по челото и се спуска по лицето му.

— Натъкнахме се на препятствие, Учителю. Робер дьо Сабле не беше сам.

Ал Муалим замахва с ръка.

— Имало ли е случай работата ни да протече както е било планирано? Едно от уменията ни е да се приспособяваме.

— Този път това не беше достатъчно.

На Ал Муалим му трябваше време, за да осмисли думите на Алтаир. Той се дръпна от бюрото и когато заговори отново, гласът му прозвуча остро:

— Какво искаш да кажеш?

Алтаир заговори с огромно усилие:

— Аз се провалих.

— Ами съкровището?

— Изгубено.

Атмосферата в стаята се промени. Насъбралото се напрежение сякаш пропукваше. Ал Муалим помълча, след това заговори отново:

— Ами Робер?

— Избяга.

Думата падна като камък в притъмняващата стая.

Ал Муалим пристъпи към Алтаир. Единственото му око блестеше от гняв, той едва успяваше да овладее гласа си, а яростта му изпълня цялата стая:

— Изпратих теб — най-добрия — да изпълниш мисия по-важна от която и да било досега, а ти се връщаш и ми носиш единствено извинения, с които да се измъкнеш.

— Аз не…

— Мълчи. — Гласът му изплющя като камшик. — Нито дума. Не очаквах подобно нещо. Ще трябва да изпратим нова…

— Кълна се, че ще го открия, ще отида и ще… — започна Алтаир, изпълнен с отчаяното желание да се срещне повторно с Дьо Сабле. Този път изходът щеше да е различен.

Ал Муалим се огледа, сякаш току-що си спомни, че когато Алтаир заминаваше от Масиаф, беше поел с двама спътници.

— Къде са Малик и Кадар? — попита той.

Втора капка пот рукна по слепоочието на Алтаир.

— Мъртви са.

— Не са — заяви глас зад тях, — не са мъртви.

Ал Муалим и Алтаир се обърнаха към призрака.

6

Малик беше застанал на прага на стаята на Учителя — олюляваше се, беше ранен, изнемощял, целият в кръв. Доскоро белият му плащ беше покрит с мръсотия, особено около лявата ръка, на която изглежда имаше тежка рана и висеше безпомощно отстрани със засъхнала по нея кръв.

Пристъпи навътре, като куцаше. Макар тялото му да беше ранено, духът му си оставаше непокътнат. Очите му горяха от гняв и омраза — омразата бе насочена към Алтаир с такава сила, че другият асасин едва се сдържа да не се отдръпне.

— Аз поне съм все още жив — изръмжа Малик и кръвясалите му очи заблестяха яростно към Алтаир. Дишаше учестено. Оголените му зъби бяха окървавени.

— Ами брат ти? — попита Ал Муалим.

Той поклати глава.

— Няма го вече.

За частица от секундата той сведе очи към каменния под. След това, подтикнат от внезапен прилив на енергия вдигна глава, присви очи и насочи разтреперания си пръст към Алтаир.

— Заради теб го няма вече.

— Робер ме изхвърли от залата. — Извиненията на Алтаир прозвучаха неубедително дори за него — най-вече за него. — Нямаше как да се върна. Нищо не можех да направя…

— Защото не обърна никакво внимание на предупреждението ми — кресна дрезгаво Малик. — Всичко това можеше да бъде избегнато. А брат ми… брат ми все още щеше да е жив. Арогантността ти едва не ни струва днешната победа.

— Едва ли? — намеси се тихо Ал Муалим.

Малик се овладя и кимна, а по устните му се плъзна нещо като усмивка, насочена към Алтаир, докато даваше знак на друг асасин, който пристъпи напред, понесъл кутия върху позлатен поднос.

— Сдобих се с онова, което любимецът ти така и не успя да намери — рече Малик. Гласът му беше напрегнат, той самият едва се държеше на крака, но нищо не бе в състояние да помрачи момента на триумф над Алтаир.

Алтаир усети как светът се отдръпва от него, докато асасинът поставяше подноса върху бюрото на Ал Муалим. По кутията бяха изписани древни руни и около нея имаше нещо — аура. Вътре със сигурност беше скрито съкровището. Нямаше какво друго да е. Това беше съкровището, което той не успя да донесе.

Здравото око на Ал Муалим блестеше широко отворено. Устните му бяха разтворени, езикът се плъзгаше по устните. Беше като омагьосан от кутията и мисълта какво се крие в нея. Неочаквано отвън се разнесе шум. Прозвучаха писъци. Чу се тропотът на бягащи крака. Долетя познатото звънтене на мечове.

— Както изглежда съм се върнал с нещо повече от съкровище — отбеляза Малик, когато един вестоносец нахлу в стаята, напълно забравил за протокола, докато обясняваше задъхано.

— Учителю, нападат ни. Робер дьо Сабле обсади село Масиаф.

Ал Муалим се изтръгна от магията, готов да се изправи срещу Дьо Сабле.

— Битка иска значи? Добре. Ще я получи. Върви. Уведоми другите. Крепостта трябва да бъде подготвена.

Насочи вниманието си към Алтаир и очите му заблестяха.

— Що се отнася до теб, Алтаир, разговорът ни ще почака. Върви в селото. Унищожи нашествениците. Прогони ги от дома ни.

— Ще бъде сторено — обеща той, изпитвайки облекчение от обрата на събитията. Само не можеше да си обясни защо предпочиташе нападението над селото пред унижението. Беше се опозорил в Йерусалим. Сега беше шансът му да възвърне достойнството си.

Скочи от площадката зад покоите на Учителя върху гладкия каменен под и се втурна към кулата. Докато тичаше през тренировъчния плац, за да изскочи през главната порта, се питаше дали ако падне в битката, ще си осигури желаното бягство. Щеше ли смъртта му да бъде каквато си я представяше? Щеше ли да посрещне благородно и смело края?

Щеше ли това да бъде достатъчно, за да постигне опрощение?

Изтегли меча. Шумът от битката звучеше по-наблизо. Забеляза, че асасините и тамплиерите се бият на хълма пред замъка, докато селяните в ниското са се пръснали под напора на прииждащите сили и наоколо е осеяно с тела.

В следващия миг го нападнаха. Един тамплиер се спусна към него с ръмжене и Алтаир се изви, остави инстинктите си да го поведат и вдигна меча, за да посрещне християнина, който му се нахвърли бързо и ожесточено, а двуострият меч нанасяше удар след удар върху неговия. Алтаир обаче се беше стегнал, стъпил здраво, широко разкрачен. Стойката му беше съвършена и нападението на тамплиера почти не го накара да помръдне от мястото си. Той отби чуждия меч, като използва значителната тежест на двуострия срещу рицаря, който размаха безпомощно ръце, когато Алтаир издебна подходящ момент и заби своето оръжие в корема на нападателя.

Тамплиерът му се беше нахвърлил, убеден, че ще го срази със същата лекота, с която беше посичал селяните. Очевидно грешеше. Стоманеното острие все още беше забито в него, когато той закашля кръв, а пък Алтаир изтегли меча нагоре и разполови тялото му. Воинът се срути на земята и вътрешностите му се провлачиха в прахта.

Сега вече Алтаир се биеше с неприкрита злоба, вложи цялото си чувство на безсилие в ударите на меча, сякаш можеше да плати за престъпленията си с кръвта на враговете. Следващият тамплиер замахваше с меча, опитваше се да окаже отпор, докато Алтаир го изтласкваше назад и той мигновено зае отбранителна поза, така че, докато парираше ударите, вече хленчеше в очакване на смъртта.

Алтаир нанесе подвеждащ удар, изви се и мечът му се плъзна по гърлото на християнина, то зейна и оттам бликна кръв по облеклото му, която го обагри в червено, също като кръста на гърдите. Той се отпусна на колене, след това се олюля напред и в същия миг нов войник се нахвърли върху Алтаир с вдигнат меч, заблестял на слънцето. Той отстъпи настрани и заби стоманата дълбоко в гърба на нападателя, така че за секунда цялото му тяло се напрегна, а острието щръкна отпред на гърдите, устата му се отвори в безмълвен писък, докато Алтаир го полагаше на земята и освобождаваше меча си.

Двама тамплиери го нападнаха едновременно, очевидно преценили, че заедно ще успеят да го повалят. Не бяха взели под внимание гнева му. Той не се биеше с обичайното си хладнокръвие, а с плам, с яростта на воин, който нехаеше за собствения си живот1. Това го превръщаше в най-опасния боец.

Около него се търкаляха труповете на селяни, посечени от нападащите тамплиери и гневът му лумна, а ударите на меча станаха още по-яростни. Посече още двама и ги остави да се гърчат в прахта. Заприиждаха все повече тамплиери и селяните и асасините хукнаха по склона. Алтаир забеляза, че Абас им дава заповед да се върнат в замъка.

— Напред към езическата крепост — изрева в отговор един рицар. Тичаше нагоре по хълма към Алтаир и размаха меча си, за да посече една жена. — Да пренесем битката при асасините…

Алтаир заби камата си в гърлото на християнина и последните му думи се удавиха в гъргорене.

Зад побягналите селяни и асасини прииждаха нови попълнения на тамплиери и Алтаир се поколеба на склона, запита се дали не е настъпил моментът да даде отпор, да умре, за да защити хората си и да избяга от тъмницата и срама, които го грозяха.

Не. Беше му добре известно, че нямаше никаква чест в смъртта, затова се присъедини към онези, които се оттегляха към крепостта, и пристигна тъкмо когато затваряха портата. Обърна се за последно към сцената на клането; красотата на Масиаф беше съсипана от окървавените трупове на селяни, войници и асасини.

Огледа се. Плащът му беше оплискан с кръвта на тамплиерите, но той самият беше незасегнат.

— Алтаир! — викът прониза мислите му. Беше Рауф. — Ела.

Обърна се уморено.

— Къде отиваме?

— Подготвили сме изненада за гостите. Просто прави като мен. Скоро ще стане ясно… — Той сочеше високите укрепления на крепостта. Алтаир прибра меча и го последва по стълбите към кулата, където се бяха събрали водачите на асасините, сред които зърна и Ал Муалим. Докато вървеше, погледна Учителя, който не му обърна никакво внимание, стиснал уста. Тогава Рауф посочи една от трите дървени платформи, които стърчаха във въздуха и го призоваваха да заеме мястото си на тях. Пое си дълбоко дъх, преди да се качи внимателно на ръба.

Застана високо над Масиаф и погледна към долината. Усети течението около себе си; плащът му изплющя на вятъра и той видя ята птици, които се носеха и гмуркаха в топли участъци. Височината го замая, но красотата го остави без дъх; близките полегати хълмове, обгърнати в тучна зеленина, проблясващите води на реката, телата, които сега приличаха на точици по склона.

И тамплиерите.

Нахлуващата армия се беше събрала на височината пред наблюдателната кула, близо до портата на крепостта. Предвождаше ги Робер дьо Сабле. Той пристъпи напред и вдигна поглед към укрепленията, където бяха накацали асасините, и се провикна към Ал Муалим:

— Еретик! Върни онова, което ми открадна.

Съкровището. Алтаир си припомни кутията на бюрото на Ал Муалим. От нея сякаш се излъчваше светлина…

— Не е твоя, Робер — отвърна Учителя и гласът му се разнесе над долината. — Върви си оттук, преди войската ти съвсем да оредее.

— Играеш опасна игра — отвърна Дьо Сабле.

— Уверявам те, че не играя никаква игра.

— Така да бъде — долетя отговорът.

Нещо в тона му накара Алтаир да застане нащрек. Както можеше да се очаква, Дьо Сабле се обърна към един от хората си:

— Доведете заложника.

Извлякоха асасина от редиците си. Беше вързан, със запушена уста и се дърпаше и извиваше, докато го теглеха напред. Приглушените му викове достигнаха до мястото на платформата, на което беше застанал Алтаир.

След това, без да се церемони, Сабле кимна на застаналия наблизо войник. Той стисна косата на асасина и изтегли главата му назад, така че да оголи гърлото, и го преряза с един замах, а след това пусна тялото на тревата.

Асасините, които наблюдаваха сцената, останаха неподвижни.

Дьо Сабле пристъпи към тялото и стъпи с единия крак върху гърба на умиращия, скръстил победоносно ръце на гърдите като гладиатор. Сред асасините се понесе отвратен шепот, когато той се провикна към Ал Муалим:

— Селото ти е разрушено, а запасите от храна едва ли ще изтраят вечно. Колко време ще мине, преди крепостта да започне да се пропуква отвътре? Ще останат ли дисциплинирани хората ти, когато кладенците пресъхнат и не остане и залък? — Дори не се опитваше да прикрие задоволството си.

Отговорът на Ал Муалим беше съвсем спокоен:

— Моите хора не се страхуват от смъртта, Робер. Те я посрещат с отворени обятия, а също и наградите, които носи със себе си.

— Добре — провикна се Дьо Сабле. — Тогава ще получат смърт.

Той, разбира се, беше прав. Тамплиерите можеха да обсадят Масиаф и да попречат на асасините да се запасяват с провизии. Колко време щяха да издържат, преди да изнемощеят дотолкова, че Дьо Сабле да ги сломи? Две седмици ли? Може би месец? Алтаир се надяваше, че планът, замислен от Ал Муалим, няма да позволи да се случи подобно нещо.

Сякаш прочел мислите му, Рауф зашепна от платформата от лявата страна.

— Последвай ме и не се колебай.

Видя и друг асасин. Всички бяха скрити от Дьо Сабле и хората му. Когато се вгледа надолу, Алтаир забеляза разположените на стратегически места копи сено, които да омекотят падането. Вече разбираше какво има предвид Рауф. Щяха да скочат, без тамплиерите да ги забележат. Въпросът беше защо.

Наметалото плющеше около коленете му. Звукът му донесе спокойствие, също като дъждовна пелена. Той сведе поглед и успокои дишането си. Съсредоточи се. Вглъби се в себе си.

Чуваше гласовете на Ал Муалим и Дьо Сабле, които продължаваха да се разправят, но вече не ги слушаше, мислеше единствено за скока и се готвеше за него. Затвори очи. Потопи се в езеро от спокойствие, докосна вътрешния си мир.

— Сега — изкомандва Рауф и скочи, след него полетя и другият асасин. Алтаир ги последва.

Скочи и той.

Времето се разтвори, докато падаше с разперени ръце. Тялото му беше отпуснато, извито грациозно във въздуха и той усещаше, че е постигнал съвършенство — сякаш се беше отделил от себе си. След това се приземи благополучно и копата сено омекоти падането. Рауф също успя. Третият асасин нямаше късмет. Кракът му се счупи при скока, той изкрещя и Рауф се спусна към него, за да го накара да замълчи, да не би тамплиерите да го чуят. Ако искаха да успеят, рицарите трябваше да повярват, че тримата мъже са скочили и са се пребили.

Рауф се обърна към Алтаир:

— Ще остана да се погрижа за него. Върви без нас. Въжетата ще те отведат до капана. Задействай го, донеси смърт на враговете ни.

Разбира се. Алтаир разбра едва сега. За миг се запита как са успели асасините да заложат капан, без той да разбере. Колко ли още тайни криеше Братството? Последва въжетата над пропастта, върна се по дирите си през дерето и се качи по канарата зад наблюдателната кула. Катереше се по инстинкт. Бърз и гъвкав, той усещаше как мускулите на ръцете му пеят, докато се изкачваше все по-високо по стената. Достигна върха на наблюдателната кула. Там, под гредите на горното ниво, откри заложения капан, който очакваше да бъде задействан: тежки, намаслени трупи, струпани върху издадена платформа.

Прокрадна се до ръба и погледна към насъбралите се в ниското тамплиери, десетки застанали с гръб към него. Тук бяха и въжетата, които задържаха капана. Той изтегли меча и за пръв път от дни наред се усмихна.

7

По-късно асасините се събраха в двора. Продължаваха да се наслаждават на победата.

Дървените трупи се бяха стоварили от наблюдателната кула върху рицарите долу и повечето бяха премазани още с първата вълна, докато другите бяха пометени от втората. Само допреди малко те бяха напълно уверени в победата. След това телата им се оказаха премазани, крайниците — счупени, от бойния им ред не остана и следа, а Робер дьо Сабле вече бе наредил на хората си да се оттеглят, докато стрелците на асасините се възползваха от момента и обсипваха нашествениците със стрели.

Ал Муалим нареди събралите се асасини да запазят тишина и даде знак на Алтаир да застане до него на подиума до входа на кулата. Очите му бяха строги и когато Алтаир зае мястото си, Ал Муалим повика двама стражи, които застанаха от двете му страни.

Мълчание помрачи щастието на събралите се. Алтаир беше застанал с гръб към асасините и усещаше погледите на множеството. Сигурно всички вече знаеха какво се е случило в Йерусалим; Малик и Абас със сигурност се бяха погрижили да го разгласят. Усилията на Алтаир в битката, освобождаването на капана — никой нямаше да им обърне внимание. Единствената му надежда беше Ал Муалим да прояви милост.

— Добре че прогони Робер — рече с нотка на гордост Учителя. Алтаир изпита надежда, че ще му бъде простено, че всичко сторено след Йерусалим е достатъчно, за да заличи вината му. — Силите му са унищожени — продължи Ал Муалим. — Ще му бъде необходимо дълго време, преди да се осмели отново да ни нападне. Кажи ми, имаш ли представа защо постигна този успех?

Алтаир мълчеше. Сърцето му блъскаше оглушително.

— Постигна успех, защото слушаше — продължи Ал Муалим. — Ако беше слушал и в Соломоновия храм, Алтаир, щяхме да избегнем всичко това.

Ръцете му описаха кръг, с който опаса целия двор и склона отвъд, където вдигаха труповете на асасини, тамплиери и селяни.

— Направих онова, което ми беше казано — отвърна Алтаир, като се постара да подбере внимателно думите си, но не успя.

— Не! — сряза го Учителя. Очите му блестяха. — Стори онова, което ти беше угодно. Малик ми разказа за арогантността, която си проявил. Потъпкал си принципите ни.

Стражите от двете страни на Алтаир пристъпиха напред и го стиснаха за ръцете. Мускулите му се напрегнаха. Той се стегна, готов да им се противопостави, но се въздържа.

— Какво правиш? — попита стреснато.

Лицето на Ал Муалим се зачерви.

— Има правила. Ние не представляваме нищо, ако не съблюдаваме кредото на асасините. Това са три простички завета, които изглежда си забравил. Ще ти ги напомня. Първо, не вади меча…

Значи щеше да има лекция. Алтаир се успокои и не успя да скрие примирението в гласа си, докато довършваше изречението на Муалим.

— … за да поразиш невинни. Знам.

Дланта на Ал Муалим изплющя по лицето му и звукът отекна в каменната стена на двора. Алтаир усети как бузата му гори.

— И си дръж езика зад зъбите, ако не искаш да му намеря по-добро предназначение — изрева Учителя. — След като познаваш завета чак толкова добре, защо уби стареца в храма? Той е бил невинен. Не е било нужно да умира.

Алтаир мълчеше. Какво можеше да каже? Действах прибързано? Убих стареца в пристъп на арогантност?

— Наглостта ти няма граници — изрева Ал Муалим. — Смири сърцето си, дете, или кълна се, че ще го изтръгна със собствените си ръце.

Замълча, а раменете му се вдигаха и отпускаха, докато се опитваше да овладее гнева си.

— Вторият завет ни дава силата — продължи той. — Крий се на открито. Потъни сред хората, слей се с тълпата. Не помниш ли? Защото, доколкото разбрах, ти си предпочел да се покажеш, да привлечеш вниманието, преди да нанесеш удара си.

Алтаир мълчеше засрамен.

— Третото, последно правило — добави Ал Муалим, — най-тежкото от всичките ти предателства е, никога не компрометирай Братството. Значението му е очевидно. Действията ти не бива да ни вредят по никакъв начин — пряк или непряк. Егоизмът ти в храма под Йерусалим изложи всички ни на опасност. Има и още по-лошо, ти доведе врага в дома ни. Всички, които изгубиха живота си днес, го изгубиха заради теб.

Алтаир нямаше сили да погледне Учителя. Беше обърнал глава на една страна и все още усещаше парещата плесница. Когато чу Ал Муалим да вади меча, бързо вдигна очи.

— Съжалявам, наистина много съжалявам — рече Ал Муалим. — Само че не мога да простя на предател.

Не. Само не това. Не и смърт на предател.

Ококори се, когато видя камата в ръката на Учителя — същата ръка, която го беше напътствала още от дете.

— Не съм предател — успя да изрече той.

— Действията ти говорят друго. Не ми остави избор. — Ал Муалим замахна с камата. — Мир, Алтаир — рече той и заби острието в корема му.

8

И той наистина намери мир. В продължение на няколкото безценни мига, докато беше мъртъв, Алтаир се потопи в мир и покой.

След това… след това се съвзе и постепенно осъзна къде се намира.

Беше прав. Как бе възможно да е все още прав? Нима това беше животът след смъртта? Да не би да беше попаднал в рая? Ако не беше рай, то това място приличаше изключително много на покоите на Ал Муалим. Не само това, ами самият Ал Муалим беше до него. Беше се надвесил над него и го наблюдаваше с непроницаем поглед.

— Жив ли съм? — Ръцете на Алтаир се стрелнаха към мястото, където ножът се беше забил. Очакваше да напипа дупка, кръв, но нямаше нищо — нито рана, нито кръв. Нали видя какво стана? Нали усети пробождането? Болката се беше разнесла…

Така ли беше наистина?

— Видях как ме наръга — успя да промълви, — усетих прегръдката на смъртта.

Ал Муалим го наблюдаваше със загадъчно изражение.

— Видя онова, което аз исках да видиш. След това се потопи в съня на мъртвите. Утробата. По този начин можеш да се събудиш отново прероден.

Алтаир се опита да прогони мъглата от ума си.

— Защо?

— Помниш ли, Алтаир, за какво се бият асасините?

Той все още се опитваше да се приспособи, но отговори:

— Преди всичко за мир.

— Точно така. Мир във всичко. Не е достатъчно да попречиш на насилието на един човек срещу друг. Става въпрос и за вътрешен мир. Не можеш да разчиташ на единия без другия.

— Така е казано.

Ал Муалим поклати глава и страните му поаленяха отново, а гласът му стана гръмък:

— И е така. Но ти, сине мой, не си намерил вътрешен мир. При теб се проявява по грозен начин. Арогантен си и прекалено самоуверен. Липсва ти и самоконтрол, и мъдрост.

— Какво тогава ще стане с мен?

— Трябва да те убия заради болката, която ни причини. Според Малик е напълно справедливо животът ти да бъде отнет заради живота на брат му.

Ал Муалим замълча, за да може Алтаир да разбере значението и да усети тежестта на момента.

— Само че по този начин само ще си изгубя времето и ще пропилея таланта ти.

Алтаир си позволи да се отпусне още малко. Значи щеше да бъде пощаден. Така щеше да има възможност да се докаже.

— Лишен си от притежанията си — продължи Ал Муалим. — Лишен си и от звание. Вече си начинаещ — дете — връщаш се назад. Всичко ще бъде същото както в деня, когато се присъедини към Ордена. Предлагам ти шанс за изкупление. Трябва да заслужиш и да си извоюваш отново мястото в Братството.

Разбира се.

— Предполагам, че си намислил нещо.

— Първо трябва да докажеш пред мен, че помниш какво е да си асасин. Истински асасин — рече Ал Муалим.

— Значи ще ме накараш да отнема живот, така ли? — попита Алтаир. Знаеше, че наказанието му ще бъде много по-строго.

— Не. Все още не. Засега отново ставаш ученик.

— Няма нужда. Аз съм майстор асасин.

— Ти беше майстор асасин. Други довършаваха делата ти, но дотук. От днес насетне, ти ще ги довършваш вместо тях.

— Щом това е желанието ти.

— Това е желанието ми.

— Кажи ми тогава какво трябва да направя.

— Пред мен има списък. В него са включени девет имена. Тези деветима мъже трябва да умрат. Те разнасят чума. Те подклаждат войни. Силата и влиянието им сеят поквара и развала и дават сили на кръстоносците да продължават пъкленото си дело. Открий ги. Убий ги. По този начин ще посееш семето на мира както в района, така и у себе си. По този начин ще намериш изкупление.

Алтаир си пое дълбоко дъх. С това можеше да се справи. Това искаше — имаше нужда да го направи.

— Девет живота в замяна на моя — рече предпазливо той.

Ал Муалим се усмихна.

— Много щедро предложение, бих казал. Имаш ли въпроси?

— Откъде да започна?

— Замини за Дамаск. Там ще търсиш Тарик, търговец от черния пазар. Смъртта трябва да застигне първо него.

Ал Муалим пристъпи към клетката с пощенски гълъби, извади един и го пое нежно в дланта си.

— Още с пристигането се отбий в градското Братство на асасините. Ще пратя птица, за да уведомя рафика за пристигането ти. Поговори с него. Ще откриеш, че можеш да научиш много.

Той разтвори длан и птицата литна през прозореца, сякаш изстреляна навън.

— Ако повярваш е още по-добре — рече Алтаир.

— Вярвам, а и няма как да започнеш мисията си, без да получиш съгласието му.

Алтаир настръхна:

— Какви са тези глупости? Не ми е нужно позволението му. Пълна загуба на време.

— Това е цената, която се налага да платиш заради грешките, които допусна — сопна се Учителя. — Сега вече си отговорен не само пред мен, но и пред цялото Братство.

— Така да бъде — примири се Алтаир след достатъчно дълго мълчание, с което показа неудоволствието си.

— Върви — подкани го Ал Муалим. — Докажи, че не сме те изгубили.

Той спря, след това посегна към нещо зад бюрото и го подаде на Алтаир.

— Вземи го — рече.

Алтаир се протегна радостно към камата, закопча я на китката и нагласи освобождаващия механизъм на малкия си пръст. Пробва механизма и отново се почувства като асасин.

9

Алтаир се прокрадва покрай палмите, покрай конюшните и търговците зад стените на града, докато не стигна до внушителните порти на Дамаск. Познаваше добре града — най-големия и свещен в Сирия, в който бе открил две от целите си миналата година. Вдигна поглед към стената и укрепленията по нея. Не долови никакви признаци на живот вътре. Сякаш камъкът жужеше.

Първо трябваше да се промъкне вътре. Успехът на мисията му зависеше от умението му да се движи незабелязано. Ако предизвикаше по някакъв начин стражата, нямаше да е добро начало. Слезе от коня, върза го и огледа портите, където стояха на страж сарацини. Налагаше се да опита по друг начин, който не беше от най-лесно осъществимите, защото Дамаск се славеше със сериозна охрана, а стените — вдигна отново поглед и се почувства дребен — бяха твърде високи и гладки, за да бъдат щурмувани отвън.

Тогава видя група учени и се усмихна. Салах Ал’дин поощряваше учените мъже да посещават Дамаск, за да се учат в града — беше пълно с мектеби, мюсюлмански учители — и те се радваха на специални привилегии, дори им беше позволено да обикалят без ограничения. Той пристъпи към групата, придаде си най-благото изражение и заедно с тях се промъкна покрай стражите. Загърби пустинята и влезе в града.

По улиците вървеше с наведена глава, движеше се бързо, но изключително предпазливо, докато не стигна до едно минаре. Бързо се огледа, преди да скочи на перваза на прозорец, след което се изтегли нависоко по многобройните дупчици в напечения от слънцето камък. Откри, че старите умения не се забравят, макар че не се движеше нито толкова бързо, нито толкова уверено като преди. Важното бе, че се връщаха. Не, по-скоро се разбуждаха за нов живот. С тях бе и познатото чувство на възторг и опиянение.

Когато се изкатери до самия връх на минарето, приклекна. Беше като хищна птица, кацнала високо над града, докато плъзгаше поглед към заоблените куполи на джамиите и заострените минарета, които се издигаха над покривите. Видя пазари, дворове и светилища, също и кулата, която бележеше местонахождението на местното Братство.

Отново усети познатия възторг. Беше забравил колко красиви изглеждат градовете от тази височина. Беше забравил усещането да се оглежда от най-високото място в града. В момента се чувстваше свободен.

Ал Муалим се оказа прав. От години мишените на Алтаир бяха определени и набелязани. Казваха му кога и къде да отиде, задачата му беше да убие, нищо повече. Не бе осъзнавал, че му липсва тръпката да бъде асасин без кръвопролития и смърт, да се вгледа в себе си.

Остана свит още малко, докато оглеждаше тесните улички. Призоваха гражданите за молитва и тълпите се събраха. Той оглеждаше навеси и покриви, търсеше подходящо меко място, на което да се приземи, и тогава забеляза каруцата със сено. Впи очи в нея, пое си дълбоко дъх, изправи се, почувства лекия ветрец. След това направи крачка напред и се гмурна грациозно към целта си. Не беше толкова меко, колкото очакваше, но поне беше много по-сигурно, отколкото да рискува, като се стовари върху някоя площадка или излинял навес, който можеше да се скъса и той да пропадне върху сергията отдолу. Ослуша се, изчака улицата да утихне, след това слезе от каруцата и пое към Братството.

Влезе през покрива, спусна се в сенчестото антре, където ромолеше чешма, а зеленината заглушаваше външните шумове. Сякаш се пренесе в нов свят. Стегна се и влезе вътре.

Водачът се беше разположил зад писалище и стана веднага, щом асасинът влезе.

— Алтаир. Радвам се, че дойде. При това невредим.

— И аз се радвам да те видя, приятелю. — Той погледна мъжа и не одобри онова, което виждаше. Първо, мъжът му се стори нагъл тип, който говореше иронично. Нямаше съмнение, че бе уведомен за скорошните… трудности — създадени от госта, и по вида му личеше, че щеше да се възползва максимално от властта, с която разполага.

Точно както Алтаир предполагаше, той изрече подигравателно следващите думи:

— Много съжалявам за сполетелите те беди.

— Не ги мисли.

По лицето на другия се изписа престорена загриженост.

— По-рано идваха неколцина от братята ти…

Така значи. Ето как беше научил.

— Да беше чул какви ги говореха — продължи небрежно местният водач. — Сигурен съм, че щеше да ги посечеш на място.

— Всичко е наред — отвърна Алтаир.

Мъжът се ухили.

— Ти никога не си бил последовател на кредото, нали?

— Това ли е всичко? — Прииска му се да заличи с удар наглата кучешка усмивка. Или това, или да извади камата и да направи мазната му усмивка още по-широка…

— Извинявай — рече водачът и се изчерви, — понякога се самозабравям. Какво те води в Дамаск? — Поизпъна гръб и най-сетне си спомни как подобава да се държи.

— Някой си Тамир — отвърна Алтаир. — Ал Муалим не одобрява деянията му и задачата ми е да поставя край на тази работа. Ще ми кажеш ли къде да го намеря?

— Сам ще трябва да си го намериш.

Той се наежи.

— Но тази работа е най-подходяща за… — Замълча, припомнил си заповедите на Ал Муалим. Трябваше отново да стане ученик. Налагаше се сам да проследи жертвата и да я открие. Сам трябваше да извърши убийството. Кимна и прие задачата.

Другият продължи:

— Претърси града. Разбери какво планира Тамир и къде работи. Подготовката е предпоставка за победата.

— Добре, но ти какво можеш да ми кажеш за него? — попита Алтаир.

— Търговец е на черния пазар, така че обиколи търговската махала.

— Сигурно искаш да се върна, когато приключа.

— Да, върни се. Ще ти дам маркера на Ал Муалим, а ти ще ни предоставиш живота на Тамир.

— Както наредиш.

Доволен да се махне от това смешно подобие на братство, Алтаир се покатери на покривите. Отново вдъхна мириса на града, когато спря, за да огледа тесните сокаци. Лек ветрец прошумоля сред навесите. На сергия с лъскави маслени лампи, се бяха скупчили жени, бъбреха шумно, а недалеч от тях двама мъже се караха. Алтаир не можеше да чуе нищо друго над тези гласове.

Насочи вниманието си към отсрещната сграда, след това отново към покривите. Оттук се вижда се джамията на Омеядите и градините на юг, но онова, което трябваше да набележи, беше…

Видя го, видя огромния открит пазар „Ал-Силаах“, където според местния водач, можеше да започне да разучава полезни неща за Тамир. Водачът знаеше повече, отколкото разкри, разбира се, но очевидно бе получил изрично нареждане да не казва нищо на Алтаир. Вече бе разбрал какво става. „Ученикът“ трябваше да събере знания по трудния начин.

Той отстъпи две крачки, изтръска напрежението от ръцете си, пое си дълбоко дъх, след това скочи.

Щом се озова в безопасност от другата страна, остана приклекнал за момент, заслушан в бъбренето, което долиташе откъм сокака. Проследи с поглед група стражи, повели катър, впрегнат в каручка, която скрибуцаше под тежестта на натрупаните бъчви.

— Сторете път — подвикваха стражите и разблъскваха гражданите от пътя си. — Направете път за доставката за двореца на везира. Негово превъзходителство Абу’л Нукод ще организира поредното си празненство.

Онези, които бяха блъснати, извърнаха смръщените си лица.

Алтаир наблюдаваше как войниците го подминават. Чу името Абу’л Нукод, когото наричаха краля на търговците на Дамаск. Бъчвите. Може и да грешеше, но в тях изглежда имаше вино.

Нищо. Алтаир си имаше работа другаде. Изправи се и затича, почти не спря, преди да прескочи на следващата сграда, след това на следващата и при всеки нов скок усещаше все по-мощен прилив на сила. Ето че отново вършеше онова, в което го биваше.

Гледан отгоре, откритият пазар приличаше на грубо разровена дупка, направена в покривите, така че всеки да можеше да го намери лесно. Най-голямото тържище в Дамаск се намираше в самия център на бедняшката махала в североизточната част, закътан от всички страни от сгради от кал и дърво — завалеше ли, Дамаск се превръщаше в тресавище — и наоколо се виждаха разпилени каруци, сергии и маси на търговци. Сладки аромати се понесоха към Алтаир — парфюми и масла, подправки и сладкиши. Пръснатите наоколо клиенти и търговци на едро и дребно разговаряха или се промъкваха бързо през тълпата. Гражданите или си хортуваха или бързаха нанякъде. Нямаше средно положение, не и тук. Той остана да ги наблюдава известно време, след това слезе от покрива, смеси се с тълпата и започна да се ослушва.

Интересуваше го само едно име.

Тамир.

Тримата търговци бяха сгушени в сянката и разговаряха тихо, но ръкомахаха буйно. Тъкмо те бяха изрекли името и Алтаир се присламчи към тях, обърна гръб и същевременно в главата му зазвучаха съветите на Ал Муалим: „Никога не срещай погледите им, задължително си намирай занимание, запази спокойствие.“

— Свикал е нова среща — чу Алтаир, но така и не успя да разбере кой от търговците говори. За кого ли ставаше въпрос? Сигурно за Тамир. Алтаир се заслуша и запомни мястото на срещата.

— Какво ли ще бъде този път? Някое ново предупреждение или нова екзекуция?

— Не, сигурно иска да ни възложи някоя работа.

— Което означава, че няма да ни плати.

— Обърна гръб той на принципите на търговската гилдия. Вече прави каквото си иска…

Заговориха за крупна сделка — най-голямата, която някога били правили — подхвърли тихо единия — след това неочаквано млъкнаха. Близо до тях оратор с късо подстригана черна брада беше заел мястото си и сега зяпаше търговците с тъмните си, премрежени очи. Страховити очи.

Алтаир го погледна изпод качулката. Тримата мъже бяха пребледнели. Единият започна да рови пръстта със сандала си, другите двама се изнизаха нанякъде, сякаш най-неочаквано си бяха спомнили, че ги чака важна задача. Срещата им беше приключила.

Ораторът вероятно беше от хората на Тамир. Очевидно мошеникът владееше и черния пазар, и околните сокаци. Алтаир се присламчи към мъжа, когато той заговори и започна да разпалва интереса на публиката.

— Никой не познава Тамир по-добре от мен — заяви високо той. — Приближете се. Чуйте разказа ми за търговеца принц, който нямал равен…

Алтаир искаше да чуе точно такава история. Пристъпи по-близо и се престори на любопитен минувач. Пазарът се завихри около него.

— Беше тъкмо преди битката за Хатин — продължи разказвачът. — Сарацините бяха останали без храна, имаха отчаяна нужда от нови провизии. Само че отникъде не идваше и лъч надежда. В онези дни Тамир прекарваше керван между Дамаск и Йерусалим. В последно време обаче търговията не вървеше. Като че ли в Йерусалим никой не искаше стоката му: плодове и зеленчуци от близките ферми. Затова той си замина, пое на север и не спираше да се пита какво ще прави със стоката. Скоро щеше да се развали. Това можеше да се превърне в края на историята на горкичкия човек, а също и на живота му… Съдбата обаче бе решила друго.

Докато Тамир пътуваше с кервана на север, се натъкна на сарацински военачалник и прегладнелите му хора. Щастлива среща и за двете страни — всеки имал онова, което другият искал.

И така, той дал на хората храната си. Когато битката приключила, военачалникът на сарацините се погрижил търговецът да получи огромна награда.

Някои разправят, че ако не бил Тамир, хората на Салах Ал’дин щели да се вдигнат срещу него. По всичко изглежда, че спечелил битката благодарение на този човек… — завърши разказвачът.

Слушателите се разотидоха. Мъжът се усмихваше, докато слизаше от камъка, на който беше стъпил, след което тръгна през пазара. По всяка вероятност щеше да си потърси друг камък, на който да се качи и да разкаже пред нови слушатели същата история за подвига на Тамир. Алтаир го последва на безопасно разстояние и отново чу думите на наставника си: „Оставяй препятствия между себе си мишената. Никога не бива да те вижда, ако случайно се извърне назад.“

Доставяше му огромно удоволствие да усеща чувствата, които тези знания събуждаха у него. Приятно му беше да се изключи за околния шум и да насочи цялото си внимание към набелязания. След това рязко спря. Ораторът пред него се блъсна в жена, понесла ваза, която се счупи. Тя започна да се разправя с него, протегна ръка и поиска той да я плати, но чернобрадият сви непреклонно устни и замахна с ръка, за да я удари. Алтаир усети как се напряга, но тя се сви, той й се присмя, отпусна ръка и продължи по пътя си, като изрита парчетата от счупената ваза. Алтаир продължи напред, подмина жената, която беше коленичила в пясъка разплакана. Кълнеше и се опитваше да събере парчетата.

Ораторът зави по една улица и Алтаир го последва. Бяха влезли в тесен, почти безлюден сокак, притиснати и от двете страни от тъмни, кирпичени стени. Сигурно това беше пряк път до следващата сергия. Алтаир погледна назад, след това направи няколко бързи крачки напред, стисна оратора за рамото, завъртя го към себе си и заби върховете на пръстите си под ребрата му.

Ораторът се преви, олюля се и се опита да си поеме въздух, докато отваряше и затваряше уста като риба на сухо. Алтаир се озърна, за да се увери, че няма свидетели, след това пристъпи напред, завъртя се и ритна оратора в гърлото.

Човекът падна тежко, робата му се усука около краката. Ръцете му се стрелнаха към шията и той се претърколи в прахта. Асасинът се усмихна и продължи напред. „Спокойно“ — помисли си той. Беше прекалено…

Ораторът се стрелна бърз като кобра. Скочи, кракът му се стрелна напред и уцели Алтаир в гърдите. Изненаданият асасин се олюля назад тъкмо когато другият пристъпи напред със стиснати устни и свити юмруци. Очите му блестяха, той усети, че е извадил Алтаир от равновесие, когато асасинът отскочи, за да избегне удар, който се оказа подвеждащ и в следващия миг ораторът стовари юмрук в челюстта му.

Алтаир едва не падна, усети вкуса на кръв и се прокле. Беше подценил противника. Типична грешка за ученик. Ораторът се огледа трескаво, сякаш търсеше най-подходящия път за бягство. Алтаир заличи изражението на болка, изписало се по лицето му, и пристъпи напред, вдигнал високо юмруци, и нанесе удар в слепоочието на оратора, преди другият да успее да се отдръпне. Известно време двамата си разменяха удари. Ораторът беше по-дребен и по-бърз и стовари следващия си удар в носа на Алтаир. Асасинът се олюля и мигна бързо, за да прогони бликналите сълзи, които му пречеха да вижда ясно. Щом предвкуси победата, другият пристъпи напред и размаха юмруци. Алтаир отстъпи настрани, приведе се ниско и го ритна в краката, така че той изгуби равновесие и се строполи в пясъка, а дъхът му излезе със свистене, когато тупна по гръб. Алтаир се завъртя, сниши се и стовари коляно право в слабините на противника си. С удоволствие чу как той извика от болка. Раменете на Алтаир се вдигаха и отпускаха тежко, докато се съвземаше. Ораторът се гърчеше беззвучно в прахта, отворил широко уста в безмълвен писък, притиснал и двете си ръце към слабините. Когато най-сетне успя да си поеме дъх, Алтаир коленичи и приближи лице до неговото.

— Май знаеш доста за Тамир — засъска. — Казвай веднага какво планира.

— Знам само историите, които разказвам — изпъшка нещастникът. — Не знам нищо повече.

Алтаир загреба шепа пясък и я остави да изтече през пръстите му.

— Жалко. Няма никакъв смисъл да те оставям жив, след като не ми предлагаш нищо в замяна.

— Чакай. Чакай, де — вдигна разтреперана ръка ораторът. — Има нещо…

— Говори.

— Напоследък е доста зает. Следи изработката на много, ама наистина много оръжия.

— И какво от това? Най-вероятно са за Салах Ал’дин. Това никак не ми помага, което означава, че не помага и на теб… — Той посегна.

— Недей. Чакай. Слушай. — Мъжът въртеше очи, а по челото му избиха капки пот. — Не са за Салах Ал’дин. За друг са. Гербовете по тези оръжия са различни. Не са ми познати. По всичко изглежда, че Тамир помага на друг, но… не знам на кого.

— Това ли е всичко? — попита Алтаир.

— Да, да, това е. Казах ти всичко, което знам.

— Значи е време да си починеш.

— Недей — започна мъжът, но се чу пукот като от счупен глинен съд, когато Алтаир извади камата и я заби в гърдите му. Задържа умиращия, докато той притреперваше, кръвта се пенеше в ъглите на устата му и очите му придобиваха стъклен блясък. Бърза смърт. Чиста смърт.

Алтаир го положи на пясъка, склопи очите му и се изправи. Прибра камата си и премести тялото зад купчина вонящи каци, след което пое по уличката.

10

— Алтаир. Добре дошъл. Заповядай.

Водачът се подсмихна, докато влизаше. Алтаир го погледна и забеляза как той трепна, когато усети тежкия му поглед. Да не би по него да беше полепнал мирисът на смъртта? Може би водачът на тукашното Братство го беше усетил.

— Сторих каквото нареди. Сега ми дай маркера.

— Всяко нещо по реда си. Разкажи ми какво знаеш.

Все още развълнуван, след като беше отнел човешки живот, Алтаир прецени, че това е нещо дребно пред трудностите. Тръпнеше от нетърпение да постави този човек на мястото му. Само че моментът все още не беше настъпил. Налагаше му се да изиграе ролята си, да се преструва, докато се налага.

— Тамир властва над открития пазар „Ал-Силаах“ — рече той и се замисли за търговците, които си говореха приглушено, припомни си страха, изписал се по лицата им, когато забелязаха оратора на Тамир. — Печели пребогато от продажба на оръжие и брони и мнозина му помагат: ковачи, търговци, лихвари. Той е основният продавач на смърт в страната.

Другият кимна, след като чу онова, което вече му беше известно.

— Откри ли начин да ни отървеш от тази чума? — попита високомерно.

— На открития пазар „Ал-Силаах“ предстои среща за важна продажба. Говори се, че е най-голямата продажба на Тамир. Ще се разсейва покрай работата. Тогава ще ударя.

— Планът ти ми се струва подходящ. Можеш да действаш.

Бръкна под писалището и извади маркера на Ал Муалим. Беше перо от една от любимите птици на Учителя. Постави го на писалището между двамата.

— Нека бъде волята на Ал Муалим — рече той, когато Алтаир взе маркера и го прибра внимателно под плаща.

Скоро след изгрев тръгна от Братството и се върна на открития пазар „Ал-Силаах“. Когато пристигна на пазара, му направи впечатление, че всички са насочили вниманието си към церемониален двор в средата.

Скоро разбра причината. Там бе застанал търговецът Тамир. Пазеха го двама сърдити мъжаги, той командваше всички наоколо, беше се извисил над разтреперан мъж, застанал пред него. На главата му имаше тюрбан, беше облечен в елегантна туника и гети. Зъбите му блестяха под черните мустаци.

Докато Алтаир се прокрадваше отстрани на тълпата, не откъсваше очи от онова, което се случваше. Търговците излизаха иззад сергиите си, за да гледат. Хората или бързаха нанякъде, или разговаряха оживено, стояха уплашени.

— Само погледнете… — рече един мъж на Тамир.

— Сметките ти не ме интересуват — сряза го той. — Цифрите не променят нищо. Хората ти не са изпълнили поръчката, което означава, че аз съм провалил клиента си.

„Клиент — помисли си Алтаир. — Кой ли е въпросният клиент?“

Търговецът преглътна. Очите му се стрелнаха към тълпата в очакване на избавление. Никой не му помогна. Стражите на пазара стояха с безизразни лица и невиждащи очи, докато насъбралите се наблюдаваха безучастно какво става. На Алтаир му призля от тях, от цялата тази човешка сган: лешояди в очакване, стражи, които не предприемат нищо. Най-много обаче мразеше Тамир.

— Нужно ни е още време — молеше търговецът. Вероятно разбираше, че единственият му шанс беше да убеди Тамир да прояви милост.

— Това е извинение на мързелив и некомпетентен човек — отвърна кралят на черния пазар. — Ти такъв ли си?

— Не съм — отвърна човекът и закърши ръце.

— Онова, което ми показваш, говори за друго — отсече Тамир. Вдигна крак на ниската стена и се облегна на коляното си. — Кажи ми сега, какво смяташ да направиш, за да разрешиш проблема ни? Имам нужда от оръжията веднага.

— Не виждам разрешение — заекна нещастникът. — Хората ми работят денонощно. Само че… клиентът ти иска прекалено много. А пък доставката… Пътят е тежък.

— Де да произвеждаше оръжия със същата лекота, с която редиш извинения и оправдания — изсмя се Тамир. Обърна се към тълпата и някои се разсмяха — по-скоро от страх.

— Направих всичко по силите си — настоя възрастният. Изпод тюрбана му се стичаха капки пот, а брадата му трепереше.

— Не е достатъчно.

— Може би изискванията ти са прекалено високи — рече търговецът.

Безразсъден гамбит. Самодоволната усмивка се стопи от лицето на Тамир и той впи леденостудените си очи в човек.

— Прекалено високи ли? — попита остро. — Дадох ти всичко. Без мен все още щеше да омайваш змии с флейтата по за един грош. От теб исках единствено да изпълняваш заповедите ми. А ти ми казваш, че изискванията ми били прекалено високи!

Той извади камата и острието намигна. Тълпата се раздвижи уплашено. Алтаир погледна стражите, застанали със скръстени ръце, препасали мечове. Лицата им бяха безизразни. Никой на пазара не смееше да помръдне, сякаш ги бяха омагьосали.

Търговецът изхленчи уплашено. Отпусна се на колене и вдигна умолително преплетените си пръсти. На лицето му се беше изписало жално изражение, в очите му блестяха сълзи.

Тамир погледна жалкия човечец в краката си и го заплю. Търговецът примигна.

— Осмеляваш се да ме хулиш? — изрева Тамир.

— Милост, Тамир — продължи да хленчи старецът. — Не исках да те обидя.

— Тогава трябваше да си затваряш устата!

Алтаир забеляза жаждата за кръв в очите му и веднага разбра какво предстои да се случи. Точно както предполагаше, Тамир замахна към търговеца с камата, разкъса туниката му и на гърдите му зейна червена рана. Търговецът политна назад със сърцераздирателен вой.

— Недей! Спри! — пищеше той.

— Да спра ли? — изрече подигравателно Тамир. — Та аз едва започвам. — Пристъпи напред, и заби камата в корема на човека и го събори на земята. Чу се протяжен вой като на животно, когато Тамир го наръга отново. — Ти дойде на моя пазар — изкрещя.

Заби камата отново.

— Изправи се пред хората ми.

Заби камата за четвърти път. Плътта на стареца се разкъсваше, сякаш някой разфасоваше месо. Той продължаваше да пищи.

— И се осмели да ме обидиш.

Последва нов замах. Той подчертаваше всяка дума с нов замах.

— Научи си мястото.

Търговецът спря да крещи. Вече бе просто разкъсан, окървавен труп, проснат сред пазара, главата му беше извита под странен ъгъл. Един от охранителите на Тамир пристъпи напред, за да премести тялото.

— Не — заповяда задъханият Тамир. Приглади брадата си. — Остави го. — Обърна се към тълпата: — Това да е за урок на останалите. Добре помислете, преди да ми кажете, че не можете да направите нещо. Сега се връщайте на работа.

Оставиха тялото на стареца, където беше паднало — любопитно куче се приближи да подуши — хората се върнаха към ежедневните си задължения, пазарът отново придоби характерния си облик. Сякаш старецът беше забравен.

Не и от Алтаир. Той усети как отпуска юмруци, след което изпусна дълго сдържания дъх и се опита да овладее напиращия гняв. Наведе леко глава, очите му бяха скрити под качулката. Прокрадна се през множеството след Тамир, който крачеше през пазара, следван на няколко крачки от охраната си. Алтаир скъси разстоянието и го чу да разговаря с търговците, докато те го наблюдаваха с разширени от ужас очи и се съгласяваха безропотно с всичко, което той им кажеше.

— Не мога да продам това — сопна се Тамир. — Претопи го и започни отново. Ако пак се получи толкова зле, да знаеш, че следващия път теб ще претопя.

Нещастникът гледаше уплашено и кимаше.

— Не разбирам какво правиш по цял ден. Сергията ти е отрупана със стока. Кесията ти трябва да е пълна с монети. Защо не можеш да продадеш всичко това? Не е чак толкова трудно. Май не се стараеш много. Да не би да ти трябва мотивация?

Търговецът кимаше, докато най-сетне не разбра какво го питат и бързо заклати глава. Тамир продължи. Около него бе пълно с народ. Охраната му… Ето го удобният случай. След като стана очевидно, че всички на пазара се страхуват от Тамир, хората му станаха по-немарливи. Бяха се застояли край друга сергия, където настояваха да получат подаръци за съпругите си. Тамир си имаше нови жертви, които да тормози.

В този момент Алтаир се промъкна между него и двамата яки мъжаги. Напрегна се и усети тежестта на механизма за камата на малкия си пръст. Тамир стоеше с гръб към него и обиждаше друг собственик на сергия.

— Ти дойде да ме молиш за това място. Закле се, че никой няма да се справи по-добре от теб. Трябваше…

Алтаир пристъпи напред и — щрак — камата отскочи напред, когато прихвана Тамир с една ръка и използва другата, за да забие дълбоко в него острието.

Тамир изгъргори, но не извика, сгърчи се, след това се отпусна. Над рамото му Алтаир срещна погледа на ужасения продавач на сергията и разбра, че човекът се колебае как да постъпи: дали да се развика, или… Търговецът извърна глава и отстъпи настрани.

Алтаир положи Тамир на земята между двете сергии, далече от стражите, които така и не разбраха какво се е случило.

Тамир отвори очи.

— Дано намериш покой — пожела му тихо Алтаир.

— Ще си платиш, убиецо — изграчи Тамир. — От носа му рукна тънка струйка кръв. — И ти, и цялото племе асасини.

— Май ти си този, който плаща сега, приятелю. Няма да страдаш още дълго.

Тамир се изсмя грубо.

— Да не би да мислиш, че съм някой дребен продавач на смърт, който смуче от разрухата на войната? Странна мишена може би? Защо точно аз, след като много други вършат същото?

— Ти за различен ли се смяташ? — попита Алтаир.

— Различен съм, разбира се, защото служа на по-благородна кауза, не се боря за най-обикновена печалба. Също като братята…

— Братя ли?

Тамир се изсмя немощно.

— Аха… той си въобразява, че съм сам. Само че аз намерих покой. Отредена ми е роля. Много скоро ще опознаеш и останалите. Те няма да се зарадват на стореното от теб.

— Добре. Чакам с нетърпение да сложа край на живота им.

— Безмерна гордост. Тя ще те погуби, чедо — изхърка Тамир и издъхна.

— Все някой трябва да умре, за да се променят нещата — отвърна Алтаир и затвори очите му.

Извади перото на Ал Муалим изпод плаща, потопи го в кръвта на Тамир, хвърли последен поглед към охраната, след това се шмугна в тълпата. Вече се беше превърнал в призрак, когато чу вик зад себе си.

11

Тамир, първият от девет: Ал Муалим поглеждаше доволно от кървавото перо на бюрото си към Алтаир, после го похвали, а накрая му даде новата задача.

Алтаир наведе глава в знак на съгласие, след което остави Учителя. На следващия ден взе провизии и отново пое на път, този път за Акра — град, пазен също толкова ревниво от кръстоносците, колкото Дамаск от хората на Салах Ал’дин. Градът беше белязан от войната.

Акра бе извоюван с много кръв. Християните го бяха превзели отново след дълга, кървава обсада, продължила почти две години. Алтаир беше изиграл своята роля, като помогна да бъде спрян притокът на вода към града, след като тамплиерите я отровиха.

Не можа да направи нищо, когато хората започнаха да се тровят, а труповете във водата разпространиха болестта както сред мюсюлманите, така и сред християните, както зад стените на града, така и отвъд. Провизиите бяха свършили и хиляди умираха от глад. Тогава пристигнаха още кръстоносци, направиха нови машини, с които пробиха дупки в стените на града. Сарацините се биеха, някои запушваха пробойните, докато армията на Ричард Лъвското сърце не изтощи докрай мюсюлманите и те не се предадоха. Кръстоносците завзеха града и взеха като заложници целия му гарнизон.

Започнаха преговори между Салах Ал’дин и Ричард за освобождаването на заложниците, но бяха провалени от разногласията между Ричард и французина Конрад дьо Монферат, който не пожела да предаде заложниците.

Конрад се беше върнал в Тир; Ричард бе на път за Яфа, където войската му щеше да се срещне с войската на Салах Ал’дин. Братът на Конрад, Уилям, остана да командва.

Уилям дьо Монферат се бе разпоредил мюсюлманските заложници да бъдат убити и почти три хиляди бяха обезглавени.

И така Алтаир започна проучването в град, който все още носеше белезите на новата си история: обсада, болест, глад, жестокост и кръвопролитие. Гражданите познаваха добре страданието, в очите им беше стаена мъка, раменете им тежаха от бремето на тъгата. В бедняшките квартали се натъкна на най-ужасното страдание. Тела, увити в муселин, бяха подредени отстрани на улиците, а пиянството и насилието властваха по пристанищата. Единственото място в града, където не се носеше задушливата воня на отчаяние, беше в квартала „Шаин“, където се бяха настанили кръстоносците — където се намираха цитаделата на Ричард и покоите на Уилям. Оттам кръстоносците провъзгласиха Акра за столица на кралство Йерусалим и започнаха да трупат запаси, преди Ричард да поеме на поход към Яфа и да остави Уилям да се разпорежда вместо него. Досега господството му само влоши положението в града. Алтаир се нагледа на какво ли не, докато крачеше по улиците. Най-добре щеше да бъде час по-скоро да приключи с проучването си и да открие местното Братство. Тукашният водач, Джабал, седеше и гукаше нежно на гълъба в ръката си. Вдигна поглед, когато Алтаир влезе в стаята.

— А, Алтаир — започна любезно той. — Едно птиченце ми каза, че ще ме посетиш.

Усмихна се на шегата си, след това разтвори длан и пусна гълъба. Птицата подхвръкна на плота и запристъпва като пернат страж. Джабал го наблюдаваше развеселен, след това се настани удобно и погледна госта.

— И кой е нещастникът, когото Ал Муалим е избрал да усети остротата на меча ти, Алтаир? — попита.

— Ал Муалим нареди да екзекутирам Гарние дьо Наплуз.

Джабал трепна.

— Великият магистър на рицарите хоспиталиери?

Алтаир кимна.

— Точно така. Вече реших кога и къде ще нанеса удара си.

— Сподели с мен — помоли впечатленият Джабал.

Той започна:

— Живее и работи в болницата на ордена, на северозапад оттук. Според слуховете зад стените се вършат чудовищни неща.

Докато Алтаир му разказваше какво знае, мъжът кимаше замислено, обмисляше чутото и най-сетне попита:

— Какъв е планът ти?

— През повечето време Гарние стои затворен в покоите си в болницата, въпреки че понякога излиза, за да обиколи пациентите си. Ще ударя по време на някоя от тези обиколки.

— Виждам, че си обмислил всичко. Действай. — След тези думи той му подаде маркера на Ал Муалим. — Заличи това петно от Акра, Алтаир. Може би това ще ти помогне да изчистиш своето.

Алтаир взе маркера и погледна злобно Джабал — нима всички асасини знаеха за срама му? — след това излезе, придвижи се по покривите, докато най-сетне зърна болницата. Там спря, пое си дъх, съсредоточи се и погледна към нея.

Алтаир беше поднесъл на Джабал съкратена версия на онова, което беше открил, и скри изгарящото чувство на отвращение от водача на местното Братство. Беше научил, че Дьо Наплуз е Велик магистър от Ордена на рицарите хоспиталиери. Базата на създадения в Йерусалим орден — целта беше да се грижат за болните пилигрими — се намираше в един от най-мизерните квартали на Акра.

Там според онова, което беше научил Алтаир, Дьо Наплуз се занимаваше с всичко друго, но не и да осигурява помощ.

В района на хоспиталиерите той подслуша двама от членовете на ордена, докато обсъждаха как Великият магистър отпращал обикновените граждани от болницата и поради това хората били готови да се вдигнат на бунт. Единият каза, че се страхувал, да не би да се повтори скандалът от Тир.

— Какъв скандал? — попита приятелят му.

Мъжът се приведе напред и зашушна, а Алтаир трябваше да наостри уши.

— Веднъж Гарние нарече града свой дом — подчерта човекът, — но беше пратен в изгнание. Разправят, че правел експерименти с гражданите.

Приятелят му го погледна недоумяващо.

— Какви експерименти?

— Не знам подробности, но ме е страх, че… Може пак да е започнал. Сигурно затова се затваря в крепостта на хоспиталиерите.

По-късно Алтаир прочете свитък, който задигна от сътрудник на Дьо Наплуз. Прочете, че хоспиталиерът няма намерение да лекува пациентите си. Щом имал на разположение пациенти от Йерусалим, той провеждал опити — за неизвестен магистър — които имали за цел да предизвикат определено състояние при пациентите. А Тамир — от съвсем скоро мъртвият Тамир — доставял необходимото за операцията.

Една фраза от писмото привлече погледа му. „Трябва да си върнем отнетото“. Какво ли означаваше? Докато обмисляше прочетеното, той продължи да проучва. Великият магистър беше позволил „луди“ да се разхождат из болницата. Откри по кое време лъконосците по пасажите над сградата напускаха постовете си. Научи, че Дьо Наплуз обича да прави обиколките си без охрана и че единствено монаси се допускат по пасажите.

След като вече разполагаше с цялата информация, от която се нуждаеше, той посети Джабал, за да вземе маркера на Ал Муалим.

12

Обикаляше отвън сградата непосредствено до крепостта на хоспиталиерите. Както очакваше, имаше пазач лъконосец и Алтаир остана да наблюдава как крачи по пасажа и от време на време поглежда към вътрешния двор, но през повечето време наблюдаваше покривите. Алтаир вдигна очи към слънцето. Приблизително по това време, помисли си той и се усмихна вътрешно, лъконосецът щеше да се отправи към стълбата и да се спусне долу.

Алтаир се сниши. Скочи от покрива на пасажа и тихо се прокрадна напред, така че да надникне през ръба към двора отдолу. В средата се виждаше кладенец от сив, безличен камък, друго нямаше, за разлика от останалите пищно украсени сгради из Акра. Зърна неколцина стражи в подплатените черни одежди на рицарите хоспиталиери с бял кръст на гърдите и група монаси. Сред тях се лутаха хора — приличаха на пациенти — боси, без ризи. Горките нещастници се въртяха безцелно с празни изражения и стъклени погледи.

Алтаир се намръщи. Дори докато пасажът беше неохраняем, нямаше начин да се спусне незабелязано в двора. Прокрадна се към стената непосредствено до входа на болницата и надникна към улицата. На избелелия от слънцето каменен паваж се бяха скупчили болни и семействата им и молеха пазачите да ги пуснат вътре. Безмозъчни идиоти залитаха сред тълпата, протягаха ръце нагоре, крещяха неразбираеми слова и ругатни.

Тогава Алтаир ги видя — усмихна се — групата учени. Вървяха през тълпата, сякаш около тях нямаше никого, слепи и глухи за страданията и гълчавата. Изглежда се бяха упътили към болницата. Алтаир се възползва от суматохата, спусна се незабелязано на улицата, смеси се с учените и наведе глава, съсредоточи се и тръгна редом с тях. На няколко пъти рискува да вдигне поглед, за да провери накъде вървят, докато се оказа, че както бе предполагал, те се бяха насочили към болницата и застаналите отстрани стражи ги пропуснаха безпроблемно.

Алтаир сбърчи нос. По улиците се разнасяха типичните градски миризми на печива, парфюми и подправки, докато тук се стелеше воня на страдание, смърт и човешки екскременти. Незнайно откъде — през две затворени врати — долетяха мъчителни викове, последвани от тихи стенания. Той реши, че това е централната част на болницата. Разбра, че е прав, когато вратите неочаквано се отвориха и един пациент изскочи в двора.

— Не! Помощ! Помогнете ми! — изпищя той. Лицето му беше разкривено от страх. — Помогнете ми, моля ви! Трябва да ми помогнете!

След него излезе страж. Наблюдаваше мързеливо, сякаш мускулите на клепачите му бяха прерязани. Затича след беглеца и го хвана. След това с помощта на друг страж започна да го удря и да го рита, докато виковете на лудия не утихнаха и той не падна на колене.

Алтаир наблюдаваше. Усети как челюстта му се стяга, сви юмруци, докато стражата пребиваше човека, а другите пациенти се юрнаха към тях, за да виждат по-добре представлението, наблюдаваше как по лицата им се изписа някакво подобие на интерес, докато се олюляваха.

— Милост! — изписка лудият. — Моля за пощада. Стига!

Млъкна. Болката му бе забравена в мига, в който вратата на болницата се отвори и на прага застана мъж, който можеше да бъде единствено Гарние дьо Наплуз.

Оказа се по-нисък, отколкото очакваше Алтаир. Нямаше брада, бялата му коса беше късо подстригана, очите му бяха хлътнали, жестоки, увисналите ъгълчета на устните му придаваха вид на мъртвец. На ръкава му беше избродиран белият хоспиталиерски кръст, а на врата си носеше разпятие — очевидно онзи господ, на когото се кланяше, го беше изоставил, реши Алтаир. Беше препасал и престилка — мръсна, изпръскана с кръв.

Погледна свъсено лудия проснал се пред него, притиснат от стражите. Единият от стражите вдигна юмрук и удари отново нещастника.

— Достатъчно, дете — разпореди се Дьо Наплуз. — Помолих те да върнеш пациента, не да го убиваш.

Мъжът отпусна юмрук с нежелание, а Дьо Наплуз пристъпи напред, приближи се до лудия, който стенеше и се опитваше да се отдръпне, също като плашливо животно.

Дьо Наплуз се усмихна и грубостта му се стопи на мига.

— Недей така, недей — рече той на лудия почти нежно. — Всичко ще бъде наред. Подай ми ръката си.

Лудият поклати глава.

— Няма… няма! Не ме докосвай. Не ме докосвай отново…

Дьо Наплуз смръщи чело, сякаш обиден от реакцията на човека.

— Отърси се от този страх, иначе няма да мога да ти помогна — рече най-сетне.

— Да ми помогнеш ли? Както помогна на другите ли? Ти им отне душите. Моята не я давам. Не. Няма да ти дам моята. Никога, никога, никога… Моята не я давам, моята не я давам, моята не я давам…

Дьо Наплуз зашлеви лудия.

— Овладей се — изръмжа той. Хлътналите му очи заблестяха и другият отпусна глава. — Да не би да си мислиш, че това ми доставя удоволствие? Да не би да си мислиш, че искам да те нараня? Ти обаче не ми оставяш избор…

Неочаквано лудият се отдръпна от стражите и се опита да хукне към насъбралите.

— Всяка добра дума върви заедно с шамар с опакото на ръката му… — разпищя се той, профуча близо до Алтаир, а двамата стражи хукнаха след него. — Всичко е лъжа и измама. Той няма да се успокои, докато не коленичим пред него, всички до един.

Единият страж го хвана и го повлече обратно при Наплуз, където лудият захленчи под студения поглед на Великия магистър.

— Това не трябваше да го правиш — изрече бавно Дьо Наплуз и се обърна към стража с ленивите очи. — Върни го. Идвам веднага щом се погрижа за другите.

— Не можете да ме държите тук! — продължаваше да крещи лудият. — Пак ще избягам.

Дьо Наплуз се спря.

— Не, няма — отвърна спокойно и нареди на стража: — Счупи му краката. И двата.

Стражът се ухили, когато лудият се опита да се измъкне от хватката му. Последваха два ужасяващи пукота, сякаш някой прекърши сухи съчки, когато едрият рицар счупи първо единия, а след това и другия му крак. Жертвата изпищя и Алтаир усети как пристъпва напред, неспособен да се овладее, кипнал от възмущение и бяс при тази проява на жестокост.

След това моментът изчезна: мъжът изгуби съзнание — несъмнено болката беше прекалено силна и той не успя да я понесе — и двамата стражи го повлякоха нанякъде. Дьо Наплуз го наблюдаваше. Изражението на благо съчувствие се беше върнало на лицето му.

— Много се извинявам, дете — рече почти на себе си, преди да се обърне към тълпата: — Вие нямате ли по-добро занимание? — излая той и погледна навъсено монаси и пациенти, които бавно се разотидоха. Когато Алтаир обръщаше гръб, за да се отдалечи от тях, забеляза, че Дьо Наплуз оглежда внимателно тълпата, сякаш търсеше някой, изпратен да го убие.

„Добре — помисли си Алтаир, когато чу вратата на болницата да се затваря, след като Великият магистър излезе от двора. — Нека се страхува. Нека изпита частица от онова, което причинява на другите.“ Тази мисъл го постопли, докато крачеше редом с учените, които тъкмо влизаха през друга врата. Тя водеше към главното отделение, където сламените рогозки не скриваха вонята на страдания и човешки изпражнения. Алтаир едва сдържа пристъпа на гадене и забеляза, че неколцина от учените притискат крайчеца на робите си към носовете си. Чуваха се стенания и Алтаир видя болнични легла, в които някои стенеха, а други проплакваха от болка. Остана с наведена глава, надникна изпод качулката и забеляза, че Дьо Наплуз приближава към леглото, в което измъчен човечец беше вързан с каиши.

— Как си? — попита Дьо Наплуз.

Разкъсваният от болка пациент изхриптя:

— Какво ми… направи?

— А, да. Болката. Отначало боли, така си е. Това е нищожна цена. След време сам ще се съгласиш, че е така.

Мъжът се опита да вдигне ръка от леглото.

— Ти си… чудовище.

Дьо Наплуз се усмихна снизходително.

— И с по-лоши имена са ме наричали. — Мина покрай дървена клетка, в която беше поставено легло, и надникна към… не, това не беше пациент, осъзна Алтаир. Нещастниците вътре бяха обекти. Те бяха експериментът. Отново усети, че едва удържа гнева си. Огледа се. Повечето стражи се бяха скупчили в другия край на отделението. Също както в двора, неколцина умопомрачени пациенти се клатушкаха напред-назад, видя група монаси, които не изпускаха нито една дума на Дьо Наплуз, но спазваха почтително разстояние и си говореха нещо, докато Великият магистър обикаляше пациентите.

Ако щеше да изпълнява задачата си — а той бе твърдо решен да стори необходимото — трябваше да действа скоро.

В този момент обаче Дьо Наплуз се премести при друго легло и се усмихна на мъжа, който лежеше в него.

— Казаха ми, че вече можеш да ходиш — рече мило. — Впечатлен съм.

Мъжът го погледна объркано.

— Беше… толкова отдавна. Почти бях забравил… как.

Дьо Наплуз остана доволен — много доволен:

— Прекрасно!

— Не… разбирам. Ти защо ми помагаш?

— Защото няма кой друг — отвърна той и продължи.

— Дължа ти живота си — заяви човекът в съседното легло. — На твоите услуги съм. Благодаря ти. Благодаря ти, че ме освободи.

— Аз ти благодаря, че ми позволи — отвърна лекарят.

Алтаир се поколеба за момент. Да не би да грешеше?

Да не би Дьо Наплуз да не беше чудовище? Секунда по-късно отхвърли съмненията, веднага след като се замисли за лудия и писъците от болка, докато чупеха краката му, за безжизнените пациенти, които обикаляха болницата. Дори да имаше изцерени, те бяха задушени от насилието.

Дьо Наплуз стигна до последното легло в отделението. След няколко секунди щеше да излезе и Алтаир щеше да изпусне шанса си. Асасинът решително се извърна назад: стражите бяха все още в края на помещението. Отдели се от групата учени и пристъпи към Дьо Наплуз, докато Великият магистър стоеше приведен над пациента.

Камата на Алтаир отскочи напред и той я заби, като същевременно се протегна към Дьо Наплуз и задуши вика му, когато хоспиталиерът изви гръб от болка. Почти нежно, асасинът положи тялото на лекаря на пода.

— Освободи се от товара си — прошепна.

Дьо Наплуз примигна и вдигна очи — право към лицето на асасина. В гаснещите му очи нямаше страх. Алтаир забеляза единствено загриженост.

— А… значи вече мога да си почина — рече. — Безбрежният сън ме зове. Преди да затворя очи, искам да знам какво ще стане с чедата ми.

Чеда ли?

— Да не би да говориш за хората, които търпят жестоките ти експерименти? — Алтаир не успя да скрие отвращението си. — Ще бъдат освободени и ще се върнат по домовете си.

Умиращият се разсмя сухо.

— Домове ли каза? Какви домове? В калта и канавките ли? В бордеите, може би? В тъмниците, които им отнехме ли?

— Отвели сте тези хора против волята им.

— Да, незначителната воля, която притежаваха — изхъхри Дьо Наплуз. — Не е възможно да си чак толкова наивен. Да не би да успокояваш разплакано дете единствено защото негодува: „Искам да си поиграя с огъня, татко“.

Ти какво ще му кажеш? „Както искаш?“ Кажи го, но после ти ще носиш вината за изгарянията му.

— Тук не става въпрос за деца — отвърна Алтаир в желанието си да разбере умиращия, — а за зрели мъже и жени.

— Телом, може би. Но не и в умствено отношение. Тъкмо това се опитвах да оправя. Признавам, че без артефакта — който вие откраднахте от мен — прогресът ми е бавен. Но пък още имам билките. Отвари и извлеци. Стражите са добър пример за успеха ми. Бяха напълно луди, преди да ги открия и да ги освободя от тъмницата на ума им. Щом умра, те отново ще полудеят…

— Ти наистина ли вярваш, че им помагаш?

Дьо Наплуз се усмихна и светлината в очите му започна да гасне.

— Не е важно в какво вярвам. Важно е онова, което знам.

Той издъхна. Алтаир отпусна главата му на каменния под, извади перото на Ал Муалим и го потопи в кръв.

— Нека смъртта те дари с покой — промълви.

В същия миг един от застаналите наблизо свещеници извика. Алтаир се отдръпна от тялото и видя, че стражите се насочват към него. Докато вадеха мечовете си, той скочи и затича към далечната врата, която — искрено се надяваше — отвеждаше към двора.

Тя се отвори и той с облекчение видя, че излиза навън.

Никак не се зарадва, когато видя стража с ленивите очи, който изскочи през отворената врата, изтеглил тежкия си меч…

Алтаир извади своя и с камата в една ръка и меча в другата го посрещна. Разнесе се звън на метал. В продължение на секунда двамата бяха наежени един срещу друг, толкова близо, че Алтаир огледа набраздената от белези кожа около очите на рицаря. След това рицарят отскочи настрани и парира удара на Алтаир, приспособи се към движенията му толкова бързо, че той едва успя да реагира. Асасинът отстъпваше с леки, грациозни стъпки в желанието си да увеличи разстоянието между себе си и рицарят, който се оказа много по-добър боец, отколкото бе очаквал. Освен това беше едър мъж. Жилите на врата му бяха изпъкнали, а мускулите — оформени след години на размахване на меча. Алтаир чу пристигането на останалите стражи. Те спряха по сигнал на рицаря.

— Той е мой — изръмжа гигантът.

Беше арогантен, притежаваше прекалена самоувереност. Алтаир се усмихна и се наслади на иронията. След това пристъпи напред и замахна. Рицарят се ухили, отби поредния удар с пъшкане, а Алтаир отскочи наляво и го заобиколи от другата страна — страната на болното му око, слабото му място — и с един замах преряза врата му.

Раната зейна, от нея бликна кръв и стражът се отпусна на колене. Отзад се чу вик на изненада и Алтаир хукна, разблъска групата луди, които се бяха насъбрали, за да гледат, затича през двора, покрай кладенеца, мина под арката и се понесе из улиците на Акра.

Спря и огледа покривите. След това прескочи една сергия, а разгневеният търговец размаха юмрук, докато той прескачаше стената зад него, за да се качи на покривите. Тичаше, скачаше, стараеше се да се отдалечи колкото е възможно повече от кошмарната болница. Потъна сред човешката гмеж, замислен над последните думи на Дьо Наплуз. Думата артефакт не му излизаше от ума. За миг Алтаир се замисли за кутията на бюрото на Ал Муалим, но това беше невъзможно. Каква връзка можеше да има хоспиталиерът с нея?

Ако не ставаше въпрос за нея, то тогава за какво?

13

— Гарние дьо Наплуз е мъртъв — съобщи той на Ал Муалим няколко дни по-късно.

— Отлично — кимна одобрително Учителя. — Не сме се надявали на толкова благоприятен изход.

— Въпреки това… — започна.

— Какво има?

— Лекарят настояваше, че работата му е благородна — обясни Алтаир. — Като се замисля за онези, които уж бяха негови пленници, повечето му бяха благодарни. Не говоря за всички, но за доста от хората, затова се замислих… Как е успял да превърне враговете си в приятели?

Ал Муалим се изсмя.

— Водачите винаги намират начини да накарат другите да им се подчиняват. Нали затова са водачи. Когато думите не достигат, те намират други начини. Когато и другите начини не помогнат, прибягват до по-елементарни хитрости: подкупи, заплахи и други номера. Има растения, Алтаир — билки от далечни страни — от които човек губи ума си, сетивата си. Те доставят такова удоволствие на човека, че го превръщат в роб.

Алтаир кимна и се замисли за пациентите, които очевидно не бяха на себе си. Ами лудият!

— Мислиш, че онези хора са били упоени, така ли? Отровени?

— Да, ако е така, както ги описваш — рече Ал Муалим. — Моите врагове ме обвиняват в същото.

После даде на Алтаир следващата задача и асасинът се запита защо Учителя се усмихваше, докато му нареждаше да направи нужната проверка и след това да се обади в местния клон на асасините в Йерусалим.

Сега, докато влизаше в Братството, той разбра защо. Сигурно се беше развеселил при мисълта, че пътищата на Алтаир и Малик ще се пресекат отново.

Асасинът се изправи зад писалището, когато Алтаир влезе. За момент двамата останаха впили очи един в друг, без да крият омразата си. След това Малик бавно се обърна и Алтаир видя, че едната му ръка липсва.

Алтаир пребледня. Разбира се. След раната, която бе получил в боя с хората на Дьо Сабле, дори най-добрите лекари в Масиаф не бяха успели да спасят лявата ръка на Малик и бяха прибегнали до ампутация.

Малик се усмихна с горчивина и сладост на победата, за която бе платил твърде висока цена, и той се опомни. Припомни си, че бе негово задължение да се отнесе към Малик със смирение и уважение. Сведе покорно глава в знак на почит към загубата на другия. Той беше негов брат. Беше изгубил ръката си. Беше с по-високо положение от неговото.

— Мир и покой, Малик — рече най-сетне.

— Присъствието ти ме лишава и от двете — сопна се той. Изглежда си беше поставил за цел да се отнесе към Алтаир с презрение. — Какво искаш?

— Ал Муалим иска…

— Да изпълниш някоя задача в опит да си върнеш достойнството и уважението ли? — подсмихна се Малик. — Добре. Казвай какво си научил.

— Научих следното — започна Алтаир. — Мишената е Талал, който търгува с хора, отвлича граждани на Йерусалим и ги продава в робство. Базата му е един склад, който се намира в северната кула. В момента подготвя керван за отпътуване. Ще ударя, докато проверява стоката си. Ако мога да избегна хората му, Талал няма да окаже съпротива.

Другият изви устни.

— Нямало да окаже съпротива ли? Я се чуй. Каква арогантност!

Алтаир се упрекна. Малик беше прав. Спомни си оратора в Дамаск, когото беше подценил и който едва не го победи.

— Приключихме ли? — попита, без да разкрива мислите си пред Малик. — Доволен ли си от онова, което съм научил.

— Не — отвърна Малик и му подаде перото, — но се налага да се примиря.

Алтаир кимна. Погледна към празния ръкав на Малик и се канеше да каже нещо, когато осъзна, че нито една дума не е в състояние да компенсира провалите му. Беше струвал на Малик прекалено скъпо и не можеше да се надява някога да получи прошка.

Затова му обърна гръб и излезе. Поредната мишена щеше да почувства хладното му острие.

14

Скоро след това Алтаир се прокрадна в склада, където подготвяха стоките, огледа се и онова, което видя никак не му хареса.

Нямаше стражи. Нямаше и факли.

Направи две крачки напред, след това спря. Не. Къде му беше умът? Тук нищо не беше наред. Тъкмо се канеше да се обърне и да си тръгне, когато вратата най-неочаквано се хлопна и той чу ясния звук на резе.

Изруга и изтегли меча.

Промъкна се напред, сетивата му бавно се приспособиха към сумрака, влагата, мириса на изгасени факли и…

Имаше още нещо. Миришеше на животни, но на него му се стори, че долавя и човешка миризма.

Слабите пламъци на факлите хвърляха светлина по тъмните, гладки стени, някъде капеше вода. Следващият звук, който долови, беше тих стон.

Очите му бавно свикваха, докато той се плъзгаше напред към щайги и бъчви, а след това попадна на… клетка. Пристъпи по-близо и едва не се отдръпна, когато видя какво има вътре. В нея беше затворен мъж. Жалко създание, треперещо. Беше притиснал колене към гърдите, което наблюдаваше Алтаир с измъчени, насълзени очи. Той вдигна трепереща ръка.

— Помогни ми — помоли…

В същия момент Алтаир чу нов звук зад себе си, завъртя се и видя втори мъж. Висеше на стената, китките и глезените му бяха прихванати в окови. Главата му се лашкаше на гърдите, над лицето му падаха мръсни кичури коса, но устните му мърдаха, сякаш изричаше молитва.

Алтаир пристъпи към него. След това чу нов глас, който долетя откъм краката му и той видя метална решетка на каменния под на склада. Вгледа се надолу и различи уплашеното лице на друг роб, кокалестите му пръсти проврени през решетките, протегнати към Алтаир. Зад него, в ямата, асасинът видя още тъмни сенки, чу тътрене на крака и нови гласове. Сякаш в миг помещението се изпълни с молбите на нещастниците.

— Помогни ми, помогни.

Молбата беше толкова настоятелна, че му се прииска да запуши уши. Накрая се разнесе по-висок глас:

— Не трябваше да идваш тук, асасин.

Това сигурно беше Талал.

Алтаир се обърна и видя как се раздвижиха сенките на балкона над него. Лъконосец ли беше? Напрегна се, приклекна и стисна меча, за да се превърна в колкото е възможно по-малка мишена.

Само че ако Талал искаше да го убие, досега щеше да го е ликвидирал. Той влезе право в капана на търговеца на роби — грешка на глупец, типична за новак, но капанът все още не беше щракнал окончателно.

— Само че ти не си от хората, които слушат — подигра се Талал. — Не трябва да компрометираш Братството си.

Алтаир пропълзя напред, като се опитваше да определи местоположението на търговеца. Със сигурност беше на високо. Въпросът беше къде точно.

— Да не би да си въобразяваш, че не знаех за присъствието ти? — продължи безплътният глас през смях. — Научих за теб в мига, в който влезе в града. Пипалата ми са навсякъде.

Отдолу чу ридания и когато сведе поглед, видя нови решетки, набраздени от сълзи лица, които се взираха към него.

— Помогни ми… Спаси ме…

Видя още клетки, още роби, и мъже, и жени: просяци, проститутки, пияници и луди.

— Помогни ми. Помогни…

— Тук е пълно с роби — провикна се Алтаир. — Къде са търговците на роби?

Талал не му обърна никакво внимание.

— Виж делото ми в цялото му величие — заяви гръмко и наоколо пламнаха нови факли, за да разкрият нови уплашени и измъчени лица.

Пред Алтаир се отвори нова порта и той влезе в съседно помещение. Качи се по стълбите към просторна галерия над него. Видя хората, скрити в сенките, и стисна меча.

— Сега какво, търговецо на роби? — провикна се той.

Талал се опитваше да го сплаши. Истина беше, че имаше неща, които плашеха Алтаир, но не и онова, на което беше способен търговецът на роби.

— Не ме наричай така — изкрещя Талал. — Искам единствено да им помогна по същия начин, по който друг помогна на мен.

Алтаир все още чуваше тихите стонове на робите в стаята отзад. Съмняваше се дали ще приемат намесата му като помощ.

— Не им помагаш, като ги затваряш — провикна се в мрака.

Талал така и не се показваше.

— Да ги затварям ли? Пазя ги, подготвям ги за пътуването, което предстои.

— Какво пътуване? Налагаш им робство.

— Нищо не знаеш ти. Беше глупаво да те водя тук и да мисля, че щом видиш, ще разбереш.

— Разбирам достатъчно добре. Нямаш кураж да се изправиш пред мен, предпочиташ да се криеш сред сенките. Стига приказки. Покажи се.

— Аха… Значи искаш да видиш човека, който те призова тук, така ли?

Алтаир усети движение в галерията и изкрещя:

— Не си ме призовал. Дойдох по своя воля.

От балкона над него се разнесе смях.

— Нима? — подхвърли подигравателно Талал. — А кой остави портата незалостена? Кой ти разчисти пътя? Досега наложи ли ти се да вдигнеш меча, а? Направих всичко това за теб.

Нещо се раздвижи по тавана над галерията и по каменния под се изписа ивица светлина.

— Тогава излез на светло — провикна се отгоре Талал — и ти обещавам една последна услуга.

Алтаир отново си каза, че ако този мъж искаше да го убие, стрелците му щяха да са го надупчили досега. Пристъпи напред. В същия момент от сенките наизскачаха маскирани мъже и го заобиколиха. Наблюдаваха го с безразличие, мечовете им висяха отстрани, а гърдите им се издигаха и спускаха.

Алтаир преглътна. Бяха шестима. Съвсем не бяха „елементарно предизвикателство“.

След това отгоре се чуха стъпки и той погледна към галерията, където Талал излезе от сумрака и го погледна. Беше облечен в семпла туника с дебел колан. На рамо носеше лък.

— Ето ме пред теб — рече той и разпери ръце, усмихна се, сякаш приветстваше топло гост в дома си. — Какво желаеш?

— Слез долу — посочи Алтаир с меча. — Нека уредим въпроса с чест.

— Винаги ли трябва да се стига до насилие? — отвърна търговец и на асасина му се стори разочарован. След това добави: — За съжаление, асасин, не мога да ти помогна, защото ти самият не желаеш да си помогнеш. Не мога да позволя работата ми да бъде застрашена. Не ми оставяш никакъв избор. Трябва да умреш.

Даде знак на хората си.

Двама вдигнаха мечовете.

След това нападнаха.

Алтаир изпъшка и отби атаката на въоръжените, отблъсна ги, след това насочи вниманието си към третия. Другите очакваха реда си. Бързо разбра, че стратегията им е да го нападат по двама.

Така можеше да се справи. Сграбчи единия и със задоволство забеляза стреснатия му поглед, след което го хвърли към петия и двамата се блъснаха в скеле, което се срути под тежестта им. Алтаир се възползва от предимството, замахна с меча, чу вик и предсмъртно гъргорене, преди мъжът да се просна на пода.

Нападателите се прегрупираха, поглеждаха един към друг, докато го обикаляха. Той се въртеше заедно с тях, протегнал меча, усмихнат. Сега вече почти се забавляваше. Петима маскирани убийци срещу един асасин. Бяха решили, че плячката ще им падне лесно в ръцете. Сега обаче не бяха чак толкова сигурни.

Набеляза един. Това беше стар трик, на който го научи Ал Муалим.

Алтаир нарочно впи поглед в маскирания точно срещу него…

„Не изпускай от поглед останалите, но нападни само един. Набележи го за мишена. Покажи му, че той е мишената“ — припомни ми той.

Усмихна се. Стражът изпъшка.

„Тогава го довърши!“

Бърз като змия, Алтаир нападна, нахвърли се върху мъжа, който реагира бавно и зяпна острието на Алтаир, докато потъваше в гърдите му, след това със стон се отпусна на колене. Алтаир изтегли меча, като разкъса плътта му, и насочи вниманието си към следващия.

„Набележи един…“

Стражът му се стори ужасен, вече не приличаше на обучен убиец, ако можеше да се съди по треперещия в ръката му меч. Изкрещя нещо на език, който Алтаир не разбра, след това се втурна тромаво напред с надеждата да изтегли битката към асасина, който отстъпи настрани, прониза мъжа в корема и със задоволство видя как вътрешностите му се изсипаха. Талал подканваше хората си да нападат дори след като още един падна и останалите двама атакуваха едновременно. Сега вече не изглеждаха чак толкова страшни, въпреки маските. Приличаха на уплашени мъже, които щяха да загинат всеки момент.

Алтаир нанесе нов удар и от врата на единия изригна фонтан кръв. Последният се обърна и побягна с надеждата да открие спасение в галерията. Алтаир прибра меча си, стисна две ками, завъртя ги, остриетата им проблеснаха — веднъж, втори път — и ги запрати в гърба на мъжа. Той падна от стълбата. Вече нямаше къде да бяга.

Алтаир чу забързани стъпки над себе си. Талал бягаше. Наведе се, за да вземе ножовете, хвърли се към стълбата и стигна на балкона тъкмо навреме, за да види как търговецът бяга към друга стълба, която водеше на покрива.

Асасинът се втурна след него и надникна през капандурата. Успя да се дръпне навреме, преди стрелата да се забие в дървото до него. Забеляза как стрелецът, разположил се на далечен покрив, нагласява нова стрела, превъртя се върху покрива и метна двете ками, все още мокри от кръвта на предишната жертва.

Лъконосецът изрева и падна. Единият нож стърчеше от врата му, другият — от гърдите. След това се обърна и видя как Талал бяга по моста между къщите, скача на едно скеле и тупва на улицата. Обърна се и щом видя, че Алтаир го е последвал, се затича.

Алтаир го настигаше. Беше бърз и за разлика от Талал не се озърташе непрекъснато, за да провери дали някой го преследва. Затова не се блъскаше в нищо неподозиращите пешеходци като Талал. Жените пищяха, кълняха, мъжете ругаеха и го блъскаха настрани.

Той напредваше бавно по улици, през пазари и следващия път, когато се обърна, Алтаир видя бялото на очите му.

— Побегни сега — провикна се през рамо Талал, — докато все още можеш. Стражите ми скоро ще са тук.

Асасинът се изсмя и продължи да тича.

— Откажи се и ще ти подаря живота — извика Талал. Алтаир не отговори. Продължи да го преследва. Провираше се умело през тълпата, отбиваше продуктите, с които Талал го замеряше. Сега вече го настигаше с всяка крачка и преследването беше към края си.

Търговецът се озърна за последно, видя колко се е скъсило разстоянието и отново се опита да придума Алтаир:

— Спри и ме чуй! Може да се споразумеем.

Алтаир не отговори и този път, просто наблюдаваше как Талал се обръща. Търговецът на роби всеки момент щеше да се сблъска с жена, която не виждаше заради дамаджаните, които носеше. Нито един от двамата не виждаше накъде върви.

— Нищо не съм ти направил — продължаваше да крещи Талал, забравил, че само преди няколко минути беше изпратил шестима мъже, които да убият Алтаир. — Защо ме преследваш…

Той изхълца задавено и тупна на земята заедно с жената, чиято стока се пръсна около тях.

Талал се опита да се изправи на крака, но се оказа твърде бавен и Алтаир скочи върху него. Щрак. Щом камата изскочи, той я заби в мъжа и коленичи до него, а кръвта бликна от носа и устата на Талал. Жената с дамаджаните се изправи зачервена, изпълнена с възмущение, готова да се нахвърли върху Талал. Щом видя Алтаир и камата му, а след това и кръвта, която се лееше от Талал, тя хукна и се разпищя. Останалите хора се отдръпнаха от тях, очевидно усетили, че нещо не е наред. В Йерусалим, където конфликтите бяха ежедневие, жителите предпочитаха да не се застояват, където имаше насилие, да не би да бъдат въвлечени.

Алтаир рече на Талал:

— Сега вече няма къде да бягаш. Сподели с мен тайните си.

— Аз изиграх ролята си, асасин — отвърна Талал. — Братството не е толкова слабо, че смъртта ми да попречи на дейността му.

Алтаир си припомни Тамир. И той беше споменал нещо за други, преди да умре.

— Кое братство? — попита настоятелно.

Търговецът се усмихна насила.

— Ал Муалим не е единственият, който има планове за Светите земи. От мен повече няма да чуеш.

— Значи приключихме. Помоли своя господ за прошка.

— Няма господ, асасин. — Талал се изсмя немощно. — Дори да имаше, отдавна ни е изоставил. Изоставил е мъжете и жените, които аз поех в ръцете си.

— Какво искаш да кажеш?

— Просяци. Курви. Наркомани. Прокажени. От тях стават ли роби? Не са подходящи дори за физически труд. Не… Целта ми не беше да ги поробвам, а да ги спася. И независимо от това ти ще ни избиеш до един, и то само защото така ти е наредено.

— Не — отвърна обърканият Алтаир. — Ти печелиш от войната, от погубения, съсипан живот.

— Какво друго да мислиш, след като си толкова невеж. Не мислиш. Нали разправят, че в това ви е силата. Нима не виждаш иронията?

Алтаир не откъсваше очи от него. Същото беше й с Дьо Наплуз. Думите на умиращия заплашваха да унищожат всичко. А пък Алтаир си мислеше, че познава мишената.

— Очевидно все още не си я забелязал. — Талал си позволи една последна усмивка, щом забеляза объркването му. — След време ще я видиш.

След тези думи издъхна.

Алтаир протегна ръка и затвори очите му.

— Извинявай — рече, преди да потопи маркера в кръвта му, изправи се, остави трупа на Талал и се смеси с тълпата.

15

Когато пътуваше, Алтаир лагеруваше край кладенци, извори и чешми, все на места, където имаше вода и палмите хвърляха сянка. Там можеше да си почине, а конят му да попасе на воля, без да го спъва. Често пъти това беше единственото зелено петно, докъдето стигаше погледът, и нямаше опасност животното да избяга.

Тази нощ откри чешма под заслон, закътана така, че пустинята да не погълне безценната течност, и се напи доволно. После легна под заслона и се замисли над последните мигове на Талал. Мислите му се върнаха още по-назад, към труповете, които беше оставил в миналото. Отнет живот.

Сблъска се със смъртта като момче, по време на обсада. Асасин, сарацин и, разбира се, собственият му баща, въпреки че му беше спестен ужасът да види как става. Чу края, чу как брадвата се стоварва, последвана от тихо тупване, и се втурна към портата, за да отиде при баща си, когато нечии ръце го сграбчиха.

Загърчи се, разпищя се:

— Пусни ме! Пусни ме!

— Не може, дете. — Алтаир видя, че го държи Ахмад, агентът, чийто живот баща му спаси, като даде своя. Алтаир го погледна с омраза, без да се интересува, че Ахмад беше върнат окървавен, неспособен да стои на крака, разкъсван от срам, че се е пречупил по време на разпита на сарацините. Интересуваше го единствено, че баща му е дал живота си, че е мъртъв и…

— Ти си виновен! — изкрещя той, изви се, отдръпна се от Ахмад, който стоеше с наведена глава и приемаше думите на момчето като удари.

— Ти си виновен — засъска отново Алтаир, след това приседна на изгорялата от слънцето трева, зарови глава в ръце и му се прииска да се скрие от света. На няколко крачки Ахмад, пребит, също се отпусна на тревата.

Отвъд стените на цитаделата сарацините се оттегляха, като оставиха обезглавеното тяло на бащата на Алтаир, за да могат асасините да го приберат. Оставиха рани, които никога нямаше да зараснат.

Известно време момчето остана в стаята, която делеше с баща си. На пода бяха пръснати рогозки между двата сламеника — един голям и един по-малък. Имаше и семпло писалище. Той се премести да спи на по-големия сламеник, за да усеща мириса на баща си. Понякога си го представяше, седнал зад писалището. Или пък си припомняше за пореден път някои от онези случаи, когато баща му се връщаше късно и започваше да гълчи Алтаир, задето е все още буден, след което гасеше свещта и си лягаше. Сега вече сирачето Алтаир имаше само спомени. Спомени за отминалото време. Ал Муалим каза, че щом настъпи моментът ще го призове, веднага след като предрешат бъдещето му. Междувременно, Учителя разреши всеки път, когато Алтаир се нуждае от нещо, да го търси за напътствия.

Ахмад пък имаше треска. Нощем бълнуваше и гласът му отекваше в цитаделата. Понякога крещеше, сякаш от болка, случваше се дори да се държи като умопомрачен. Една нощ не спря да вика една-единствена дума. Алтаир стана от леглото и отиде до прозореца, защото му се стори, че чува името на баща си.

Наистина беше името на баща му.

— Умар.

Всеки път, когато го чуеше, имаше чувството, че някой го удря.

— Умар. — Писъкът се носеше в празния двор. — Умар.

Не, дворът не беше празен. Когато се вгледа по-внимателно, Алтаир забеляза дете, приблизително на неговата възраст, застанало като страж в прозирната утринна омара, която се стелеше над тренировъчния плац. Беше Абас. Алтаир почти не го познаваше, знаеше единствено, че е Абас Софиан, синът на Ахмад Софиан. Момчето стоеше навън и слушаше безсмислиците, които баща му редеше, вероятно се молеше безмълвно за него и Алтаир остана да го наблюдава, възхитен от безмълвното му бдение. След това пусна пердето и си легна, като притисна с ръце ушите си, за да не чува как Ахмад зове баща му. Опита се да вдъхне мириса на баща си и разбра, че става все по-неуловим.

Казаха, че треската на Ахмад преминала, че се бил върнал в покоите си, но бил напълно сломен. Алтаир разбра, че бил на легло и Абас се грижел за него. Лежал два дни.

На следващата нощ някакъв шум събуди Алтаир и той остана да лежи, примигна и чу ясно как някой се движи към писалището. Свещта хвърляше сенки по каменната стена. В просъница реши, че е баща му. Беше се върнал да го вземе. Той се надигна усмихнат, готов да го приветства. Очакваше да му скара, че още не е заспал. Добре поне, че го изтръгна от кошмара, в който беше загинал и го беше изоставил.

Оказа се обаче, че мъжът в стаята не беше баща му, ами Ахмад.

Той застана до вратата, облечен в бяла роба, много блед. На лицето му се беше изписало отнесено изражение, което издаваше открития вътрешен мир, и той отправи усмивка на Алтаир, сякаш за да не уплаши момчето. Очите му бяха като две черни дупки, сякаш болката беше прогорила живота в тях. В ръката си стискаше кама.

— Извинявай — рече той и това бе единствената дума, която изрече, последната, защото прокара острието по гърлото си и там зейна червена уста.

Кръвта покапа по робата, около раната се събраха мехурчета. Камата се изплъзна и изтрака на пода и той се строполи с усмивка на колене, без да откъсва поглед от Алтаир, който не помръдваше от страх, неспособен да се извърне, докато кръвта на Ахмад изтичаше. Умиращият се отпусна и най-сетне очите му се откъснаха от момчето, когато политна назад, но вратата не му позволи да падне. Остана така няколко секунди като просител на колене и после политна напред.

Алтаир нямаше представа колко време е стоял така, плачеше тихо и слушаше как кръвта на Ахмад се стича по каменния под. Най-сетне събра кураж да стане от леглото, да вземе свещта и да го заобиколи. Отвори вратата и тя изскърца, когато затисна крака на Ахмад. Щом се озова навън, хукна. Свещта угасна, но той не обърна внимание на това. Тича чак до покоите на Ал Муалим.

— Никога не споменавай и дума за случилото се — нареди Ал Муалим на следващия ден. Даде на Алтаир топла напитка с много подправки, след това момчето прекара нощта в покоите на Учителя, където спа непробудно. Учителя пък излезе, за да се погрижи за тялото на Ахмад. Разбра го на следващия ден, когато Ал Муалим се върна при него и седна на постелята му.

— Ще кажем на Ордена, че Ахмад е заминал под прикритието на нощта — рече. — Те да си вадят каквито искат заключения. Не можем да позволим Абас да носи срама, задето баща му е отнел живота си. Стореното от Ахмад е истински позор. Този позор ще засегне и близките му.

— Ами Абас, Учителю? — попита Алтаир. — Той ще научи ли истината?

— Не, дете.

— Би трябвало поне да знае, че баща му…

— Не, дете — повтори Ал Муалим по-високо. — Никой няма да казва и дума на Абас, включително и ти. Утре ще оповестя, че двамата с него ставате ученици на Ордена, че отсега нататък ще бъдете братя, освен по кръв. Ще спите в една стая. Ще се обучавате, ще учите и ще се храните заедно. Също като братя. Ще се грижите един за друг. Ще бдите един над друг и физически, и по всякакъв друг начин. Ясен ли съм?

— Да, Учителю.

По-късно същия ден Алтаир бе настанен в една стая с Абас. Стаята беше оскъдно обзаведена: два сламеника, сламени рогозки, малко писалище. Не се хареса на момчетата, но Абас заяви, че скоро щял да замине, веднага щом баща му се върнел. Нощем спеше неспокойно, понякога викаше насън, докато Алтаир лежеше буден и се страхуваше да заспи, да не би Ахмад да го споходи в съня му и той да се издаде.

А кошмарите го връхлитаха. Ахмад му се явяваше всяка нощ. Идваше стиснал кама, която блестеше на светлината на свещта. Той прокарваше бавно острието през гърлото си. През всичкото време беше широко усмихнат.

Алтаир се събуди. В пустинята беше студено и тихо. Палмите шумоляха при всеки порив на вятъра, а водата продължаваше да капе зад него. Той прокара ръка по челото си и усети, че се е изпотил. Отпусна отново глава с надеждата да поспи, докато съмне.

Втора част

16

— Справи се добре — похвали го Ал Муалим на следващия ден. — Трима от деветимата са мъртви и аз ти благодаря. Но не мисли, че ще ти позволя да почиваш върху лаврите си. Работата ти едва сега започва.

— Очаквам заповедите ти, Учителю — отвърна тържествено Алтаир. Макар и изтощен, той беше благодарен, че е започнал да печели отново уважението на Ал Муалим. Забеляза промяна в отношението на стражите. Преди го наблюдаваха с презрение, докато сега се отнесоха с уважение, колкото и да не им се искаше. Очевидно новината за успехите му беше стигнала и до тях. Ал Муалим пък започваше да му се усмихва и дори му посочи да седне. Да седне!

Учителят продължи:

— Крал Ричард, горд от победата си при Акра, се готви да отпътува на юг, към Йерусалим. Салах Ал’дин сигурно е наясно с това, затова събира хората си край разрушената крепост Арсуф.

Алтаир се напрегна, щом помисли за Салах Ал’дин. Припомни си деня, когато сарацините бяха пред портите на крепостта…

— Искаш ли да ги убия и двамата? — попита и се наслади на мисълта да прониже предводителя на сарацините. — Това ще сложи край на войната им, преди още да е започнала.

— Не — сряза го Ал Муалим и го погледна толкова строго, че на Алтаир му се стори, че Учителя чете мислите му. — Нали така ще разпилеем силите им — и ще изложим страната на жаждата за кръв на десет хиляди воини без надзор. Ще минат много дни, преди двамата да се срещнат, а докато са на поход, няма как да се бият. Заеми се с по-непосредствена заплаха: мъжете, които управляват в тяхно отсъствие.

Алтаир кимна. Очевидно жаждата му за мъст трябваше да остане за друг път.

— Кажи ми имената, аз ще ти донеса кръвта им.

— Точно това смятам да направя. Абу’л Нукод, най-богатият човек в Дамаск. Махд Адин, регент на Йерусалим. Уилям дьо Монферат, регент на Акра.

Той, разбира се, знаеше за тях. Всеки един от градовете носеше зловредното влияние на управника си.

— Какви са престъпленията им? — попита Алтаир. Зачуди се дали и при тях ще се появи нещо повече, нещо различно от начина, по който нещата изглеждаха на пръв поглед.

Ал Муалим разпери ръце.

— Алчност. Арогантност. Избиване на невинни. Обиколи сред хората в градовете. Сам ще научиш тайните им грехове. Не се съмнявай, че тези хора са пречка за мира, който търсим.

— Значи ще умрат — заяви покорно Алтаир.

— Връщай се при мен, след като приключиш с всеки един от тях, за да разберем по-добре намеренията им — нареди учителят. — И още нещо, Алтаир. Пази се. Действията ти напоследък са привлекли вниманието на стражите. Да знаеш, че вече ще бъдат много по-подозрителни.

Така изглеждаше. Няколко дни по-късно, когато Алтаир влезе в Братството в Акра, Джабал го посрещна с думите:

— Вече се чу за делата ти, Алтаир.

Той кимна.

— Изглежда, гориш от желание да изчистиш името си.

— Правя, каквото мога.

— Понякога го правиш добре. Предполагам, че се виждаме отново по работа.

— Да. Мишената ми е Уилям дьо Монферат.

— Значи трябва да отидеш в квартала „Шаин“… Само че внимателно. Там е щабквартирата на крал Ричард и охраната бди денонощно.

— Можеш ли да ми кажеш нещо за човека?

— Уилям беше определен за регент, докато кралят води войната. На хората този избор им се струва странен, след като знаят какво се е случило между Ричард и сина на Уилям, Конрад. Поне според мен Ричард постъпва много умно.

— Защо?

Джабал се усмихна.

— По повечето въпроси Ричард и Конрад са на различно мнение. Пред хората спазват приличие, но се носят слухове, че всеки се чуди как да навреди на другия. А и онази работа с пленените при Акра сарацини… — Той поклати глава. — След това Конрад се върна в Тир, а Ричард принуди Уилям да остане като негов гост.

— Иначе казано, заложник — уточни Алтаир. Беше склонен да се съгласи с Джабал. Ходът на Ричард беше наистина хитър.

— Както и да го наречеш, присъствието на Уилям държи Конрад под контрол.

— Ти откъде предлагаш да започна търсенето?

Джабал се замисли.

— Цитаделата на Ричард, югозападно от нас… По-скоро от пазара отпред.

— Добре. Повече няма да те безпокоя.

— Не ме безпокоиш — отвърна Джабал, насочи отново вниманието си към птиците и загука нежно.

Този човек нямаше много тревоги, помисли си Алтаир. За това определено му завиждаше.

17

Джабал се оказа прав, помисли си Алтаир, докато се прокрадваше към пазара на цитаделата по нажежените, оживени улици, по които соленият морски въздух сякаш щипеше. Наоколо беше пълно със стражи, а броят им по всяка вероятност беше удвоен след последното му идване. Някои носеха отличителните знаци на кръстоносци и бяха в пълно бойно снаряжение. Знаеше със сигурност, че войниците обожават клюките — колкото повече научаваха, толкова по-недискретни ставаха. Настани се на една пейка и се престори, че се възхищава на величествената цитадела с разветите знамена или че просто убива времето до края на деня. Недалеч от него уличен акробат се опитваше да се договори за малко пари, накрая се отказа, сви рамене и започна да подхвърля пъстроцветни точки във въздуха. Алтаир се престори, че го наблюдава, докато подслушваше разговора на двама кръстоносци, които дърдореха като перачки за уменията на Уилям с меча.

Докато Алтаир гледаше, погледът на един войник беше привлечен от монах в кафява роба, с вдигната качулка, който му даваше дискретни знаци. Войникът кимна почти незабележимо, сбогува се с приятеля си и тръгна през пазара. Алтаир го наблюдаваше изпод качулката, след това последва мъжете, щом се отдръпнаха. Алтаир се разположи наблизо и се опита да чуе какво говори монахът.

— Изглежда беше неразумно да подкрепяме Уилям. Стар е и прекалено много мисли за себе си.

Войникът сви устни.

— Армията му е огромна. Имаме нужда от нея. Сега ще отида при другите братя. Гледай да разполагат с всичко, от което имат нужда.

— Добре. Не трябва да падат духом — съгласи се монахът.

— Не се страхувай. Магистърът има план. Сега замисля начин да обърнем загубите в наша полза, ако се стигне до това.

Магистър ли? Алтаир се замисли. Братя. Тези двамата за кого говореха? Акра имаше повече пластове от глава лук.

— Какви са намеренията му? — попита монахът.

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре. Следвай инструкциите. Отнеси това писмо на магистъра. — Подаде го на монаха, а Алтаир се усмихна и размърда пръсти. Стана от пейката и го последва. След малко посланието беше в ръцете му и той седна, за да го прочете.

Магистре,

Работата в квартал „Шаин“ в Акра продължава, въпреки че сме обезпокоени от умението на Уилям да довежда всичко до самия край. Той приема задълженията си прекалено сериозно и хората може да го отхвърлят, когато настъпи моментът. Без помощта на съкровището не можем да си позволим да вдигнем въстание, да не би кралят да не се върне от бойното поле. В този случай плановете ни ще бъдат обречени на провал. Не можем да си върнем откраднатото, освен ако двете страни не се обединят. Дали не можете да подготвите друг, който да заеме мястото му — просто като предпазна мярка. Страхуваме се, че нашият човек на пристанището е несигурен. Споменава, че няма да е зле да се дистанцира. Това означава, че не можем да разчитаме на него, ако Уилям падне. Уведомете ни за намеренията си, за да ги осъществим. Ние оставаме верни на каузата.

Сгъна писмото и го пъхна в робата си. Щеше да го покаже на Ал Муалим. А може би нямаше. Усещаше, че Учителят не е бил напълно откровен с него по отношение на мишените. Може би това бе част от теста. Може би.

Няколко слуги забързаха покрай него. Жонгльорът продължаваше да подмята топки; сега обаче около него се беше събрала по-голяма тълпа. Недалече един оратор се беше изправил под сянката на дърво и говореше против крал Ричард.

Вниманието на Алтаир беше привлечено от млад мъж с късо подстригана черна брада, който призоваваше гражданите, без да откъсва очи от стражите, разположили се наблизо.

— Уилям дьо Монферат изобщо не се интересува от хората в Акра — редеше той. Алтаир се заслуша, като внимаваше да не среща погледа му. — Ние гладуваме, а неговите хора не знаят що е лишение. Благоденстват благодарение на плодовете на нашия труд. Доведе ни тук, за да строим, така каза. Сега обаче, когато сме далече от дома и милостта на краля, се разкриха истинските му намерения. Той краде синовете ни, праща ги в битки срещу жесток противник. Те са обречени на смърт. Дъщерите ни обслужват войниците му, тънат в безчестие. Той ни компенсира с лъжи и празни обещания за по-добри бъднини, за земя, благословена от господ. Ами сега? Какво правим днес? Колко още ще продължава така? Наистина ли това е дело на господ или на егоист, който се опитва да покори всички ни? Вдигнете се хора на Акра. Присъединете се към протеста ни.

— Млъквай! — извика жена, която минаваше наблизо и посочи стражите, които оглеждаха улицата, вероятно усетили, че се надига смут.

— Ти си глупак, бе! — подвикна му грубо друг минувач. Отмина с презрително махване. Никой в Акра нямаше намерение да изпита гнева на Уилям или поне така изглеждаше отстрани.

— Заради тези приказки ще увиснеш на въжето — прошепна трети и се шмугна в тълпата.

Алтаир наблюдаваше как ораторът се оглежда тревожно, след това се стрелна напред и застана при друг.

— Колко събра за каузата? — попита той.

— За съжаление всички са много уплашени — отвърна съмишленикът му. — Никой не иска.

— Не трябва да се отказваме. Отиваме на друг пазар, на друг площад. Не бива да мълчим.

Погледнаха за последно войниците и се отдалечиха. Алтаир остана загледан след тях, доволен, че е открил необходимото за Уилям дьо Монферат.

Погледна още веднъж извисилата се над пазара цитадела — черното пулсиращо сърце на Акра. Вътре се намираше мишената, помисли си той, а когато Уилям умреше, хората на Акра щяха да си отдъхнат от тиранията и страха. Колкото по-скоро станеше, толкова по-добре. Време беше да посети отново Джабал.

Лидерът на местното Братство беше весел, както обикновено. Очите му заискриха, когато поздрави Алтаир.

— Направих, каквото трябва — рече Алтаир. — Събрах информация. Знам как да се добера до Монферат.

— Говори и аз ще преценя.

— Владенията на Уилям са обширни и мнозина го наричат господар. Само че той има врагове. Двамата с крал Ричард не се разбират.

Джабал изви вежди.

— Така е. Никога не са били близки.

— Това е в моя полза. Посещението на Ричард го е разтревожило. Щом кралят замине, Уилям ще се оттегли в крепостта. Ще бъде разсеян. Тъкмо тогава ще ударя.

— Сигурен ли си?

— Няма накъде повече. Ако нещо се промени, ще се приспособя.

— Тогава действай. Сложи край на живота на Монферат, за да си отдъхне градът и да се нарече свободен.

Джабал му подаде перото.

— Ще се върна, когато е мъртъв — отвърна Алтаир.

18

Алтаир се върна в цитаделата. Очакваше всичко да бъде както го беше оставил. Оказа се, че има нещо различно — забеляза го, докато обикаляше улиците. Усещаше се във въздуха — вълнение, очакване. Чу хората да говорят за посещението на Ричард. Беше в крепостта, така разправяха гражданите, и обсъждал важни въпроси с Дьо Монферат. Очевидно кралят се бил ядосал заради начина, по който се отнесъл към трите хиляди заложници, когато кръстоносците бяха превзели града.

Алтаир усети как потръпва от възбуда. Славата на Ричард Лъвското сърце го предшестваше. Всички бяха чували за смелостта му, за жестокостта му, а сега предстоеше да го види лично…

Той пресече пазара. Откакто се беше разчуло, че Ричард е пристигнал, тълпата беше станала огромна. Гражданите на Акра, независимо какво беше мнението им за английския крал, искаха да го видят.

— Идва — прошепна една жена наблизо. Алтаир усети как тълпата го понесе и може би за пръв път, откакто влезе в града, вдигна глава. В този момент множеството беше неговото скривалище, а пък стражите бяха твърде заети с пристигането на краля, за да му обърнат внимание.

Тълпата се понесе напред и повлече Алтаир. Той забърза заедно с другите хора към богато украсените каменни порти, където знамената на кръстоносците трептяха при всеки порив на вятъра, сякаш и те тръпнеха от нетърпение да видят Ричард. Стражите на портата предупредиха тълпата да се отдръпне и застаналите най-отпред изкрещяха на задните да не ги блъскат. Пристигаха все нови и нови граждани, стичаха се към издигнатото място пред главната порта. Надойдоха още стражи и образуваха щит пред входа. Някои бяха отпуснали ръце на ефесите на мечовете. Други стискаха копия и ръмжаха застрашително.

— Назад — предупреждаваха те кипящата от вълнение и възмущение недоволна тълпа.

Неочаквано около портата на крепостта настъпи смут, чу се стържене и скърцане и тя започна да се вдига. Алтаир проточи врат, за да види. Първо чу чаткането на конските копита, след това мярна шлемовете на охраната на краля. В следващия момент тълпата коленичи и Алтаир се сниши с тях, без да откъсва поглед от приближаващия крал.

Ричард Лъвското сърце беше възседнал великолепен жребец, украсен с неговите отличителни цветове, изпънал рамене назад, вирнал високо брадичка. Лицето му беше обветрено, сякаш носеше отпечатък от всяка битка, всяка пустиня, която бяха пресекли, а очите му, макар и уморени, блестяха. Беше обграден от охрана, също на коне, а до него крачеше друг мъж, който от шепота на тълпата Алтаир разбра, че е Уилям дьо Монферат. Оказа се по-възрастен от краля, не беше нито толкова внушителен, нямаше го и властното излъчване, но се движеше с лекота; Алтаир прецени, че е умел с меча. От него се излъчваше недоволство, докато вървеше до краля си — дребно човече, скрито в сянката на великия мъж. Кралят не обръщаше никакво внимание на тълпата. Беше потънал в собствените си мисли.

— … три хиляди души, Уилям — говореше кралят, достатъчно високо, та всички на пазара да чуят. — Беше ми казано, че ще ни бъдат пленници и ще ги използваме при нужда, за да ги разменяме за наши пленници.

— Сарацините нямаше да спазят уговорката — отвърна Дьо Монферат. — Знаете го. Направих ви услуга.

Лъвското сърце изрева:

— Да, бе! Голяма услуга, няма що! Сега враговете ни ще имат коз в ръцете. Да не говорим, че ще се бият с по-голямо ожесточение.

Спряха.

— Добре познавам врага — отвърна Дьо Монферат. — Не само че няма да проявят повече смелост, ами ще бъдат завладени от страх.

Ричард го погледна с омраза и презрение.

— Я ми кажи, ти откъде знаеш какви са намеренията на врага? Нали заряза бойното поле, за да си играеш на политика.

Другият преглътна.

— Постъпих както беше редно и справедливо.

— Ти положи клетва да служиш на господ по най-добрия начин, Уилям. Само че тук изобщо не е така. Пред мен е мъж, който потъпква всичко.

Личеше, че на Дьо Монферат не му е приятно. Разпери ръка, сякаш, за да напомни на краля, че поданиците им са наблизо и чуват всяка дума, и продължи:

— Думите ви са крайно несправедливи, господарю мой. Надявах се да съм спечелил доверието ви.

— Ти си регент на Акра, Уилям. Твое задължение е да управляваш от мое име. Колко повече доверие искаш? Да не би да ламтиш за короната ми?

— Вие просто не ме разбрахте — отвърна Монферат. Тъй като не искаше да бъде унизен пред тълпата, той добави: — Но това е нещо обичайно…

Ричард побесня:

— Колкото и да ми се иска да си пропилея деня в празни приказки с теб, ме чака война. Този разговор остава за друг път.

— Не искам да ви бавя — отвърна любезно Монферат, — Ваше величество.

Ричард хвърли последен злобен поглед към Дьо Монферат, за да напомни на устатия си поданик на чия глава е короната, и пое напред, следван от хората си.

Хората започнаха да се изправя и Дьо Монферат се обърна да каже нещо на един от стражите. Алтаир се напрегна, за да чуе.

— За съжаление в Новия свят няма да има място за хора като него. Съобщи, че искам да говоря с войската. Трябва да сме напълно сигурни, че всеки знае ролята си. Предупреди ги, че всяка проява на небрежност ще бъде сурово наказвана. И още нещо. Днес не съм в настроение да ми се противоречи. — След това се обърна към хората си: — След мен.

Неочаквано множеството се люшна към крепостта — не само хората на Дьо Монферат, ами и търговците, които се надяваха да си намерят клиенти вътре. Алтаир се присламчи към тях, прикри се зад торбите им от зебло и премина портите, преди стражите да се намесят и да ги затръшнат. Сърдитите войници ги изблъскаха към един от вътрешните дворове, вероятно за да изложат там стоката си. Алтаир обаче забеляза, че Дьо Монферат се отправя покрай външната стена на замъка към вътрешната сграда. Приведе се от едната страна и се пъхна в пукнатина между стената и вътрешната сграда, притаи дъх в очакване да чуе вика на някой бдителен страж, който го е забелязал да се промъква. Вик така и не прозвуча. Той вдигна очи и се зарадва, когато видя скоби по стената на сградата. Започна да се катери.

Лъконосец.

Естествено.

Толкова се зарадва, че се измъкна от стражите долу, че забрави да се огледа нагоре. Погледна отново към ръба на покрива и зачака мъжът да застане с гръб. Искаше да застане в средата на покрива. Не можеше да си позволи войникът да падне в крепостта и да вдигне врява. Когато стражът стигна на желаното място, Алтаир се задейства, камата изскочи от ръката му, проблесна на слънцето и се заби в гърба на нищо неподозиращия страж. Човекът изпъшка и падна, за щастие не полетя надолу и асасинът бързо го изтегли на покрива, сниши се и премина, без да изпуска втория стрелец в другия край на двора.

Под него Дьо Монферат пресичаше крепостта, крещеше заповеди, обиждаше наред всички, които му се мернеха пред очите.

Алтаир се натъкна на нов лъконосец. Метна нож и мъжът се просна на покрива. Той го погледна, докато минаваше полуприведен, и изчака да престане да потръпва.

Трети стрелец. Алтаир се отърва и от него. Сега вече контролираше покрива; имаше път за бягство, след като приключеше със задачата си. Оставаше само да ликвидира мишената.

Под него, Дьо Монферат премина през вътрешна порта и Алтаир остана да наблюдава как се кара на страж заради незначително провинение. След това влезе във вътрешния двор, който беше нещо като негово лично убежище. Алтаир го следваше отгоре. Беше застанал така, че дори някой да вдигнеше поглед, нямаше да го види.

Монферат седна на маса в единия край на вътрешния двор.

— Хора — започна той, — съберете се. Слушайте много внимателно.

Щом се събраха, Алтаир забеляза, че макар да бяха еднакво облечени, униформите им се различаваха от онези на войниците навън. Тези мъже му се сториха по-груби, очевидно закалени в битки. Ако Алтаир беше прав, те бяха личната ударна сила на Дьо Монферат. Този път нямаше да допусне грешката да ги сметне за „незначително предизвикателство“.

Дьо Монферат продължаваше да говори в двора.

— Току-що разговарях с краля и новините са лоши. Обвини ни, че не сме изпълнили задълженията си. Той не зачита приноса ни към каузата.

— Срамота — рече един от мъжете.

— Какво разбира той — изсъска друг.

— Спокойно, спокойно. Замълчете — сгълча ги Монферат. — Да, онова, което той казва, не е така, но в думите му има известен смисъл. Лесно може да ни намери недостатъци. Лесно може да забележи несъвършенства. Опасявам се, че сме се отпуснали, станали сме мързеливи.

Алтаир се подсмихна. Начинът, по който се промъкна, беше доказателство колко немарливи бяха станали. Що се отнася до полузаспалите стрелци…

— Защо го казвате? — попита един от хората на Дьо Монферат. Мъжете бяха настръхнали. Алтаир използва гълчавата, за да се измести и да се разположи точно над мишената си, като се плъзна по стената на двора. Едва сега видя онова, което повечето от мъжете долу нямаше как да забележат. От врата в противоположния край на двора влязоха още стражи, повлекли двама мъже. Макар да бяха в дрехи на кръстоносци, те бяха пленници.

— Виждам как тренирате — дереше се Монферат. — Не сте убедени в онова, което вършите, не се съсредоточавате достатъчно. Клюкарствате, играете хазарт. Или не изпълнявате поставените ви задачи, или ги вършите през пръсти. Тази работа приключва днес. Няма повече да търпя унижения от Ричард. Независимо дали разбирате или не — а би трябвало — вината е изцяло ваша. Посрамихте всички ни. Уменията и готовността да се посветим на каузата ни извоюваха Акра. Те ще ни бъдат необходими, за да задържим града в своя власт. По всичко личи, че съм бил прекалено мек. Ще тренирате по-упорито и по-често, дори това да означава нередовно хранене и недоспиване. Ако се провалите, ще трябва да научите какво означава дисциплина… Доведете ги.

Алтаир се беше добрал до желаното място, без никой да го забележи. Намираше се достатъчно близо и виждаше оплешивяващата глава на Монферат и пръските слюнка, които хвърчаха от устата му, докато крещеше на хората си. Ако някой от събралите се в двора погледнеше поради някаква причина нагоре, щеше да го забележи, но вниманието на всички в този момент беше насочено към масата на Дьо Монферат, където бяха изтласкани войниците, уплашени, засрамени.

— Ако трябва да дам пример на останалите с вас, така да бъде — заяви Монферат. — Обърна се към двамата: — Вие сте обвинени в ходене по курви и пиянство по време на служба. Как ще отговорите на тези обвинения?

Двамата занареждаха молби и извинения.

Дьо Монферат се намръщи. След малко махна с ръка и нареди да бъдат екзекутирани.

Прерязаха гърлата им и в последните мигове от живота си те наблюдаваха как собствената им кръв блика по камъните в двора. Дьо Монферат ги наблюдаваше как се давят и мятат на земята, също като риби на сухо.

— Проявите на неуважение към службата са заразно зло — рече той почти тъжно. — Те трябва да бъдат изкоренени. По този начин няма да позволим заразата да плъзне навред. Разбрахте ли ме?

— Да, господарю — прозвуча приглушеният отговор.

— Много добре — продължи той. — Върнете се към задълженията си, заредени с нова целеустременост. Останете силни и съсредоточени и ще победим. Поколебаете ли се, съдбата ви ще бъде като на тези мъже. Бъдете сигурни. Свободни сте.

Той махна с ръка, което развесели Алтаир. И той искаше войниците да се махнат. Остана загледан в мишената си. Рицарят прелистваше нещо на масата и сумтеше недоволно. Беше очевидно, че все още е в лошо настроение. Алтаир пропълзя колкото можа напред, до самия ръб на покрива. Видя двете тела, от които продължаваше да изтича кръв. Мъжете се бяха събрали при входа, готови да се отдалечат максимално от куртината и Монферат.

Регентът цъкаше недоволно с език, продължаваше да рови документите и така и не намираше онова, което му беше необходимо. Изпъшка, когато един свитък се изплъзна на земята. Тъкмо се канеше да повика някого, за да го вдигне, но размисли и се наведе сам. Вероятно чу как камата на Алтаир прищрака в секундата преди асасинът да скочи от пасажа над него и да я забие във врата му.

След това убиецът застана разкрачен над тялото на регента на Акра, притиснал устата му с ръка, за да не му даде възможност да призове останалите в двора. Знаеше, че разполага с броени секунди.

— Почивай в мир. Плановете ти бяха дотук.

— Какво знаеш за работата и плановете ми? — изграчи Дьо Монферат.

— Знам, че възнамеряваше да убиеш Ричард и да повериш Акра на сина си Конрад.

— Конрад ли? Синът ми е нищожество, който не може да поведе дори своите хора, камо ли да застане начело на цялото кралство. А Ричард? Той е същата стока, незначителен човек. Акра не принадлежи на нито един от двамата.

— А на кого?

— Градът принадлежи на хората, които живеят в него.

Алтаир се опита да отблъсне вече познатото чувство, че светът му е разтърсен из основи.

— Как смееш да говориш от името на гражданите? — попита той. — Ти крадеш храната им. Отнасяш се към тях с крайна жестокост. Принуждаваш ги да ти робуват.

— Всичко, което съм направил, е да ги подготвя за Новия свят — отвърна Дьо Монферат с тон, който намекваше, че Алтаир би трябвало да знае. — Да крада храната им ли? Нищо подобно. Прибрах я, за да бъде разпределена поравно, когато настъпи моментът. Я се огледай. При мен няма престъпления, освен онова, което извърши ти и другата сган като теб. Що се отнася до военната повинност… Тези хора не умееха да се бият. Научихме ги на ред и дисциплина. Това не лошо постижение.

— Макар да вярваш, че целите ти са благородни, истината е, че постъпките ти бяха жестоки и ти не можеш да продължаваш по този начин — отвърна Алтаир, макар да не бе сигурен в думите си.

— Ще видим дали онова, което сториш, ще ти се услади — отвърна умиращият. Силите му бързо го напускаха. — Ти не освобождават градовете, както вярваш, обричаш ги на гибел. Накрая ще можеш да виниш единствено себе си. Говориш за добри намерения… — Така и не успя да довърши.

— Пред смъртта всички сме равни — рече Алтаир и топна перото в кръвта му. Изкачи се по стената до пасажа и се прехвърли. След това се отдалечи, сякаш никога не бе стъпвал на това място.

19

Алтаир се чувстваше уморен след изпълнението на задачата. Освен това започваше и да се дразни. Всеки дълъг преход го изтощаваше още повече, но му беше наредено да се връща при Ал Муалим след всяко убийство. При всяко завръщане Учителят се държеше тайнствено, разпитваше за подробности, въпреки това не му казваше почти нищо.

Същото стана и при новата им среща.

— Научих за успеха ти — рече Ал Муалим. — Искрено съм ти благодарен, а също и кралството. Освобождаването на градовете от корумпираните ще донесе сигурен мир.

— Сигурен ли си? — попита Алтаир. Той вече губеше увереността си.

— Начинът на управление на тези хора се отразява на поданиците им. Щом прочистиш градовете от корупция, ще изцериш и сърцата, и умовете на жителите.

— Враговете ни не са съгласни — възрази Алтаир и се замисли за онези, чиито очи беше склопил.

— Какво искаш да кажеш?

— Всеки един от мъжете, които убих, ми каза странни неща. Те не съжаляват за нищо. Дори на прага на смъртта бяха уверени в успеха си. Не го признаха направо, но има нещо, което ги свързва. Сигурен съм.

Ал Муалим го погледна внимателно.

— Алтаир, има разлика между онова, което твърдят, че е истина, и онова, което виждаме, че е истина. Повечето хора не правят разлика. Така е по-простичко. Ти обаче като асасин трябва да забелязваш и да поставяш твърденията на хората под въпрос.

— Кажи ми тогава какво свързва тези мъже? — настоя Алтаир. Учителят имаше отговорите. Беше сигурен, че знае какво става.

— Така. Ти си асасин и е твой дълг да потиснеш тези мисли и да се довериш на Учителя си. Без ред не може да има мир и покой. А за да има мир и покой, трябва да има власт.

Алтаир не успя да прикрие отчаянието в гласа си:

— Говориш неясно, Учителю, и ме въртиш в омагьосан кръг. Хвалиш ме, че обръщам внимание, а след това ме караш да си затварям очите. По кой от двата пътя да поема?

— Ще откриеш отговора на въпроса, когато не се налага повече да го задаваш — отвърна Ал Муалим.

Алтаир разбра, че няма да стигне доникъде.

— Предполагам, че не си ме повикал тук единствено за да ме поучаваш — рече.

— Не съм, наистина — потвърди Ал Муалим и отново го отпрати към Дамаск. Този път мишената беше Абу’л Нукод. Той беше следващият, който трябваше да умре. Преди това обаче предстоеше среща с водача на местното Братство…

— Алтаир, приятелю. Добре дошъл. Добре дошъл. Чий живот ще отнемеш този път?

Алтаир се намръщи, когато видя водача на Братството в Дамаск, нагъл, както и преди, но не чак толкова, че да разпали яростта му. Този човек притежаваше талант да се плъзга по ръба. Може би, ако използваше уменията си, нямаше да му се налага да прекарва дните си зад писалището. Някой ден Алтаир щеше да изтъкне пред него този факт. Междувременно му предстоеше работа. Имаше си нова мишена.

— Казва се Абу’л Нукод — рече той. — Какво можеш да ми кажеш за него?

— А, кралят на търговците в Дамаск — възкликна водачът, без да крие колко е впечатлен. — Най-богатият човек в града. Колко вълнуващо. Наистина опасно. Завиждам ти, Алтаир. Е… не и онзи път, когато те смачкаха и те лишиха от званието ти… Завиждам ти обаче за всичко останало. Освен за… ужасните неща, които другите асасини разправят за теб. Да, но като махнем провала и омразата, ти завиждам безкрайно много…

Алтаир си представи как ще изглежда вратът му, ако забиеше в него камата си.

— Не ме интересува какво мислят и говорят останалите — отвърна той. — Дошъл съм да си свърша работата. Питам те отново. Какво можеш да ми кажеш за краля на търговците?

— Само че трябва да е ужасно лош човек, след като Ал Муалим те е пратил да го навестиш. Той се държи сред своите и живее в разкоша на най-хубавия квартал. Зает човек, вечно има някаква работа. Сигурен съм, че ако прекараш известно време сред неговите хора, ще научиш необходимото.

Алтаир направи точно така, отиде в джамията на Омеядите, на пазара „Саруджа“, отскочи до цитаделата на Салах Ал’дин, където научи, че местното население ненавижда Абу’л Нукод, че той е корумпиран, че злоупотребява с обществени средства, повечето от които са били отклонени към Йерусалим, за да се плати на Уилям Монферат. (Алтаир се усмихна мрачно на тези думи.)

При Мадрасах ал Каласах се натъкна на учени, които си говореха, и се обнадежди, че може да чуе нещо за Абу’л Нукод. Оказа се, че не говорят за него, но Алтаир се завъртя около тях, объркан от приказките им.

— Граждани. Извадете писанията си — рече първият.

— Натрупайте ги накуп пред мен. Грях е да ги държите. Познайте истината на думите ми. Освободете се от лъжите и корупцията на миналото.

Алтаир се канеше да тръгне, но реши да поостане. Имаше нещо в думите на учения. Освободете се от лъжите и корупцията на миналото. Възможно ли беше да има нещо общо с „новия ред“, за който беше чул вече няколко пъти?

Друг учен взе думата:

— Ако наистина цените мира — ако наистина искате да видите край на войната — откажете се от книгите си, от свитъците, от ръкописите, защото те подхранват пламъка на невежеството и омразата.

Алтаир беше чул достатъчно и никак не му хареса онова, което чу. Откажете се от книгите си. Защо?

Прогони тези думи от ума си и продължи да събира информация за краля на търговците. Беше научил, че Нукод рядко излиза от покоите си. Същата вечер обаче щеше да присъства на тържеството, което организираше — единствено за да натрие носовете на съгражданите си, като демонстрира богатството си. Дори беше поръчал вино — в противоречие с вярата му — специално за събитието. Ако приличаше на предишните тържества, значи довечера щеше да бъде моментът да удари. Беше чул, че под покоите на Абу’л Нукод имало скеле. Беше дошло времето да отиде да се повесели.

20

Тържеството беше в разгара, когато Алтаир се вмъкна във вътрешния двор и се почувства твърде забележим в дрехите си. Сториха му се мръсни и окъсани в сравнение с премените на гостите. Повечето бяха в изискано облекло, със скъпо везмо и за разлика от повечето жители на Дамаск изглеждаха в добро здраве, личеше, че са добре нахранени, разговаряха високо, за да надвикат музиката и се смееха още по-гръмко. Напитките изобилстваха. Слугите минаваха сред гостите и предлагаха хляб, маслини и други лакомства на златни подноси.

Алтаир се огледа. Танцьорките бяха единствените присъстващи жени — шест, може би седем, които се виеха бавно под звуците на лютните и ребеките на музикантите, разположили се на просторен балкон. Асасинът плъзна поглед към мястото, на което беше застанал страж със скръстени ръце и наблюдаваше с безразличие веселието. Това беше наблюдателницата на Абу’л, реши Алтаир. И наистина, докато се оглеждаше, ритъмът на музиката стана по-бърз, лютнята почти заглуши барабаните, което накара кръвта на гостите да кипне. Танцьорките се завъртяха по-бързо, телата им под прозрачните вталени костюми лъщяха от пот, гостите около тях вдигнаха ръце, барабаните отмерваха ритъма с такава сила, сякаш въздухът вибрираше, и неочаквано той се появи над тях — Абу’л Нукод.

Докато подслушваше, Алтаир чу ужасни неща за външния вид на мишената си. Знаеше, че е огромен мъж — колкото трима нормални, поне така разправяха — който обичал да се кичи с блестящи дрънкулки, одеждите му били винаги натруфени, а тюрбанът му бил обсипан със скъпоценни камъни. Алтаир беше решил, че хората преувеличават от злоба и омраза. Остана с отворена уста, когато разбра, че клюките са подценили въпросния човек. Накитите и дрехите се оказаха значително повече и по-натруфени, отколкото Алтаир смяташе, че е възможно. Наблюдаваше Нукод, който се тъпчеше, а мазнината блестеше около устата му. Той пристъпваше по балкона и оглеждаше отвисоко гостите, кожата под брадичката му потрепваше на всяка хапка, а робата му се разтвори и отдолу лъсна гола гръд — месеста и потна.

Неочаквано дебелият плесна с ръце. Музиката спря, разговорите секнаха.

— Добре дошли, добре дошли — заговори той. — Благодаря на всички, че ме почетохте тази вечер. Заповядайте, яжте, пийте. Насладете се на удоволствията, които ви предлагам.

След тези думи той замахна с ръка и фонтанът в средата на двора оживя, от него избликна цветна вода, нещо, което Алтаир виждаше за пръв път в живота си. След това разбра, че това е вино — виното от пратката, за която беше чул. Точно така. Докато наблюдаваше, двама мъже се приближиха и топнаха чашите си в кипящата течност, след това вдигнаха тост и бързо се отдалечиха. Още гости пристъпиха напред, започнаха да топят чашите си, а слугите разнасяха чаши за онези, които искаха. Сякаш кралят на търговците искаше всеки един от гостите да отпие от фонтана и изчака търпеливо, преди множеството да се поразреди.

— Надявам се всичко да е задоволително — заговори той с извити вежди.

Всичко беше превъзходно. Гостите вдигнаха чаши, прозвуча одобрителен рев, а езиците им бързо се развързаха под влиянието на виното.

— Добре, добре — ухили се Нукод. Между зъбите му беше заседнала храна. — Радвам се, че сте доволни, защото живеем в черни дни, приятели мои, и трябва да се порадваме на изобилието, докато още можем.

Близо до Алтаир мъжете се връщаха при фонтана за втори път, отпиваха жадно от чашите и потискаха кикота си. Нукод продължи:

— Войната заплашва да ни погълне всички. Сал ах Ал’дин се бие храбро за онова, в което вярва, а вие винаги сте го подкрепяли безрезервно. Тъкмо вашата щедрост му дава възможност да продължи кампанията си.

Алтаир усети, че единствено той от всички присъстващи е забелязал, че страничните галерии започват да се пълнят със стражи. Вгледа се по-внимателно. Бяха лъконосци.

Мъжете около него продължаваха да се наливат с вино, а Нукод заговори отново:

— Затова предлагам тост. Вдигам тост за вас, скъпи приятели, които ни доведохте дотук. Дано получите всичко, което заслужавате.

— За ваше здраве — прозвуча вик, докато веселяците отпиваха от чашите си.

— Колко любезно — продължи изправилият се над тях Нукод. — Не предполагах, че притежавате това качество. Да, говоря за вас, които побързахте да ме осъдите, при това с крайна жестокост.

Щом усетиха промяната у него, неколцина от тълпата зашепнаха, обзети от объркване.

— А, не се правете, че недоумявате. Вие за глупак ли ме вземате? Да не би да си въобразявате, че не съм чул какво приказвате зад гърба ми. Е, чул съм и за съжаление, никога няма да забравя. Това обаче не е причината, поради която ви събрах тази вечер. Не е това. Искам да поговорим за войната и вашето участие в нея. Давате си парите без колебание, като много добре знаете, че по този начин плащате за смъртта на хиляди. Дори не знаете защо се бием. Ще кажете, че е в името на светите земи или срещу злината на враговете ни. С подобни приказки само се залъгвате.

Не. Цялото това страдание е предизвикано от страх и омраза. Вие се притеснявате, че те са различни. Също както се страхувате от мен, защото и аз съм различен.

Погледът на Алтаир се плъзна към стрелците в галериите. Усети безпокойство, когато се придвижи настрани, за да огледа галерията от другата страна на двора. И там се бяха подредили стрелци. Завъртя се. Положението беше същото. Те обаче не бяха вдигнали лъковете. Все още не. Ако обаче Алтаир беше прав, моментът щеше да настъпи съвсем скоро и тогава те щяха да покрият целия двор. Приближи се до една от стените. Недалече някакъв мъж се задави, закашля се, при което приятелят му се заля от смях.

— Състрадание. Милост. Толерантност — продължи Нукод от балкона. — Тези думи не означават нищо за вас. Не означават нищо за неверниците нашественици, които опустошават страната ни, докато търсят злато и слава. Затова казвам достатъчно. Аз съм се посветил на друга кауза, която ще доведе нов свят, в който хората ще живеят заедно в мир.

Замълча. Алтаир забеляза как стрелците се напрегнаха. Канеха се да стрелят. Притисна се към стената. Мъжът наблизо продължаваше да кашля. Преви се, силно зачервен. Приятелят му, досега просто разтревожен, също се закашля.

— Жалко, че нито един от вас няма да доживее да го види — завърши Нукод.

И други гости се задавиха. Някои притискаха кореми с ръце. „Естествено — помисли си Алтаир. — Отрова.“ Някои от гостите около него се отпуснаха на колене. Забеляза как по устата на червендалест мъж в златна роба изби пяна, той забели очи и малко преди да умре, се строполи на земята. Стрелците вдигнаха лъковете. Поне половината от присъстващите на тържеството се гърчеха, но мнозина, онези, които не бяха пили вино, се втурнаха към изходите.

— Избийте всички, които се опитват да избягат — нареди царят на търговците и стрелците опънаха тетивите.

Алтаир загърби клането и се запромъква към балкона, пристъпи безшумно зад Нукод. До богаташа беше застанал страж и Алтаир го порази с камата. Мъжът падна, сгърчи се, от прерязаното му гърло плисна кръв по плочките на балкона. Нукод се обърна, видя асасина и изражението му се промени. Докато наблюдаваше умиращите гости, той се усмихваше, наслаждаваше се на случващото се. Алтаир с удоволствие забеляза страха му.

След това се появи болката, в мига, в който Алтаир заби камата във врата му, точно над ключицата.

— Защо? — ахна огромният мъж и се свлече на балкона.

— Откраднал си пари от онези, които твърдиш, че ръководиш — обясни Алтаир. — Изпратил си ги неизвестно къде. Кажи ми къде са и за какво си ги дал!

Нукод се намръщи.

— Я ме погледни. С вида си обиждам хората. А тези скъпи одежди успяват единствено да заглушат виковете на омраза.

— Значи става въпрос за отмъщение?

— Не, не става въпрос за отмъщение. Как бих могъл да финансирам война в името на онзи господ, който ме нарича извращение?

— Ако не служиш на каузата на Салах Ал’дин, тогава на чия?

Нукод се усмихна.

— След време ще разбереш. Може би вече знаеш.

Алтаир бе напълно слисан.

— Защо тогава се криете? Защо са всички тези черни, подмолни дела?

— Да не би да е различно от твоята работа? Ти отнемаш живота на мъже и жени, воден от убеждението, че смъртта им ще облагодетелства живите. Зрънце злина за по-великото добро, нали така? Ние сме същите.

— Не — поклати глава Алтаир. — Не си приличаме по нищо.

— Аха… виждам го в очите ти. — Забелязах съмнението. Дъхът му миришеше на смърт, когато привлече Алтаир по-близо до себе си.

— Не можеш да ни спреш успя да изрече. — Ние ще създадем нашия Нов свят…

Издъхна и от устата му рукна струйка кръв.

— Наслади се на тишината — рече Алтаир и топна перото в кръвта на краля на търговците.

Трябваше да види Ал Муалим, реши той. Времето за колебания и несигурност беше изтекло.

21

— Ела, Алтаир. Би трябвало да съм получил новини за напредъка ти — рече Ал Муалим.

— Изпълних нарежданията ти — отвърна асасинът.

— Добре, много добре — погледна го строго Учителят. — Усещам, че мислите ти са другаде. Говори.

Истина беше. На връщане Алтаир не беше мислил за нищо друго. Сега му се даваше възможност да признае какво му тежи.

— Всички, които ме изпрати да убия, говореха тайнствени, загадъчни неща. Всеки път, когато се връщах при теб, търсех отговори. Ти всеки път ми отговаряше с недомлъвки. Стига толкова.

Ал Муалим изненадано изви вежди. Не можеше да повярва, че Алтаир си позволява да му говори по този начин.

— Кой си ти, че си позволяваш да ми казваш „стига толкова“?

Алтаир преглътна и стисна зъби.

— Аз съм този, който извършва убийствата. Ако искаш да продължа, ще говориш с мен открито, при това още сега.

— Внимавай къде стъпваш, Алтаир. Тонът ти не ми харесва.

— И на мен не ми харесва, че ме подвеждаш — отвърна той по-високо, отколкото възнамеряваше.

Ал Муалим помръкна.

— Предложих ти шанс да си върнеш изгубената чест.

— Не е изгубена — сряза го Алтаир. — Отнета. Ти ми я отне, а след това ме изпрати да я търся, също като куче.

Учителят изтегли меча с блеснали очи.

— По всичко личи, че ще ми трябва нов асасин. Срамота. Ти показа огромен потенциал.

— Според мен, ако разполагаше с друг, щеше да си го изпратил много отдавна — засече го Алтаир, който се запита дали не притисна прекалено много наставника си, но въпреки това продължи: — Сам каза, че отговорът на въпроса ми ще се появи, когато спра да питам. Затова няма да питам. Настоявам обаче да ми кажеш какво свързва тези хора.

Беше готов да усети меча на Ал Муалим. Въпреки това се надяваше, че е твърде ценен за Учителя. Знаеше, че се излага на огромен риск.

Ал Муалим, изглежда, също преценяваше възможностите, мечът потрепваше, а светлината блестеше по острието. След това го прибра в ножницата и изглежда се поуспокои.

— Онова, което каза, е истина — отвърна най-сетне той. — Тези хора са свързани… от клетва, много подобна на нашата.

— Кои са те?

— Non nobis, Domine, non nobis — рече той. — Не нам, Господи, не нам.

— Тамплиери… — рече Алтаир. — Естествено.

— Сега вече виждаш докъде стигат пипалата на Робер дьо Сабле.

— Всички тези хора — те командват градове, армии…

— Всички са положили клетва да служат на каузата му.

— Работата им не е самостоятелна, нали? — попита Алтаир, след като помисли. — Те действат като едно цяло… Какво целят?

— Завоевание — отвърна простичко Ал Муалим. — Искат Светите земи, но не в името на господ, а за себе си.

— Ами Ричард? Ами Салах Ал’дин?

— Всеки, който се изправи на пътя на тамплиерите, ще бъде унищожен. Бъди сигурен, че ще го сторят.

— Значи трябва да бъдат спрени — рече решително Алтаир. Имаше чувството, че от плещите му се е вдигнал товар.

— Затова трябва да си свършим работата, Алтаир, за да сме сигурни, че в бъдеще ще сме свободни от подобни хора.

— Защо скри истината от мен? — попита той Учителя.

— За да проникнеш сам зад димната завеса. Както и при всяка друга задача, знанията идват преди действието. Научената информация е по-ценна от дадената. Освен това… поведението ти не ми позволяваше да ти се доверя напълно.

— Ясно — сведе глава Алтаир.

— Алтаир, мисията ти не се е променила, единствено начинът, по който я възприемаш.

— След като знам онова, което знам, може да разбера по-добре тамплиерите, които ми остават.

Ал Муалим кимна.

— Искаш ли да научиш още нещо?

Алтаир вече знаеше каква е тайната на Братството, която мишените му споменаваха. Имаше обаче нещо друго…

— Ами съкровището, което Малик взе от Соломоновия храм? — попита. — Робер отчаяно държеше да си го върне.

— След време, Алтаир, всичко ще се изясни — отвърна Ал Муалим. — Също както ти стана ясно каква е ролята на тамплиерите, така ще ти стане ясно и какво е съкровището. Засега се уповавай на факта, че е в нашите ръце, а не в техните.

За момент Алтаир се поколеба дали да не настоява, но след това се отказа. Веднъж вече имаше късмет. Съмняваше се, че ще се получи втори път.

— Щом казваш… — рече той.

— Точно така.

В стаята се дишаше по-спокойно, когато Алтаир понечи да излезе. Следващата му цел беше Йерусалим.

— Още нещо, Алтаир, преди да тръгнеш.

— Да?

— Откъде знаеше, че няма да те убия?

— Честно казано, Учителю, не знаех.

22

Глупавият Алтаир. Арогантният Алтаир. Беше загазил. Махд Адин лежеше мъртъв в краката му, а кръвта му бавно попиваше в дървените греди. Зад гърба му бяха обвиняемите, вързани за колове, увиснали безпомощно, телата им отпуснати, окървавени. Зяпачите на площада се разбягаха, но не и стражите на Махд Адин, които напредваха към него. Приближаваха към платформата. Втурнаха се по стъпалата от двата края и по този начин му попречиха да скочи отпред. Гневните им погледи го пронизваха, бяха вдигнали мечовете и дори да се страхуваха, не го показваха. Дори след като господарят им беше посечен от асасин на обществено място, на ешафода край Стената на плача в Йерусалим, те не се оставиха на паниката, както се беше надявал Алтаир, не бяха обладани от смъртен страх пред асасина, който сега стоеше пред тях, а от острието му капеше кръвта на Адин. Случилото се им вдъхна решителност и желание за отмъщение.

Това означаваше, че нещата не са протекли по план.

Само че… първият от стражите се хвърли напред с ръмжене, очевидно готов да изпробва куража на Алтаир. Асасинът отстъпи, парира ударите на сарацина и дрънченето на стомана отекна по почти празния площад. Стражът нападна отново. Алтаир се обърна назад, за да прецени местоположението на другите и на свой ред атакува, като принуди сарацина да отстъпи. Крачка, втора, замах. Принуден да мине в настъпление, стражът се опита да се изплъзне и едва не падна, когато се блъсна в едно от телата, които висяха от коловете. Алтаир погледна надолу, зърна шанса си и атакува ожесточено паникьосания си опонент. Острие издрънча в острие и както асасинът очакваше, беше принуден да отстъпи назад в локвата кръв на платформата — точно както Алтаир възнамеряваше. Подхлъзна се, изгуби опора и след секунда се озова долу. Асасинът се възползва от шанса и заби меча си в гърдите му. Стражът изгъргори. Тялото му се отпусна на дървения под, а Алтаир се подготви за новите нападатели и този пъти забеляза съмнение, дори страх в очите им. Куражът на асасина беше проверен и се оказа на ниво.

Стражите обаче бяха много и със сигурност шумът щеше да привлече нови. Новините за случката на площада щяха да плъзнат в цял Йерусалим и хората щяха да научат, че регентът е бил екзекутиран на собствения му ешафод и че стражите са се нахвърлили върху асасина. Алтаир си представи как Малик злорадства, когато научи.

Малик обаче му се стори променен, когато Алтаир се отби в местния клон на Братството. Не че го посрещна с отворени обятия, но поне откритата враждебност бе заменена от най-обикновена предпазливост и той поздрави Алтаир намръщено, но без да злорадства.

— Сега пък какво искаш? — въздъхна той.

Доволен, че не се налага да се разправят, Алтаир му каза името на мишената си: Махд Адин.

Малик кимна.

— Откакто Салах Ал’дин го няма, на града му липсва силен управител и Махд Адин се самопровъзгласи за достоен заместник. Страхът и заплахите му осигуриха желаното. Не е достоен съперник за поста.

— Тази работа ще бъде прекратена днес — заяви Алтаир.

— Говориш прекалено самоуверено. Това не ти е някой търговец на роби. Този човек управлява Йерусалим и е добре защитен. Предлагам да планираш много внимателно покушението. Първо опознай жертвата.

— Вече го направих — увери го Алтаир. — Махд Адин ще присъства на екзекуция недалеч оттук. Ще има много стражи, но аз ще се справя. Знам какво да направя.

Малик се подсмихна.

— Тъкмо затова за мен си оставаш начинаещ. Не е възможно да знаеш всичко. Можеш единствено да подозираш и предполагаш. Трябва да очакваш грешки. Предвиди вероятностите, Алтаир. Колко пъти трябва да ти напомням все едно и също?

— Както кажеш. Приключихме ли?

— Още не. Трябва да ти кажа нещо. Един от мъжете, които ще бъдат екзекутирани, е брат. Един от нас е. Ал Муалим иска да бъде спасен. Не се притеснявай за самото спасяване — моите хора ще се погрижат. Трябва обаче да се погрижиш Махд Адин да не отнеме живота му.

— Няма да има възможност.

— Този път не проваляй мисията — предупреди го Малик.

Алтаир не спря да се мръщи, докато вървеше към Стената на плача.

23

Докато приближаваше към Стената на плача, Алтаир видя как тълпата се събира: мъже, жени, деца, кучета, дори добитък. Всички се отправяха по улиците към площада, където щеше да се състои екзекуцията.

Алтаир се присъедини към тях и докато вървеше по улицата, която се пълнеше с все повече любопитни, поели в същата посока, се заслуша в ентусиазираните им приказки за предстоящото представление.

— Слушайте внимателно — възвестяваше викачът. — Махд Адин, любимият регент на Йерусалим, ще присъства на публичната екзекуция в западния край на Соломоновия храм. Гражданите да се съберат. Побързайте! Елате и вижте какво ще се случи с враговете ни.

Алтаир нямаше представа какво ще се случи. Надяваше се единствено да промени изхода.

Стражите на площада се опитваха да овладеят тълпата, някои връщаха, други пропускаха. Алтаир изостана и заоглежда множеството, скупчило се край входа. Децата се промъкваха покрай краката на зяпачите, за да изскочат на площада. След това тълпата се разтвори, за да пропусне група учени. Дори кучетата изглежда проявяваха почтителност към светите мъже. Алтаир нагласи плаща си, спусна ниско качулката, изчака учените да го наближат и се присламчи към тях. В същия момент усети как нечия ръка подръпва ръкава му и видя мърляво детенце, което го наблюдаваше любопитно. Той изръмжа и ужасеното дете отскочи настрани.

Случи се тъкмо навреме: бяха пред портата, където стражите се отдръпнаха, за да пропуснат учените, и Алтаир излезе на площада.

Беше обграден отвсякъде с каменни стени. В далечния край беше издигната платформа на подпори. Засега беше празна, но нямаше да остане така още дълго. Регентът на Йерусалим Махд Адин тъкмо се качваше на нея. Щом го забелязаха, гражданите се люшнаха напред, стражите изгубиха контрол и тълпата се изсипа на площада. Алтаир беше понесен напред, оказа се твърде близо до платформата и страховития Махд Адин, изпъчен в очакване площадът да се напълни с народ. Носеше бял тюрбан и дълга, богато бродирана роба. Изглеждаше ядосан, сякаш всеки момент щеше да избухне.

Така и стана.

— Тишина! Настоявам за тишина — изрева той.

Тъй като забавната част предстоеше, хората се сбутаха напред и Алтаир се озова още по-близо до мишената. Забеляза, че от двете страни на платформата застават по двама стражи. Пред самата платформа забеляза още стражи, чиято задача беше да попречат на насъбралите се да се качат на ешафода. Изви глава и видя стражи, пръснати по периферията на площада. На тях щеше да им бъде трудно да се придвижат през тълпата, въпреки това той щеше да разполага със секунди, за да извърши убийството и да се отърве от застаналите наблизо стражи — поне по четирима в двата края на платформата. Може би и от онези, които бяха съвсем наблизо.

Щеше ли да успее да срази всички? Това бяха поне десет верни сарацини. Онзи Алтаир, който беше нападнал Робер дьо Сабле на Храмовия хълм, нямаше да се усъмни нито за миг. Сега обаче действаше по-предпазливо. Освен това знаеше, че да убие мишената веднага е истинска лудост. Планът му беше обречен на неуспех.

Тъкмо реши да изчака, когато четиримата набедени престъпници бяха отведени до ешафода и завързани на коловете, а стражите застанаха зад тях. В единия край видя разплакана жена. Двамата мъже до нея бяха облечени в дрипи. Накрая беше изправен асасинът с клюмнала глава, очевидно беше пребит. Тълпата недоволстваше.

— Хора от Йерусалим, чуйте ме добре — изкрещя Махд Адин и гласът му накара развълнуваната от пристигането на осъдените тълпа да млъкне. — Днес искам да отправя едно предупреждение. — Замълча. — Сред вас има недоволни. Те сеят семето на недоволството с надеждата да ви подведат.

Тълпата около Алтаир зашумя.

Адин продължи:

— Това ли искате? Да тънете в измама и грях ли? Да живеете в страх ли?

— Не — изрева някой зад Алтаир. Вниманието на Алтаир беше насочено към асасина, брат от Ордена. Докато го наблюдаваше, от устата му се стече кървава слюнка и покапа върху дървото. Той се опита да вдигне глава и Алтаир зърна лицето му. Пресни пурпурни синини. След това братът отново отпусна глава.

Махд Адин се ухили накриво. Очевидно не беше свикнал да се усмихва.

— Значи искате да бъдат предприети действия, така ли? — попита мило той.

Тълпата изрева одобрително. Бяха дошли за кръв и знаеха, че регентът няма да ги разочарова.

— Води ни — изкрещя някой, когато шумът поутихна.

— Предаността ви ме радва — отвърна Адин и се обърна към престъпниците, след което насочи пръст към тях. — Това зло трябва да бъде изкоренено. Едва тогава можем да се надяваме на освобождение и изкупление.

Неочаквано пред платформата настъпи смут и се чу глас:

— Това не е никаква справедливост.

Алтаир забеляза мъж в дрипи. Той крещеше на Махд Адин:

— Ти изопачаваш думите на Пророка, мир на душата му.

Беше си довел и приятел, дрипав като него, който също насъскваше тълпата:

— А вие стоите бездейни, помагате да бъде извършено престъпление.

Алтаир използва суматохата, за да се промъкне по-наблизо. Трябваше да се качи на платформата откъм края, в който беше вързан асасинът. Не можеше да рискува да го използват като щит или заложник.

— Проклет да си — извика първият, но не получи подкрепата нито на хора от тълпата, нито на стражите, които вече пристъпваха напред. Щом забелязаха, че приближават, двамата размирници побягнаха, извадиха ножове и ги размахаха, докато се провираха към платформата. Единият беше поразен от стрелец. Вторият беше подгонен от двама стражи, които така и не видяха третия сарацин, който разпори корема му с меч.

Двамата останаха да лежат в прахта и Махд Адин ги посочи.

— Виждате ли как злото, което разпространява един, е в състояние да развали друг? — изкрещя той. Черната му брада трепереше от ярост. — Те се опитаха да внушат страх и съмнения у вас. Аз ще ви предпазя.

Обърна се към нещастниците, които сигурно се молеха опитът да му бъде отнет животът да се окаже успешен, но сега вече го наблюдаваха ужасени, когато той извади меча си.

— Тези четиримата са грешници — продължаваше да се дере Адин и посочи първо жената, след това и другите. — Курвата. Крадецът. Комарджията. Еретикът. Нека господ раздаде справедливост.

Еретик ли? Този беше асасин. Алтаир се стегна и се придвижи още по-близо до платформата, без да откъсва очи от Адин, който пристъпваше към жената. Проститутката. Тя не откъсваше очи от меча на Адин, който висеше почти небрежно отстрани. Ревна с глас.

— Изкусителка! — кресна Адин над риданията й. — Сукуба. Курва. Има си много имена, но грехът й е все един и същ. Обърнала е гръб на учението на пророка ни, мир на душата му. Омърсила е тялото си, за да се възползва. Всеки мъж, когото е докоснала, е омърсен завинаги.

В отговор тълпата изрева. Алтаир се придвижи още няколко крачки напред към стъпалата. Наблюдаваше стражите и забеляза, че всички до един са насочили вниманието си към Адин. Добре.

— Да бъде наказана! — изкрещя някой от тълпата.

Адин беше разпалил жаждата им за кръв.

— Трябва да плати! — подкрепи го друг.

Жената престана да реве и изкрещя към хората:

— Този човек лъже. Тук съм не защото съм лягала с други мъже. Това никога не се е случвало. Иска да ме убие, защото отказах да легна с него.

Очите на Махд Адин пламнаха.

— Дори сега, когато й се предлага изкупление, тя продължава да лъже. Отказва спасение. Има само един начин да разрешим този въпрос.

На нея й остана време колкото да извика „не“, преди мечът да блесне и да се забие в корема й. В последвалия миг на тишина се чу как кръвта й прокапа по гредите на платформата, преди тълпата да ахне и да се раздвижи, за да могат и застаналите назад да видят по-добре изкормената жена.

Сега вече Алтаир беше по-близо до стълбите, но неочакваното движение на тълпата го остави малко изолиран и на показ. С облекчение наблюдаваше как Адин пристъпва към следващия хленчещ нещастник, зяпачите отново се отдръпнаха в очакване на новото убийство.

Адин посочи комарджията. Не можел да се въздържа от алкохолни напитки и залагане.

— Срамота — ревна тълпата.

В този момент те бяха опиянените, помисли си Алтаир и усети, че му се гади от жаждата им за кръв.

— Нима една игра на късмета ме обрича на смърт? — извика комарджията, решил за последно да хвърли заровете. — Покажи ми къде е написано подобно нещо. Не грехът създава поквара в града ни, ами ти.

— Значи твърдиш пред хората, че е приемливо да се опълчат на пророка ни, мир на душата му — засече го Адин. — Ако ние пренебрегваме учението му, то значи, че и други ще го сторят. Докога ще продължава така? Според мен тази работа ще завърши с хаос. А това не можем да го допуснем.

Острието му проблесна на следобедното слънце. Той го заби дълбоко в корема на комарджията, изпъшка, докато го изтегляше нагоре, и отвори вертикална рана в корема на мъжа, която зейна и се видяха вътрешностите му. Очарована, тълпата се разкрещя престорено отвратено, но вече кипяха от нетърпение да видят следващото убийство. Алтаир пристъпи по-близо до стъпалата.

Адин застана пред третия осъден и тръсна острието, за да го почисти от кръвта.

— Този човек — посочи разтреперания пленник — е взел нещо, което не е негово. Присвоил си е парите, изработени от друг. Тези пари можеха да са на всеки от вас. Това означава, че всички вие сте били ограбени. Какво ще кажеш?

— Беше един-единствен динар — изхленчи обвиняемият и погледна умолително тълпата. — Намерих го на земята. Той говори така, сякаш съм посегнал на чуждо, сякаш съм го отнел от ръката на друг.

Тълпата обаче не беше склонна да прояви милост. Последваха призиви за кръв, гражданите полудяха.

— Днес един динар — развика се Адин, — утре ще бъде кон. На следващия ден животът на някой друг. Не е важно какво е откраднатото. Важното е, че си взел нещо, което не е твое. Ако позволя подобно поведение, другите ще решат, че и те могат да си позволят същите волности. И докъде ще стигнем по този начин?

Той застана пред крадеца, чиито последни молби замлъкнаха, когато Адин заби меча в корема му.

Сега щеше да насочи Вниманието си към асасина. Алтаир трябваше да действа много бързо. Разполагаше с броени минути. Наведе глава и започна да си пробива път с рамо през тълпата, като внимаваше да не привлича внимание. Искаше да се приближи до първите. Махд Адин вече бе пред асасина, протегна ръка и го стисна за косата, вдигна главата му и показа лицето му на тълпата.

— Този мъж разпространява злобни лъжи и пропаганда — изрева злобно. — Мисли единствено за убийства. Трови мислите ни по същия начин, по който трови острието си. Настройва брат срещу брата. Баща срещу син. Много по-опасен е от всеки друг враг, пред когото сме се изправяли. Той е асасин.

Тълпата затаи дъх. Алтаир беше пред стълбите. Тълпата около него кипеше от възмущение, развълнуваните граждани крещяха в очакване на смъртоносния удар.

— Смърт за неверника!

— Убий го!

— Прережи му гърлото!

Асасинът заговори, докато Адин продължаваше да държи главата му:

— Като ме убиете, няма да намерите сигурност. Виждам страха в очите ви, чувам как гласовете ви треперят. Страх ви е. Страхувате се, че посланията ни няма как да бъдат заличени. Няма как да бъдат спрени.

Алтаир беше до първото стъпало. Беше застанал така, сякаш се опитваше да вижда по-добре. Видяха го и други и застанаха до него. Двамата стражи на платформата, замаяни от убийствата, най-сетне забелязаха какво се случва. Единият повика другия, двамата слязоха и наредиха на гражданите да се отдръпнат, но в същия момент още хора се занатискаха напред. Всички искаха да се доближат колкото е възможно по-близо до екзекуцията, блъскаха се, ръгаха се, някои бяха изтласкани от стълбите, включително един от побеснелите стражи. Алтаир се възползва от безредието и се качи още по-напред. Озова на няколко крачки от Адин, който беше пуснал главата на асасина и изреждаше пред тълпата извършените от него „светотатства“ и „предателства“.

Боричкането зад Алтаир продължаваше. Стражите бяха заети. Адин вече бе казал каквото искаше на настръхналата тълпа, която тръпнеше от нетърпение да види следващото убийство. Ето че се обърна отново към вързания, стисна меча с окървавеното острие и пристъпи към него, за да нанесе смъртоносен удар.

В същия момент, сякаш предизвестен от някакво свръхестествено чувство, той спря, обърна глава и погледна Алтаир право в очите.

В този момент площадът като че ли се смали, и развълнуваната тълпа, стражите, осъденият и труповете изчезнаха. Докато двамата се измерваха с погледи, Алтаир забеляза, че на Адин му е ясно, че смъртта му наближава. В същия миг асасинът тръсна пръстения механизъм и острието изскочи. Хвърли се напред, замахна и го заби в Адин. Всичко това се случи за частица от секундата.

Тълпата ревеше, пищеше и не знаеше как да реагира на новото развитие на събитията. Адин се сгърчи, от раната на врата му шурна кръв, но Алтаир го притисна с колене и вдигна камата.

— Работата ти тук е приключена — рече той на Адин и се стегна, готов да нанесе фаталния удар. Около тях настъпи истински пандемониум. Стражите едва сега разбраха какво става и се опитаха да си проправят път обратно на платформата пред паникьосаната тълпа. Алтаир трябваше бързо да довърши започнатото. Въпреки това искаше да чуе последните думи на Адин.

— Не. Не. Едва започва — опъна се Адин.

— Кажи ми какво е твоето участие във всичко това. Да не би да имаш намерение да се защитаваш като другите и да обясняваш деянията си?

— Братството иска града. Аз искам власт. Изникна… възможност.

— Възможност да избиваш невинни ли? — попита Алтаир. Чу бягащи стъпки. Хората се спасяваха от площада.

— Не са чак толкова невинни. Гласовете на дисидентите режат като стомана. Сеят развала сред останалите. В това отношение съм съгласен с Братството.

— Значи си готов да убиваш хора единствено защото вярват в нещо различно от теб ли?

— Не, разбира се… Убивах ги, защото можех. Защото беше забавно. Ти имаш ли представа какво е усещането, когато определяш съдбата на друго човешко същество? Видя ли какво удоволствие изпитаха хората? Видя ли как се страхуват от мен? Като господ съм. И ти щеше да направиш същото, ако можеше. Каква… власт.

— Веднъж може и да е било така, но след това научих какво се случва с онези, които си мислят, че са над другите.

— И какво се случва?

— Ще ти покажа.

Той довърши Адин, след това затвори очите на тирана и напои перото с кръв.

— Всяка душа ще вкуси смъртта — рече.

Накрая се изправи, за да посрещне стражите. В този момент заби камбана.

Един сарацин се втурна към него, той парира удара му, изпъшка и го отблъсна. Нови стражи се качиха на платформата и той се озова срещу трима едновременно. Единият падна, посечен от меча му, втори изгуби опора в локва кръв, също падна и Алтаир го довърши. Щом видя празно място, асасинът скочи от ешафода, освободи камата и прониза един от стражите в мига, в който се озова на земята, а мечът на противника му увисна за миг във въздуха.

Видя единствения си път за бягство от площада и отби атаките на други двама нападатели, докато се изтегляше. Усети убождане по ръката и видя струйка кръв; след това прихвана един мечоносец и го изблъска на пътя на втори. Двамата паднаха с крясъци в прахта. Алтаир се втурна към портата и се добра до нея тъкмо когато връхлетяха трима войници. Успя да ги изненада, като прониза единия с меча, преряза гърлото на втория с камата и блъсна сгърчените тела на умиращите върху третия.

След като пътят му вече беше чист, той се обърна и видя как хората на Малик развързват асасина, за да го отведат, след това хукна към сокака, където дебнеше четвърти страж с пика. Отскочи, сграбчи края на дървената рамка на навес и се метна върху платнището. Усети как мускулите му пеят. Отдолу проехтя вик на разочарование и докато той се катереше към покривите, погледна към група войници, които се опитваха да го следват. За да ги накара да престанат, той уби единия, като хвърли нож по него, след това се втурна по покривите, изчака камбаната да престане да звъни и едва тогава потъна сред тълпата, като се ослушваше внимателно за всяка дума, която гражданите изричаха: асасин убил регента.

24

Оставаше нещо, което Алтаир трябваше да научи.

След като и последният от регентите на града беше мъртъв, бе настъпил моментът да зададе въпроса. Стегна се, докато влизаше отново в покоите на Ал Муалим.

— Влез, Алтаир. Почина си добре, нали? Готов ли си за останалите изпитания? — попита Учителят.

— Готов съм. Преди това искам да поговорим. Имам някои въпроси.

Ал Муалим показа неодобрението си, като вирна брадичка и стисна леко устни. Сигурно все още помнеше последния случай, когато Алтаир настояваше за отговори. Алтаир също го помнеше, затова беше решил този път да стъпва по-предпазливо, да не би Учителя отново да изтегли меча.

— Питай — подкани го Ал Муалим. — Ще се постарая да ти отговоря.

Алтаир пое дълбоко въздух.

— Царят на търговците в Дамаск изби благородниците, които управляваха града. Махд Адин в Йерусалим държеше хората си в подчинение със страх. Предполагам, че Уилям е възнамерявал да убие Ричард и да задържи Акра с войската си. Тези хора е трябвало да подкрепят лидерите си. Вместо това са ги предали. Искам да знам защо е станало така.

— Отговорът не е ли очевиден? Става въпрос за желанието на тамплиерите да контролират нещата. Всеки мъж — както сам си забелязал — е искал да завладее съответния град в името на тамплиерите, за да могат те да властват в Светите земи и дори по-нататък. Мисията им обаче няма да успее.

— Защо? — попита Алтаир.

— Плановете им зависят от съкровището на тамплиерите… частицата от Едем… Сега обаче е в нашите ръце, а те не могат да се надяват да постигнат целите си без него.

Разбира се, помисли си Алтаир. Та нали за същото бяха говорили всичките му мишени.

— Какво е това съкровище? — попита той.

Ал Муалим се усмихна, след това отиде в задната част на стаята, наведе се и отвори един сандък. Извади от него кутия, върна се при писалището и я постави отгоре. Алтаир разбра какво е, без дори да погледне, въпреки това очите му сами се насочиха — не, бяха привлечени от нея. Същата тази кутия Малик беше донесъл от храма и също както преди тя блестеше, излъчваше сияние. Още отпреди знаеше, че мишените му са говорили за това съкровище. Вдигна очи от кутията и погледна Ал Муалим, който наблюдаваше реакцията му. По лицето на Учителя се беше изписало снизхождение, сякаш бе виждал много други да се държат по същия начин. А това беше само началото.

Бръкна в кутията и извади от нея сфера колкото два юмрука, с мозаечен дизайн, който пулсираше от енергия и Алтаир се запита дали очите не го лъжат. Може и да беше… жива по някакъв начин. Само че той се разсея. Усети как сферата го привлича.

— Това е… изкушение — рече с напевен глас Ал Муалим.

Неочаквано, също като угаснала свещ, сферата спря да пулсира. Аурата й изчезна. Привличането се стопи. Тя беше… отново се превърна в най-обикновено кълбо, в древна вещ, красива по свой начин, но просто едно украшение.

— Това е просто къс сребро… — рече Алтаир.

— Погледни го — настоя Ал Муалим.

— Заблестява за кратко, но няма кой знае какво в нея — продължи Алтаир. — Какво трябва да видя?

— Този „къс сребро“ е причината Адам и Ева да бъдат прогонени. Това е ябълката. Тя вдъхва живот. С нейна помощ Червено море се разтваря. Ерос я използва, за да подкладе Троянската война. С нейна помощ един беден дърводелец превръща водата във вино.

Ябълката, късчето от Райската градина? Алтаир го погледна със съмнение.

— Вижда ми се доста обикновен предмет за мощта, която твърдиш, че притежава — отвърна той. — Как действа?

— Онзи, който я притежава, владее сърцата и умовете на всички, които я погледнат — на всички, които я „вкусят“, както казват.

— Значи хората на Дьо Наплуз… — започна Алтаир, когато се замисли за нещастниците в болницата.

— Просто експеримент. Използвани са билки, за да симулират ефектите… Хората просто е трябвало да са готови за времето, когато ще притежават съкровището.

Сега вече Алтаир разбра:

— Талал ги снабдява. Тамир ги екипира. Подготвяли са се за нещо. Въпросът е за какво?

— За война — уточни мрачно Ал Муалим.

— Ами останалите… онези, които управляваха градовете… Те искат да съберат хората си. Искат да ги направят същите като хората на Дьо Наплуз.

— Съвършените граждани. Съвършените войници. Съвършен свят.

— Това съкровище не трябва да попада в ръцете на Робер дьо Сабле — натърти Алтаир.

— Докато той и братята му са живи, няма да спрат да опитват — рече Учителят.

— Значи трябва да бъдат унищожени.

— Тъкмо това правиш ти — усмихна се Ал Муалим. — Има още двама тамплиери, които очакват специалното ти внимание. — Единият е в Акра, казва се Сибранд, а другият е в Дамаск и се нарича Джубаир. Посети водачите на местните клонове на Братството. Те ще ти дадат напътствия.

— Както наредиш — отвърна Алтаир и сведе глава.

— И побързай — помоли Ал Муалим. — Робер дьо Сабле със сигурност е станал нервен, след като отбелязахме толкова успехи. Останалите му последователи ще направят всичко по силите си, за да те разкрият. Те знаят, че идваш. За тях си мъжът с бялата качулка. Ще се оглеждат за теб.

— Няма да ме открият. Аз съм просто кама сред тълпата.

Ал Муалим се усмихна, за пореден път горд от ученика си.

25

Младите Алтаир и Абас научиха всичко за кредото от Ал Муалим. Учителят напълни младите им глави с повелите на Ордена.

Всеки ден, след като закусеха с пърленки и фурми, строга възпитателка следеше да са чисти и спретнато облечени. След това, притиснали книгите към гърдите си, те хукваха по коридорите, сандалите им шляпаха по каменните подове, бъбреха развълнувано, докато не пристигнеха пред вратата на Учителя.

Тук си имаха ритуал. И двамата прокарваха ръка пред лицето си, за да заменят веселите засмени лица със сериозни, както очакваше Учителят. След това единият вдигаше ръка, за да почука. Кой знае защо и на двамата им беше приятно да почукат, затова се редуваха. Изчакваха господарят да ги повика. След това сядаха с кръстосани крака на възглавниците, които Ал Муалим беше поставил специално за тях — едната за Алтаир, а другата за брат му Абас.

Когато започнаха обучението си, бяха уплашени, несигурни, нямаха доверие нито на себе си, нито един на друг, нито на Ал Муалим, който им преподаваше сутрин и вечер, а следобед тренираха в двора, след това отново вечер. Посвещаваха дълги часове на изучаване на ордена, наблюдаваха как Учителят крачи из покоите си, хванал ръце зад гърба си, понякога спираше, за да ги порицае. И двамата се притесняваха от единственото око на Ал Муалим и понякога имаха чувството, че то ги е хипнотизирало. Една нощ Абас зашепна:

— Слушай, Алтаир.

Алтаир се обърна изненадано към него. Нито един от двамата не беше правил това досега, никога не бе започвал разговор, след като угасят светлината. Двамата лежаха мълчаливо, всеки потънал в собствените си мисли. Беше така до тази нощ. Имаше пълнолуние, завесата на прозореца им блестеше в бяло и разпиляваше в стаята мека, сивкава светлина. Абас лежеше на една страна и гледаше към Алтаир. Когато привлече вниманието му, закри едното си око с длан и рече в почти съвършена имитация на Ал Муалим:

— Ние не представляваме нищо, ако не съблюдаваме кредото на асасините.

Алтаир се разкиска и оттогава двамата станаха приятели. Отсега нататък Ал Муалим вече ги порицаваше за приглушения кикот, който се чуваше винаги, когато обърнеше гръб. Неочаквано възпитателката откри, че поверените й момчета не са чак толкова тихи, кротки и послушни.

Ал Муалим ги научи на повелите на братството. Това бяха същите повели, на които по-късно в живота Алтаир обърна гръб и се наложи да плати прекалено висока цена. Ал Муалим им обясни, че асасините не убиват безразборно, както предпочитаха да мислят повечето хора, ами посичат единствено злите, които се бяха оставили на корупцията, а мисията им е да донесат мир и сигурност по Светите земи, да спазват не код на насилие и конфликти, ами на разум и задълбочен анализ.

Научи ги да владеят чувствата и емоциите си, да прикриват неразположението си, показа им как да се слеят с околния свят, така че да се движат незабелязани сред обикновените хора, помогна им да усвоят умението да стават невидими, призраци сред тълпата. За хората асасините трябваше да бъдат нещо като необяснима магия, повтаряше той, но също както всяка магия и тази се превръщаше в реалност, когато се подчиняваше на волята на асасините.

Научи ги да защитават Ордена по всяко време, че Братството е „по-важно от отделния човек, Алтаир. По-важно е и от теб, Абас. По-важно е и от Масиаф, и от мен“. По този начин действията на един асасин не биваше по никакъв начин да окажат нежелано въздействие върху целия Орден. Асасинът никога не биваше да компрометира Братството.

Въпреки че на Алтаир му предстоеше един ден да потъпче тази доктрина, причината не беше в недостатъчното обучение на Ал Муалим. Той ги учеше, че мъжете са определили граници и са посочили, че всичко в тези граници е „истинско“, „реално“, но в действителност това били фалшиви параметри, наложени от онези, които уж били лидери. Показа им, че границите на реалността са много по-широки, отколкото предполагаше ограниченото въображение на човечеството, че малцина са онези, които успяват да надникнат отвъд въпросните граници, че малцина смеят да поставят под въпрос съществуванието им.

Тези хора бяха асасините.

Тъй като асасините успяваха да видят света такъв, какъвто е в действителност, за тях всичко бе възможно и всичко беше позволено.

Алтаир и Абас научаваха все повече за Ордена с всеки изминал ден и ставаха все по-близки. Почти по цял ден бяха заедно. На каквото и да ги учеше Ал Муалим, личното им ежедневие беше несъществено. В него присъстваха те двамата, възпитателката, часовете на Ал Муалим и неколцина братя, които ги учеха на изкуството на битките, всеки специалист по различна дисциплина. Почти нищо не беше забранено.

Ако момчетата искаха да се забавляват, трябваше сами да си осигурят забавленията, затова прекарваха дълги часове в разговори, вместо да учат. Почти никога не говореха за бащите си. Отначало Абас не спираше да повтаря, че един ден Ахмад ще се върне в Масиаф, но месеците стана години и той все по-рядко говореше за надеждите си. Алтаир го виждаше да застава до прозореца и да наблюдава долината с блестящи очи. След това приятелите им започнаха да се отдръпват и той стана още по-необщителен. Рядко се усмихваше. Въпреки че преди си говореха часове наред, сега той предпочиташе да стои край прозореца.

Само ако знаеше, мислеше си Алтаир. Скръбта на Абас щеше да го задуши, щеше да стане още по-силна, след това щеше да се превърне в тъпа болка, същата като онази, която беше изпитвал Алтаир. От смъртта на баща му продължаваше да го боли всеки ден, но поне знаеше истината. Имаше разлика между тъпата болка и чувството на безпомощност.

И така, една вечер, след като свещите бяха угасени, той призна истината на Абас. Навел глава, докато се опитваше да спре сълзите, той разказа на Абас как Ахмад беше дошъл в стаята му и как бе отнел собствения си живот, но Ал Муалим решил да скрие този факт от Братството, „за да защити теб. Само че Учителят не е видял мъката ти отблизо, както я видях аз. И аз изгубих баща си, така че знам какво изпитваш. Знам, че болката намалява с времето. Като ти казвам истината, се надявам да ти помогна, приятелю“.

Абас само беше примигнал, след това бе обърнал глава. Алтаир се питаше как е очаквал да реагира Абас. Да заплаче ли? Да избухне гневно може би? Да откаже да приеме чутото? Беше готов за всеки един от тези варианти. Беше готов дори да го затвори в стаята и да не му позволи да отиде при Учителя. Само че не бе очаквал нито за миг да се натъкне на тази… празнота. На мълчанието.

26

Алтаир стоеше на един покрив в Дамаск и оглеждаше следващата си мишена.

От мириса на изгоряло му прилоша. От гледката също. Горяха книги. Наблюдаваше как страниците се свиват, как почерняват и изтъняват, замисли се за баща си, който щеше да бъде отвратен; Ал Муалим също, когато му разкажеше. Да се горят книги беше обида за всеки асасин. Учението беше знание, а знанието носеше свобода и власт. Знаеше това много добре. Беше го забравил, но сега отново си го беше припомнил.

Дръпна се настрани от ръба на покрива с изглед към двора на медресето на Джубаир в Дамаск. Димът се вдигаше към мястото, на което той беше застанал, но вниманието на всички долу беше насочено към огъня, към купчините книги, документи и свитъци в средата, към огъня и Джубаир ал-Хаким, който издаваше нареждания. Алтаир забеляза, че всички изпълняваха заповедите му, освен един. Ученият стоеше настрани, вглеждаше се в огъня, изражението му беше отражение на мислите на асасина.

Джубаир беше в кожени ботуши, с черен тюрбан, намръщен страховито. Алтаир го наблюдаваше внимателно: беше научил много за него. Уж беше главният учен на Дамаск, защото бе крайно необичайно учен, който би трябвало да разпространява знания, да унищожава книги. Към него се бяха присъединили други учени от града, за чието присъствие настояваше Салах Ал’дин.

Защо унищожаваха тези документи? Сигурно беше в името на „новия свят“ и „новия ред“, за които Алтаир беше чул. Какво точно включваха бе все още загадка. Той обаче знаеше кой стои зад тази работа — тамплиерите, а мишената му беше един от тях.

— Всяка написана дума в този град трябва да бъде унищожена — зовеше фанатично Джубаир събралите се в двора. Учените му подтичваха наоколо, натоварени с писания, които пренасяха от скрито за Алтаир място. Хвърляха ги сред пламъците, които лумваха по-високо. С ъгълчето на окото си зърна как застаналият отстрани учен се вълнува все повече, докато най-неочаквано — очевидно не успя да се овладее — се втурна към Джубаир.

— Приятелю, не бива да го правиш — рече той. Привидно веселият му тон издаде зле прикритото безпокойство. — Много знания се пазят на тези свитъци, писани от прадедите ни.

Джубаир спря и го погледна с открито презрение.

— И защо? — изсъска той.

— Това са маяците, които ни водят напред, спасяват ни от тъмата на невежеството — убеждаваше го ученият. Зад гърба му се издигаха високи пламъци. Учените пренасяха нови книги, които хвърляха в огъня, а някои стрелкаха нервно с погледи Джубаир и недоволния си колега.

— Не. — Джубаир пристъпи крачка напред. — Тази хартия е изписана с лъжи, които тровят мозъците ви. Докато съществуват, не можете да се надявате да видите света такъв, какъвто е в действителност.

Ученият отчаяно се опитваше да се държи разумно, но така и не успя да прикрие разочарованието си.

— Как е възможно да твърдиш, че тези писания са опасни. Те са оръдия на знанието.

— Обръщаш се към тях за отговори и избавление. — Джубаир направи още една крачка напред, а недоволният отстъпи. — Разчиташ на тях повече, отколкото на себе си. По този начин ставаш слаб и затъпяваш. Доверяваш се на думите. Доверяваш се на капките мастило. Ти замислил ли си се поне за момент кой ги е написал? Питал ли си се защо са написани? Не си. Просто си приел тези думи, без да задаваш въпроси. Ами ако тези думи са неверни, както често се случва? Това е опасно.

Ученият го гледаше объркано. Сякаш някой му казваше, че черното е бяло, а нощта ден.

— Грешиш — настоя той. — Тези текстове са дар от знания — продължаваше да настоява. — Имаме нужда от тях.

Джубаир помръкна.

— Обичаш безценните писания значи? Готов ли си да направиш всичко за тях?

— Да, готов съм, разбира се, че съм готов.

Джубаир се усмихна с жестока наслада.

— Тогава върви при тях.

Опря длани на гърдите на учения и го блъсна назад с всички сили. За секунда човекът успя да запази равновесие, очите му се разшириха от изненада, той размаха безпомощно ръце, сякаш се надяваше да полети над жадните пламъци. След това отстъпи назад и падна сред пламъците, сгърчи се от изпепеляващата жега. Изпищя, зарита. Робата му пламна. Отначало се опита да потуши пламъците. Накрая писъците му секнаха, заглушени от дима и Алтаир усети противната миризма на изгоряла човешка плът. Покри носа си. Учените в двора направиха същото.

Джубаир се обърна към тях:

— Всеки, който си позволи да говори като него, е заплаха. Някой друг ще се осмели ли да ме предизвика?

Отговор не последва, над ръцете, притиснали носовете, гледаха уплашени очи.

— Добре — рече Джубаир. — Заповедите ви са ясни. Вървете в града. Съберете останалите писания и ги натрупайте на купчини по улиците. След това пратете каруца да ги събере, за да бъдат унищожени.

Учените се подчиниха. Дворът остана празен — прекрасният мрамор беше съсипан от огъня. Джубаир обикаляше около пламъците и се взираше в тях. Понякога се оглеждаше нервно и се ослушваше внимателно. Дори да чу нещо, то беше пропукването на огъня и собственото му дишане. Поотпусна се малко и Алтаир се усмихна. Джубаир знаеше, че асасините идват за него. Тъй като се мислеше за по-умен от екзекуторите си, той беше изпратил примамки по улиците на града, придружени от вярната му охрана, за да бъде завършена измамата. Алтаир се придвижи безшумно по покрива и застана точно над кладата с книгите. Джубаир си въобразяваше, че тук е в безопасност, че нищо няма да му се случи, докато е заключен в медресето.

Съвсем не беше така. Освен това екзекутира последния си подчинен, изгори и последните си книги.

Щрак.

Той вдигна поглед и видя как асасинът се спуска към него с протегната напред кама. Твърде късно се опита да се отдръпне. Острието прониза врата му. Той се свлече с въздишка на мрамора.

Клепките му затрепкаха.

— Защо… защо го направи?

Алтаир погледна овъгления труп на учения. Плътта по черепа му беше изгоряла и той изглеждаше така, сякаш беше ухилен.

— Хората трябва да имат право да постъпват според волята си — обясни на Джубаир. Изтегли камата от врата му. По мрамора покапа кръв. — Нямаме право да наказваме някого, защото мисли по определен начин, независимо че не сме съгласни.

— Ами после? — изхърка умиращият.

— Тъкмо ти би трябвало да знаеш отговора. Образовай ги. Научи ги да разпознават редното от грешното. Знанието освобождава, не насилва.

Джубаир се изсмя:

— Те не учат. И ти си наивен, след като мислиш по друг начин. Това е болест, убиецо, за която лечението е само едно.

— Грешиш, затова те предавам на вечния покой.

— Нима не съм като безценните книги, които се опитваш да спасиш? Не към ли източник на знания, с които ти не си съгласен? А пък бързаш да ми отнемеш живота.

— Незначителна жертва, за да бъдат спасени други. Налага се.

— Та нали древните свитъци са вдъхновили кръстоносците? Нали те изпълват Салах Ал’дин и хората му с чувство на справедлив гняв? Техните писания носят опасности за други. Те сеят смърт след себе си. Моята жертва е съвсем малка. — Той се усмихна. — Сега вече няма значение. Ти извърши делото си. Аз също.

Очите му започнаха да се затварят. Алтаир се изправи. Огледа двора и видя както красотата, така и колко е грозен. След това чу нечии стъпки да приближават и потъна в мрака. Сля се с града; Превърна се в острие сред тълпата…

— Имам въпрос към теб — рече Ал Муалим при следващата им среща. Беше възстановил старото звание на Алтаир и сега поне отново беше майстор асасин. Имаше чувството, че наставникът му иска да е сигурен в решението си, да се увери в онова, което Алтаир е научил.

— Какво е истината? — попита той.

— Ние имаме пълна вяра в себе си — отвърна Алтаир, нетърпелив да му достави удоволствие, да му докаже, че наистина се е променил, че решението му да покаже милост и състрадание наистина е било правилно. — Виждаме света такъв, какъвто е наистина и се надяваме някой ден цялото човечество да го види по същия начин.

— Какво тогава е светът?

— Илюзия — отвърна Алтаир. — Можем или да се предадем пред силата на тази илюзия — както става с повечето хора — или да престъпим границата й.

— И как ще я престъпим?

— Като признаем, че законите не са спуснати от божественото, ами от разума. Сега вече разбирам, че нашето кредо не ни дава свобода. Кредото ни повелява да проявим мъдрост.

Досега беше вярвал в кредото, без да вниква в истинското му значение. То беше зов да задава въпроси, да мисли задълбочено и да научава от всичко и всички, с които се сблъсква.

Ал Муалим кимна.

— Сега вече разбираш ли защо тамплиерите са заплаха?

— Ние ще разкъсаме илюзията, докато те ще я използват, за да властват.

— Точно така. Те ще преобразят света по начин, който им харесва. Затова те изпратих да откраднеш съкровището им. Затова го държа заключено. Затова ти ще ги избиеш. Дори един да оцелее, той ще продължи с опитите да установи и наложи Новия световен ред. Върви сега да намериш Сибранд. След като той умре, Робер дьо Сабле остава сам и много уязвим.

— Ще бъде сторено.

— Мир и покой, Алтаир.

27

Алтаир замина — надяваше се това да е последното му пътуване — за Акра, белязан от боеве град, над който бе надвиснал плащът на смъртта. Проведе разследване, след това отиде при Джабал в местния клон на Братството, за да вземе маркера. Когато спомена името на Сибранд, Джабал кимна умислено.

— Познавам го. Наскоро стана лидер на тевтонските рицари. Живее във Венецианския квартал и управлява пристанището на Акра.

— И аз научих същото, дори повече.

Джабал изви вежди, без да крие, че е впечатлен.

— Слушам те.

Алтаир му разказа как Сибранд е конфискувал корабите на доковете, за да ги използва като блокада, но не за да попречи на атака от страна на Салах Ал’дин. Това беше важен момент. Според наученото Сибранд възнамеряваше да попречи на хората на Ричард да получат провизии. Така всичко си идваше на мястото. Тамплиерите предаваха своите хора. Всичко му ставаше ясно, поне така си мислеше: смисълът на откраднатия артефакт, набелязаните мишени, дори крайната им цел. Въпреки това…

Въпреки това той не можеше да се отърси от чувствата, от усещането, че дори сега несигурността го обгръща като ранна утринта мъгла.

— Сибранд е ужасен, направо се побърква от страх, че смъртта му приближава. Затворил е района на доковете и сега се крие там в очакване корабът му да пристигне.

Джабал се замисли.

— Става опасно. Интересно дали е научил за мисията ти?

— Мъжете, които убих, бяха свързани. Ал Муалим ме предупреди, че са научили за действията ми.

— Бъди нащрек, Алтаир — рече Джабал и му подаде перото.

— Разбира се, Рафик. Според мен положението е в моя полза. Той е обзет от страх.

Понечи да тръгне, но Джабал го спря:

— Алтаир…

— Да?

— Дължа ти извинение.

— Защо?

— Задето се усъмних във верността ти към каузата ни.

Алтаир се замисли.

— Не. Аз бях този, който допусна грешка. Мислех, че съм над кредото. Не ми дължиш извинение.

— Както кажеш, приятелю. Бъди здрав.

Алтаир отиде на доковете, промъкна се през кордона на Сибранд с неподозирана лекота. Зад него се издигаха стените на Акра, някои рухнали, други нащърбени и неподдържани, пристанището пред него беше пълно с кораби и шлепове, виждаха се стари плавателни съдове, платформи и дървени скелети. Някои от корабите все още бяха на вода, други бяха останали от времето на обсадата. Превръщаха блестящото синьо небе в океан от кафяви останки.

Сивият каменен док, избелял от слънцето, представляваше отделен град. Хората, които работеха и живееха тук, бяха докери и приличаха на докери. Държаха се небрежно, имаха обветрени лица, свикнали да се усмихват.

Днес положението беше различно. Под командването на Сибранд, Великия магистър на тевтонските рицари, нямаше усмивки. Той не само че беше запечатал района, ами беше пуснал стражи навсякъде. Страхът, че ще бъде убит, бе също като вирус, плъзнал сред армията му. Групи войници обикаляха доковете и очите им шареха навсякъде. Бяха нервни, пръстите им непрекъснато се стрелкаха към ефесите на мечовете. От страх се потяха под плетените ризници.

Алтаир усети, че наблизо става нещо, и побърза да се отправи натам. И гражданите, и войниците се насочиха към мястото. Един рицар крещеше на свещеник. Придружителите му, застанали наблизо, наблюдаваха сцената с безпокойство, докато докери и търговци се трупаха наоколо, за да разберат какво става.

— Грешите, господарю Сибранд. Никога не бих препоръчал насилие, независимо срещу кого, най-малкото срещу вас.

Значи това беше Сибранд. Имаше черна коса, високо чело и жестоки очи, които не спираха да се стрелкат, също като на бясно куче. Беше въоръжен с какви ли не оръжия, коланът му тежеше от мечове, ками и ножове. На гърба му стърчеше лък, стрелите надничаха над дясното рамо. Изглеждаше изтощен. Този човек се разпадаше.

— Така твърдиш ти — рече той и от устата му се разхвърча слюнка, — но няма кой да потвърди думите ти. Аз какво да мисля?

— Водя простичък живот, господарю, както и останалите слуги на господ. Ние не привличаме вниманието към себе си.

— Може би. — Той затвори очи. След това ги отвори. — Може би не те познават, защото не си господен човек, ами асасин.

След тези думи блъсна свещеника назад, старецът падна тежко и се надигна на колене.

— Никога — настоя той.

— Носите едни и същи роби.

Свещеникът бе обзет от отчаяние.

— Ако се обличат като нас, то е, за да насаждат несигурност и страх. Не бива да им се оставяме.

— Ти страхливец ли ме наричаш? — изкрещя Сибранд с дрезгав глас. — Да не би да предизвикваш авторитета ми? Да не би да се надяваш да настроиш рицарите ми срещу мен?

— Не. Не. Не разбирам защо ми при-причинявате това… Не съм сторил нищо лошо.

— Не помня да съм те обвинявал в някакъв грях, затова избликът ти ми се струва доста странен. Да не би гузната ти съвест да те подтиква да направиш самопризнание?

— Нищо не признавам — рече свещеникът.

— Ясно. Предизвикателен до самия край.

Свещеникът беше ужасен. Колкото повече говореше, толкова по-зле ставаше.

— Какво искаш?

Алтаир наблюдаваше как по лицето на стареца преминават най-различни чувства — и объркване, и отчаяние, и безнадеждност.

— Уилям и Гарние бяха твърде самоуверени, затова платиха с живота си. Аз няма да допусна същата грешка. Ако наистина си божи човек, тогава Създателят ще се погрижи за теб. Нека той възпре ръката ми.

— Ти си полудял — изплака свещеникът. Обърна се умолително към насъбралите се: — Никой от вас ли няма да прекрати това? Очевидно е, че той е отровен от собствения си страх. Вижда несъществуващи врагове.

Останалите от ордена се разшаваха, но никой не надигна глас. Гражданите също мълчаха и наблюдаваха безучастно. За всички беше очевидно, че свещеникът не е асасин, но онова, което мислеха, нямаше никакво значение. Всеки един от присъстващите се радваше, че не е набелязан за мишена на гнева на Сибранд.

— Очевидно е, че хората споделят опасенията ми — рече той и извади меча си. — Онова, което правя, е за Акра.

Свещеникът изрева, когато Сибранд заби острието в корема му, изви го, след което го извади и го изчисти. Старият се сгърчи на дока и след малко издъхна. Стражите изтеглиха трупа и го хвърлиха във водата.

Сибранд остана да наблюдава как потъва.

— Стойте нащрек. Докладвайте за всичко подозрително. Този не беше последният асасин. Упорити гадове… Сега обратно на работа.

Алтаир остана да наблюдава как с двамата си телохранители се отправи към гребна лодка. Тялото на свещеника се удари в корпуса, когато потеглиха, след това се понесе сред останките, които се люшкаха по водата в пристанището. Алтаир вдигна поглед към морето, където се виждаше голям кораб. Сигурно това беше убежището на Сибранд. Отново погледна лодката. Рицарят се изправи, за да огледа водата наоколо. Търсеше асасини. Непрекъснато ги търсеше, сякаш щяха да се покажат от морето около него.

Той щеше да направи точно това. Скочи в най-близката лодка, от нея се прехвърли на следващата и така, докато се добра на платформа близо до кораба на Сибранд. Видя, че тевтонецът продължава да оглежда морето. Алтаир го чу да нарежда на стражите да обезопасят по-ниските палуби и се прехвърли на близкия кораб.

Един от стражите го забеляза и се канеше да вдигне лъка си, но Алтаир метна нож и се прокле, задето не си беше оставил достатъчно време, за да се подготви за убийството. Както предполагаше, вместо да падне безшумно, той цопна във водата.

Премести поглед към големия кораб, където Сибранд също беше чул плисъка и започваше да се паникьосва.

— Знам, че си тук, асасин — разкрещя се той. Свали ръка. — Докога си въобразяваш, че ще се криеш? На дока имам сто човека. Те ще те открият и тогава ще страдаш за греховете си.

Алтаир бе застанал на платформата така, че да не се вижда. Водата тихо плискаше около подпорите. Наоколо цареше пълно мълчание. Почти призрачната тишина сигурно изнерви Сибранд още повече и това достави огромно удоволствие на Алтаир.

— Покажи се, страхливецо — настоя Сибранд. В гласа му звучеше паника. — Изправи се пред мен и да приключваме.

„Всяко нещо с времето си“ — помисли си Алтаир. Сибранд изстреля стрела в нищото, след това извади нова и отново се прицели нанякъде.

— Стражи, бъдете нащрек — изрева той към долните палуби. — Той е наблизо. Намерете го. Вземете му живота. Който ми донесе главата на асасина, получава повишение.

Алтаир скочи от платформата на кораба и се блъсна в корпуса. Зачака, притиснат към дървото. Продължаваше да чува изпълнения с паника глас на Сибранд. След това се заизкачва. Изчака Сибранд да обърне гръб и тогава се изтегли на палубата, на няколко крачки от Великия магистър на тевтонските рицари, който обикаляше и крещеше заплахи към вълните, редеше обиди и заповеди към стражите си, които подтичваха насам-натам.

Сибранд беше мъртвец, помисли си Алтаир, докато се примъкваше зад него. Беше умирал много пъти от страх, но беше толкова глупав, че не го знаеше.

— Моля те… не го прави — рече той, когато се строполи на палубата, камата на Алтаир се беше забила във врата му.

— Страхуваш ли се? — попита асасинът. Изтегли камата.

— Разбира се, че се страхувам — призна Сибранд, сякаш говореше на някой глупак.

Алтаир си припомни жестокостта, която той прояви към свещеника.

— Сега вече ще бъдеш в безопасност — рече, — предавам те в ръцете на господ…

Сибранд се засмя и се задави.

— Братята ми на нищо ли не те научиха? Знам какво ме очаква. Знам какво очаква всички нас.

— Ако не твоят господ, то какво?

— Нищо. Нищо не ни чака. Тъкмо от това се страхувам.

— Не вярвам — рече Алтаир. Истина ли беше? Нима Сибранд нямаше вяра? Не вярваше ли в Господ?

— Как бих могъл, след като знам онова, което знам? След като съм видял толкова много? Съкровището ни е доказателството.

— Доказателство за какво?

— Че животът е всичко, което имаме.

— Тогава изчакай още малко — настоя Алтаир — и ми кажи каква роля ти беше отредена.

— Морска блокада — рече Сибранд, — за да попреча на глупавите крале и кралици да изпратят подкрепления. Щом ние… Щом ние… — Той гаснеше бързо.

— … покорите Светите земи ли? — подсказа му Алтаир.

Тевтонецът се закашля. Когато заговори отново, зъбите му бяха целите в кръв.

— Когато ги освободим, глупако. Когато ги освободим от тиранията на вярата.

— Свобода ли? Вие правехте всичко възможно, за да смажете градовете, да контролирате умовете на хората. Избивахте всички, които говореха против вас.

— Следвах заповеди, вярвах в каузата. Също като теб.

— Не се страхувай — рече Алтаир и затвори очите му.

— Наблизо сме, Алтаир.

Ал Муалим стана от писалището и мина пред светлината, която нахлуваше през прозореца. Гълъбите му гукаха щастливо в следобедната жега и във въздуха се носеше сладък аромат. Въпреки че денят беше прекрасен, въпреки че Алтаир си беше върнал званието и най-важното — доверието на Учителя — така и не успяваше да намери покой.

— Сега Робер дьо Сабле е единственият, който стои между нас и победата — продължи Ал Муалим. — Той издава заповедите. Той дава златото. С него ще умре и онова, което се знае за тамплиерското съкровище и всяка заплаха, която представлява.

— Все още не разбирам как е възможно едно най-обикновено съкровище да предизвика подобен хаос — призна Алтаир. Все още мислеше над последните загадъчни думи на Сибранд. Мислеше и за сферата — за късчето от Едем. Лично беше изпитал странното му привличане, но то притежаваше силата да омайва и отклонява от правия път. Възможно ли беше да се окаже по-ценно от всички накити? Тази мисъл му се стори интересна.

Ал Муалим кимна бавно, сякаш четеше мислите му.

— Късчето от Едем е изкушение. Виж какво стори с Робер. След като веднъж вече е вкусил силата му, тя го е погълнала. Той не вижда опасно оръжие, което трябва да бъде унищожено, а средство, което да му помогне да постигне амбициите си.

— Значи е мечтал за власт.

— И да, и не. Той е мечтал — все още мечтае — също като нас, за мир.

— Но този човек иска Светите земи да пламнат във война…

— Не, Алтаир — извика Ал Муалим. — Нима не виждаш, след като ти си онзи, който ми отвори очите?

— Как така? — учуди се той.

— Какво иска и той, какво искат последователите му? Искат свят, в който всички хора са обединени. Не презирам целта му. Споделям я. Само че не ми харесва онова, което означава. Човек се учи на мир. Мирът трябва да бъде разбран, да бъде приет, но…

— Той ще го наложи — закима Алтаир. Вече разбираше.

— По този начин ще ни лиши от свободна воля — изрече Ал Муалим.

— Странно… да мислим за него по този начин.

— Недей да таиш омраза към жертвите си, Алтаир. Подобни мисли са истинска отрова и ще замъглят преценката ти.

— А няма ли начин да бъде убеден? Няма ли начин да бъде сложен край на лудешкото му препускане?

Ал Муалим поклати бавно и тъжно глава.

— Разговарях с него — по мой начин — чрез теб. Та нали всяко убийство беше послание? Само че той предпочете да пренебрегне посланията.

— Значи ни остава само едно.

Най-сетне щеше да погне Дьо Сабле. Мисълта го накара да потръпне от нетърпение, но този път щеше да бъде особено внимателен. Нямаше да допусне грешката да го подцени отново. Нито Дьо Сабле, нито друг.

— Сблъска се с него за пръв път в Йерусалим. Там ще го намериш и сега — рече Ал Муалим и пусна птицата. — Върви, Алтаир. Време е да довършиш тази работа.

Алтаир тръгна, слезе по стълбите към вратата на кулата и излезе в двора. Абас седеше на оградата и Алтаир усети погледа му, докато пресичаше двора. Спря и се обърна към него. Погледите им се срещнаха и на Алтаир му се прииска да каже нещо, но не знаеше какво. После се отказа. Предстоеше му задача. Старите рани щяха да си останат стари рани. Несъзнателно хвана към меча.

28

На сутринта, след като Алтаир разказа истината на Абас за баща му, приятелят му стана от сън крайно резервиран и каквото и да казваше Алтаир, така и не успя да го извади от това състояние. Закусиха в мълчание, оставиха се на грижите на възпитателната, след това отидоха при Ал Муалим и заеха местата си на пода.

Дори Учителят да забеляза разликата в отношенията на учениците си, не каза нищо. Може би тайно остана доволен, че момчетата не се разсейват като през другите дни. Може би реши, че са се скарали, както често се случваше при младежите.

Алтаир обаче седеше със свито сърце, измъчван от тежки мисли. Защо Абас мълчеше? Защо не реагира, когато му каза истината?

Щеше да научи отговора по-късно същия ден, когато двамата отидоха на тренировъчния плац. Предстоеше да се упражняват заедно с мечове. Днес обаче Абас реши, че няма да използват малките дървени мечове, с които обикновено се биеха, ами лъскавите, тежки, които щяха да получат при завършването на обучението си.

Лабиб, инструкторът им, остана очарован.

— Чудесно, чудесно — рече той и плесна с ръце, — но запомнете, че не печелите нищо, като пуснете кръв. Няма да безпокоим лекарите. Това ще бъде изпитание на въздържанието, хитростта и умението.

— Хитрост — рече Абас. — Много ще ти отива, Алтаир. Ти си хитър и коварен.

Това бяха първите думи, които му каза този ден. След това го погледна с такова презрение, с толкова омраза и Алтаир осъзна, че отношенията им няма да са същите никога повече. Погледна Лабиб, искаше да го помоли да не позволява този бой, но той вече се настаняваше доволно на ниската ограда около тренировъчния плац и се наслаждаваше на възможността най-сетне да стане свидетел на истински бой.

Двамата заеха местата си. Алтаир преглътна. Абас го погледна злобно.

— Братко — започна Алтаир, — онова, което казах снощи…

— Не ме наричай братко! — кресна му Абас. Той се хвърли към Алтаир с ожесточение, каквото не беше проявявал никога досега. Макар да беше оголил зъби, Алтаир виждаше, че в очите му има сълзи. Беше не ще повече от най-обикновен гняв. Знаеше го със сигурност.

— Недей, Абас — провикна се той и в отчаянието си премина в защита. Погледна наляво и забеляза изумения поглед на инструктора — очевидно не можеше да си обясни неочаквано появилата се вражда между двамата. Алтаир видя, че други двама асасини приближават към тренировъчния плац, очевидно чули вика на Абас. По прозорците на защитната кула край цитаделата се показаха любопитни лица. Запита се дали Ал Муалим гледа…

Абас нападна с протегнат напред меч и го принуди да се отдръпне настрани.

— Не така, Абас… — сгълча го Лабиб.

— Той иска да ме убие, Учителю — изкрещя Алтаир.

— Стига глупости, дете — отвърна инструкторът, макар да не беше напълно убеден в думите си. — Поучи се от всеотдайността на брат си.

— Не съм… негов — думите му бяха подчертани от звънтенето на мечовете — Брат.

— Казах го, за да ти помогна — изкрещя отново Алтаир.

— Не — отвърна Абас. — Лъжеш. — Отново нанесе удар и се чу звън на метал. Алтаир политна назад от силата на удара, блъсна се в оградата и едва не падна от другата й страна. Насъбраха се още асасини. Някои изглеждаха загрижени, други бяха готови да се позабавляват.

— Отбранявай се, Алтаир, отбранявай се — изрева Лабиб и плесна радостно с ръце. Алтаир вдигна меча и настървено започна да отвръща на ударите на Абас, като по този начин го принуди да се изтегли отново в средата.

— Казах ти истината — изсъска той, когато бяха близо един до друг и притискаха остриетата на мечовете. — Казах ти истината, за да сложа край на страданията ти, както бих искал някой да постъпи с мен.

— Излъга, за да ме посрамиш — отвърна Абас, отстъпи, нагласи се по-удобно, приклекна, изтеглил едната си ръка назад, както ги бяха учили. Върхът на меча му трепереше.

— Не! — извика Алтаир. Отскочи назад, когато Абас нападна и с едно извиване на китката остави кървава следа върху противника си. Погледна умолително към Лабиб, но разбра, че няма да намери съчувствие. Притисна раната с ръка и отдръпна окървавените си пръсти, показа ги на Абас.

— Престани, Абас — помоли той. — Казах ти истината с надеждата да те успокоя.

— Да ме успокоиш ли? — отвърна той и се обърна към насъбралите се: — За да ме успокоиш, ми каза, че баща ми се е самоубил, а?

Последва мълчание. Алтаир погледна от Абас към зрителите, които не разбираха накъде отиват нещата. Тайната, която се беше заклел да пази, излизаше наяве.

Вдигна поглед към кулата на Ал Муалим. Забеляза Учителя на прозореца, който ги наблюдаваше с неразгадаемо изражение.

— Абас — изрева Лабиб, когато най-сетне разбра, че нещо не е наред. — Алтаир.

Двете момчета не му обърнаха внимание и мечовете им издрънчаха отново. Превит от болка, Алтаир беше принуден да се отбранява.

— Мислех… — започна той.

— Мислел си как да ме посрамиш — извика Абас. По лицето му се стичаха сълзи, той кръжеше около Алтаир, след това се метна напред, размахал злобно меча. Алтаир се присви и откри място между ръката и тялото на Абас, където нанесе удар и на лявата ръка на другото момче зейна рана, която щеше да го спре за достатъчно дълго, за да може Алтаир да обясни.

Абас обаче изкрещя войнствено и скочи към Алтаир. Той се наведе, избегна оръжието и с рамо пресрещна Абас, след което и двамата се претърколиха на земята. Сборичкаха се и Алтаир усети пареща болка отстрани, когато Абас заби палец в раната в мига, в който се оказа върху противника си и го прикова към земята. Дръпна камата от колана си и притисна острието към гърлото му. Не откъсваше очи от доскорошния си приятел. Дишаше тежко, с оголени зъби.

— Абас! — проехтя вик, не от Лабиб или друг от насъбралите се. Беше от прозореца на Ал Муалим. — Веднага остави ножа!

Отговорът на Абас прозвуча отчаяно:

— Не и докато не признае.

— Какво да призная? — извика на свой ред Алтаир, който се бореше да се освободи.

Лабиб беше скочил от оградата.

— Стига, Абас — рече той и протегна длани напред. — Послушай Учителя.

— Още една крачка и ще му прережа гърлото — изръмжа Абас.

Инструкторът се закова на място.

— Ще те хвърли в килия за тази работа, Абас. В Ордена не се държим така. Виж, има хора от селото. Ще плъзнат клюки.

— Пет пари не давам — изплака момчето. — Той трябва да го каже. Да признае, че излъга за баща ми.

— Какво е излъгал?

— Каза ми, че татко се е самоубил, че бил отишъл в стаята му, за да се извини, след това си прерязал гърлото. Знам, че лъже. Татко ми никога не би се самоубил. Напуснал е Братството. Това е било извинението му. Кажи веднага, че лъжеш. — Той заби върха на ножа в гърлото на Алтаир и оттам рукна повече кръв.

— Абас, престани незабавно! — изрева Ал Муалим от кулата.

— Алтаир, ти излъга ли? — попита Лабиб.

На тренировъчния плац се възцари мълчание, докато всички чакаха с притаен дъх отговора на Алтаир. Той погледна Абас.

— Да — потвърди. — Излъгах.

Абас приседна и стисна очи. Каквато и болка да изпитваше, тя прорязваше цялото му тяло, защото щом пусна ножа и го чу как издрънча на земята, той се разхлипа. Продължаваше да хлипа, когато Лабиб отиде при него, стисна го грубо за ръката, изправи го на крака и го предаде в ръцете на двама стражи, които притичаха към тях. След малко поведоха и Алтаир към килиите.

По-късно, след месец, прекаран в тъмницата, Ал Муалим прецени, че е дошло време да подновят обучението си. Престъплението на Абас беше по-сериозно, защото беше позволил на чувствата си да вземат връх и по този начин беше спечелил лоша слава за Ордена. За наказание щеше да се обучава една допълнителна година. Все още щеше да се мъчи на тренировъчния плац с Лабиб, когато Алтаир станеше асасин. Тази несправедливост засили омразата му към Алтаир, който пък започна да го възприема като жалко човече, изпълнено с огорчение. Когато цитаделата беше нападната, Алтаир спаси живота на Ал Муалим и беше издигнат до майстор асасин. Същия ден Абас се изплю в прахта пред краката на Алтаир, а той се подсмихна с безразличие. Абас, реши той, беше слаб човек, който нямаше да действа успешно. Очевидно беше същият като баща си.

Сега, като си припомняше миналото, реши, че вероятно това е бил моментът, в който е започнал да се държи арогантно.

29

Когато Алтаир пристигна в Йерусалим, вече бе друг човек. Не че би направил грешката да реши, че мисията му е приключила — тази грешка щеше да направи старият Алтаир. Не, сега вече знаеше, че това е просто началото. Изглежда и Малик беше усетил същото. Имаше някаква промяна във водача на клона, когато Алтаир влезе. Между двамата мъже се долавяше ново уважение и разбирателство.

— Покой и мир, Алтаир — поздрави той.

— Покой и мир и за теб, братко — отвърна Алтаир и между тях настъпи кратко мълчание.

— Изглежда съдбата поема по необикновени пътища…

Алтаир кимна.

— Значи е истина? Робер дьо Сабле е в Йерусалим.

— Лично аз видях рицарите. — Малик вдигна здравата си ръка към чукана. Припомни си случилото се, щом споменаха тамплиера.

— Този човек сее единствено нещастия. Щом е тук, значи е замислил нещо лошо. Няма да му дам шанс да го стори — обеща Алтаир.

— Не позволявай на отмъстителността да помрачи мислите ти, братко. И двамата знаем, че нищо добро няма да излезе от тази работа.

Алтаир се усмихна.

— Не съм забравил. Няма от какво да се страхуваш. Не търся отмъщение, а знания.

Навремето би казал подобни думи наизуст, тъй като знаеше, че околните очакват от него да говори подобни неща. Сега обаче наистина вярваше в думите си.

Малик разбра смисъла на думите му.

— Ти наистина си променен, не си като онзи, когото познавах доскоро — призна.

Алтаир кимна.

— Работата ме научи на много. Разкри различни тайни. Все още обаче има елементи, които ми убягват.

— Как така?

— Всички мъже, които дарих с вечен покой, са работили заедно, обединени от този човек. Робер има определени намерения за земите ни. Единствено това знам със сигурност. Въпросът е как и защо. Кога и къде? Тези неща не са ми ясни.

— Кръстоносци и сарацини да работят заедно? — удиви се Малик.

— Нищо подобно, има друго. Тамплиери.

— Тамплиерите са част от армията на кръстоносците — отвърна Малик, въпреки че въпросът беше изписан на лицето му: как бе възможно да са от хората на крал Ричард, ако бяха в Йерусалим? Как бе възможно да обикалят градските улици?

— Може би искат да накарат крал Ричард да повярва в тази работа — отвърна Алтаир. — Не. Те са верни единствено на Робер дьо Сабле и на откачената идея, че ще спрат войната.

— Говориш странни неща.

— Нямаш представа за истината, Малик…

— Разкажи ми тогава.

Алтаир започна да му разказва онова, което беше научил досега.

— Робер и неговите тамплиери обикалят из града. Дошли са да засвидетелстват уважението си към Махд Адин. Ще присъстват на погребението му. Което означава, че и аз ще бъда там.

— Защо му е на тамплиера да ходи на погребението?

— Все още не съм разгадал истинските им намерения, въпреки че с течение на времето ще получа признание от някого. Гражданите са разделени. Мнозина искат да си върнат живота. Други пък настояват, че са дошли за преговори, за да постигнат мир.

Спомни си оратора, когото разпита, който беше категоричен, че господарят му държи да сложи край на войната. Дьо Сабле, християнин, отиваше на погребението на Махд Адин, мюсюлманин. Не беше ли това доказателство, че тамплиерите искат да обединят Светите земи? Гражданите се възмущаваха от мисълта, че тамплиерите са нахлули в Йерусалим. Окупацията на кръстоносците все още бе твърде болезнен спомен. Не бе изненадващо, че се чуваше за сблъсъци между кръстоносци и сарацини. Ораторите не успяваха да убедят хората в града, че християните са дошли в името на мира.

— Мир? — рече Малик.

— Нали ти казах. И останалите, които убих, ми казаха същото.

— Което означава, че са наши съюзници. Въпреки това ги избиваме.

— Не допускай тази грешка. Ние по нищо не приличаме на тези хора. Макар целта им да изглежда благородна, начините, по които я постигат, не са. Поне… поне така ми каза Ал Муалим.

Той се опита да потисне малкото червейче на съмнението.

— Какъв ти е планът?

— Ще отида на погребението и ще се изправя пред Робер.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — съгласи се Малик и му подаде перото. — Дано щастливата съдба докосне меча ти, братко.

Алтаир взе маркера. Преглътна с усилие.

— Малик… Преди да тръгна, трябва да ти кажа нещо.

— Слушам те.

— Проявих се като глупак.

Малик се изсмя сухо.

— Естествено. Няма да споря с теб, но защо го казваш? Какво имаш предвид?

— През всичкото това време… така и не ти се извиних. Бях прекалено горд. Ти изгуби ръката си заради мен. Изгуби Кадар. Имаш пълното право да ми се сърдиш.

— Не приемам извинението ти.

— Разбирам.

— Нищо подобно. Не разбираш. Не приемам извинението ти, защото ти не си същият човек, който влезе с мен в Соломоновия храм, така че няма защо да се извиняваш.

— Малик…

— Може би, ако не ти завиждах толкова много, нямаше да бъда толкова небрежен. Аз нося не по-малко вина от теб.

— Не говори така.

— Ние сме едно. Делим както славата от битките, така и болката от пораженията. По този начин се сближаваме, ставаме по-силни.

— Благодаря ти, братко.

И така, Алтаир се озова на церемонията на малкото, скромно гробище, пълно с тамплиери и граждани, скупчили се около гроба на Махд Адин, доскоро регент на града.

Тялото трябваше да бъде изкъпано, увито в чисто платно и пренесено с цяла процесия, а след това положено на дясната страна, дупката запълнена и всички присъстващи трябваше да хвърлят по шепа пръст в гроба. Когато Алтаир влезе, един имам тъкмо се приближаваше, за да започне погребалната молитва, затова цареше тишина. Повечето бяха стиснали ръце пред себе си, навели глави в знак на уважение към мъртвия, така че на Алтаир му беше лесно да се промъкне през тълпата, за да намери подходящо място за наблюдение. Трябваше да открие къде точно се намира последната му мишена. Нали Робер дьо Сабле бе виновникът за пътя, по който пое Алтаир, и неговата смърт щеше да бъде отмъщението за причинените страдания и преживения позор.

Докато минаваше между редиците опечалени, Алтаир осъзна, че за пръв път идва на погребението на някоя от мишените си, огледа се, за да види дали са дошли хора от семейството, и се запита как той, убиецът, ще се почувства, когато стане свидетел на мъката им. Ако Махд Адин имаше близки роднини, те или не бяха дошли, или прикриваха мъката си. Край гроба беше застанал единствено имамът и…

Група тамплиери.

Бяха се изправили до богато украсена чешма. Водата бликаше от високата варовикова стена. Тримата бяха в пълно снаряжение, с шлемове, дори онзи, който беше застанал пред другите двама, беше с вдигната качулка, характерна за Велик магистър на тамплиерите.

Само че… Алтаир присви очи и погледна Дьо Сабле. Рицарят беше различен от спомените му. Да не би паметта му да го подвеждаше? Да не би да помнеше Робер дьо Сабле като огромен мъж, защото го беше победил? Този тук определено не притежаваше величествената осанка, която добре помнеше. А и къде бяха останалите от хората му?

Имамът заговори на опечалените:

— Събрали сме се да засвидетелстваме скръбта си за кончината на нашия любим Махд Адин, отнет толкова скоро от този свят. Знам, че скърбите за смъртта му. Не бива. Както сме напуснали утробата, така трябва един ден да напуснем и този свят. Това е естественият ход на нещата — също като изгрева и залеза на слънцето. Използвайте този момент, за да си припомните живота му и да благодарите за добрините, които той е сторил. Знайте, че един ден ще се съберете с него в рая.

Алтаир едва сдържаше отвращението си. Обичаният от всички Махд Адин значи! Нима ставаше въпрос за същия обичан от всички Махд Адин, който беше предател за сарацините, който се беше опитвал да подкопае доверието в тях, като екзекутираше граждани на Йерусалим? За този обичан от всички Махд Адин ли ставаше въпрос? Нищо чудно, че бяха дошли толкова малко хора, че никой не скърбеше. Беше точно толкова обичан, колкото и прокажен.

Имамът започна молитва:

— О, господи, благослови Мохамед и семейството му, спътниците му, о, благородни и величав. О, господи, по-велик от всички, мир на пророците, изпрати благословия от бога на вселената.

Алтаир премести поглед от него към Дьо Сабле и стража му. Слънцето го заслепи и той вдигна поглед към стената зад тримата рицари. Движение ли беше забелязал? Може би. Сигурно имаше още тамплиери за подкрепление.

Погледна отново тримата рицари — Робер дьо Сабле, който бе застанал така, сякаш искаше всички да го огледат добре, удобна мишена. Изглеждаше дребен. А пък плащът изглеждаше твърде дълъг.

Не. Алтаир реши да отложи убийството, защото не можеше да пренебрегне инстинкта, който му нашепваше, че нещо не е наред. Започна да се отдръпва тъкмо когато гласът на имама се промени.

— Както знаете, този човек беше убит от асасин. Опитахме се да го проследим, но се оказа трудно. Тези същества се крият в сенките и бягат от всеки, който би се изправил честно и почтено пред тях.

Алтаир застина на място. Разбра, че капанът ще щракне всеки момент. Опита се да се промуши през тълпата по-бързо.

— Днес не е така — чу той гласа на имама, — защото изглежда, че един от тях е сред нас. Подиграва ни се с присъствието си и трябва да си плати.

Неочаквано тълпата около Алтаир се разтвори и образува кръг около него. Той се завъртя и видя гроба, който имамът сочеше — мястото, на което беше застанал той. Дьо Сабле и двамата стражи се втурнаха напред. Тълпата около него му се стори озверяла, хората запристъпваха напред, настръхнали, а на него не му оставаше път за бягство.

— Дръжте го. Изправете го пред съда господен — провикна се имамът.

Алтаир изтегли меча си с едно движение и освободи камата. Веднага си припомни думите на Учителя. Избери един.

Нямаше нужда. Опечалените може и да бяха смели, а Махд Адин обичан от всички, но никой не беше готов да пролива кръв, за да отмъсти за него. Тълпата, обзета от паника, се пръсна, опечалените се препъваха в робите си, докато бягаха, а Алтаир използва неочакваното объркване, за да хукне настрани и да разблъска тамплиерите. На първия му остана време колкото да забележи, че човек от тълпата не бяга, ами приближава към него и в този момент мечът на Алтаир прониза ризницата и хлътна в корема му, а мъжът се свлече на земята.

Алтаир забеляза, че врата в стената се отваря и от нея се изсипаха още тамплиери. Бяха поне петима. В същия миг отгоре се посипаха стрели, един рицар се изметна настрани и падна, от врата му щръкна стрела. Алтаир премести поглед към укрепленията на стената, където се бяха настанили лъконосците на тамплиерите. Този път очевидно имаше късмет, но едва ли можеше да разчита на същото следващия път.

Вторият от стражите се втурна напред и асасинът вдигна меча, преряза гърлото му и той рухна сред кървав фонтан. Обърна се към Дьо Сабле, който извади тежкия си меч и замахна с такава сила, че Алтаир политна назад и едва успя да отбие удара на противника си. Неочаквано се появиха подкрепленията и след миг той отбиваше ударите на още трима тамплиери, всички до един с шлемове, и откри, че е стъпил върху последния дом на Махд Адин. Нямаше време, за да се наслади на момента, защото отгоре се посипаха нови стрели и за негова радост втори рицар падна с писък. Останалите тамплиери се разпиляха, по-уплашени от своите лъконосци, отколкото от Алтаир. В този момент Дьо Сабле се разкрещя на стрелците да престанат да обстрелват своите хора.

Алтаир остана поразен. Едва не изпусна меча. Гласът, който чу, не беше с характерния френски акцент на Робер дьо Сабле, а глас на жена. На англичанка.

За частица от секундата остана объркан от удивление и възхищение. Въпросната… жена, изпратена на мястото на Дьо Сабле, се биеше със същата смелост като мъж и въртеше тежкия меч умело като всеки рицар, с когото Алтаир се беше сблъсквал. Коя ли беше? Може би помощничка на Дьо Сабле? Може би негова любовница? Като се придържаше близо до стената, повали още един рицар. Оставаше само един. Само един и помощничката на Дьо Сабле. Последният тамплиер не беше толкова интересен за двубой, колкото жената, затова умря бързо, нанизан на меча на Алтаир.

Сега оставаше единствено тя и двамата започнаха да разменят удари, докато най-сетне Алтаир успя да я надвие, заби меча в рамото й, подложи край и тя падна тежко на земята. Той хукна настрани, за да се прикрие, и я повлече със себе си, така че и двамата бяха извън обсега на стрелците. След това се надвеси над нея. Тя все още беше с шлема и гърдите й се вдигаха тежко. По врата и рамото й се стичаше кръв, но беше жива, помисли си Алтаир — и щеше да остане, ако той решеше да пощади живота й.

— Искам да видя очите ти, преди да умреш — рече й.

Свали шлема и остана поразен, когато се изправи пред истината.

— Изглежда очакваше друг — рече тя с тънка усмивка. Косата й беше скрита под шапка от метална плетка, но Алтаир остана поразен от очите й. В тях имаше решителност и още нещо. Имаше мекота и нежност. Запита се дали очевидните й бойни умения не крият истинската й природа.

Но защо — каквито и бойни умения да притежаваше тя — Дьо Сабле беше решил да изпрати тази жена на свое място? Какви специални умения притежаваше? Той притисна острието към врата й.

— Що за магия е това? — попита предпазливо.

— Знаехме, че идваш — рече тя, все още усмихната. — Робер искаше да е сигурен, че разполага с време, за да се махне.

— Значи бяга?

— Не можем да отречем успеха ти. Ти провали плановете ни. Първо съкровището — след това хората ни. Контролът над Светите земи ни се изплъзна… Само че той видя възможност да си върне откраднатото и да обърне победите ти в своя полза.

— Съкровището е все още в ръцете на Ал Муалим, а веднъж вече разгромихме армията ви — отвърна Алтаир. — Плановете на Робер, независимо какви са, ще се провалят отново.

— Да — отвърна тя, — но сега вече ще се сблъскаш не само с тамплиерите.

Алтаир настръхна:

— Говори смислено!

— Робер замина за Арсуф в името на каузата — сарацини и кръстоносци да се обединят срещу асасините.

— Това никога няма да стане. Нямат причина да го направят.

Усмивката й стана по-широка.

— Доскоро може и да беше точно така, но сега ти им даде основателна причина. Всъщност причините са девет. Труповете, които остави, са жертви и от двете страни. Ти превърна асасините в общ враг и подсигури унищожението на целия Орден. Браво.

— Не са девет, а осем.

— Как така?

Отдръпна меча от гърлото й.

— Ти не беше набелязана за моя мишена. Няма да отнема живота ти. — Той се изправи. — Свободна си. Върви. Само не ме следвай.

— Не се налага — отвърна тя, скочи на крака и притисна с ръка раната на рамото си. — Вече закъсня…

— Ще видим.

Хвърли последен поглед към бойниците, където лъконосците бързаха да заемат нови позиции. Алтаир хукна и остави гробището празно, освен труповете, стари и нови, както и необикновената, дръзка и омагьосваща жена.

— Беше капан — възкликна той пред Малик малко по-късно. Мислите му препускаха.

— Чух, че на погребението е настанал истински хаос… Какво стана?

— Робер дьо Сабле го нямаше. Беше изпратил друг. Очаквал ме е…

— Трябва да се върнеш при Ал Муалим — нареди строго Малик.

„Да — помисли си Алтаир, — трябва.“ Отново се появи настойчивото чувство, което му подсказваше, че има още тайни за разгадаване. Защо му се струваше, че този път отговорът е свързан с Учителя?

— Няма време. Тя ми каза къде е той. Разбрах какво планира. Ако се върна в Масиаф, той може и да успее… След това… Страхувам се, че ни грози разгром.

— Избихме повечето от хората му. Той няма да успее да организира истинско нападение. Чакай — спря го Малик. — Тя ли каза?

— Да. Беше изпратил жена. Необичаен ход, знам. Но по този въпрос ще говорим някой друг път. Засега трябва да се съсредоточим над Робер. Може и да сме го обезкръвили, но той е умен. Заминал е да обсъди каузата си с Ричард и Салах Ал’дин. Целта му е да ги обедини срещу общия враг… Срещу нас.

— Грешиш. В тази работа няма никакъв смисъл. Те никога не биха…

— Напротив. И ние ще бъдем виновни за съюза им. Хората, които убих — мъже и от двете страни на конфликта… са важни и за двамата лидери… планът на Робер може и да е амбициозен, но е напълно смислен. И има реална възможност да се получи.

— Братко, нещата се промениха. На всяка цена се върни в Масиаф. Не можем да действаме без разрешението на Учителя. Така само ще компрометираме Братството. Мислех… Мислех, че вече си научил този урок.

— Престани да се криеш зад думите, Малик. Използваш кредото и заветите като щит. Той крие много от нас. Крие важни неща. Нали ти ми каза, че не знаем нищо, че можем единствено да подозираме и предполагаме. Тамплиерите задълбочават действията си. Когато приключа с Робер, ще се върна незабавно в Масиаф, за да получа отговорите. Ти обаче можеш да заминеш още сега.

— Не мога да замина от града.

— Тогава пообиколи сред хората. Потърси онези, които са служили при мъжете, които избих. Научи каквото можеш. Ти си проницателен, може да забележиш нещо, което на мен е убягнало.

— Не знам… трябва да помисля.

— Както прецениш, приятелю. Аз обаче заминавам за Арсуф. Всеки миг закъснение дава на врага преднина.

Ето че за пореден път обръщаше гръб на кредото и може би неволно обричаше Ордена на опасност.

— Внимавай, братко.

— Ще внимавам много. Обещавам.

30

Армиите на Салах Ал’дин и Ричард Лъвското сърце се срещнаха край Арсуф и докато пътуваше натам, Алтаир научи — от клюките в ковачници и край чешми — че след няколко сблъсъка битката била започнала същата сутрин, когато турците на Салах Ал’дин предприели атака срещу кръстоносците.

Докато яздеше към бойното поле, се разминаваше с уплашени хорица, които бягаха и търсеха спасение от кланетата. На хоризонта се виеха валма дим. Когато наближи, започна да различава воините. Бяха на групи, приличаха на огромни, тъмни сенки в далечината. Видя дълга колона от хиляди мъже на коне, които нападаха врага, но се оказаха твърде далече и така и не успя да разбере дали нападат сарацините или кръстоносците. Когато се придвижи напред, различи дървените бойни машини — поне една от ТЯХ гореше. Пред погледа му бяха и високите дървени кръстове на християните, огромни кръстове, качени на платформи с колела, които пехотинците тласкаха напред, знамената на сарацините и кръстоносците. Небето тъмнееше от стрелите, пуснати от лъконосците и от двете страни. Забеляза рицари на коне, стиснали пики, групи конници сарацини, които се врязваха в редиците на рицарите.

Чу чаткането на копита в долината, неспирния тътен от сарацинските цимбали, барабани, гонгове и тромпети. Чу и шума на битката: какофонията от викове на живите, писъците на умиращите, звънтенето на стомана, жалното цвилене на ранени коне. Натъкваше се на животни, останали без ездачи, и на трупове — както на сарацини, така и на кръстоносци — проснати в прахта или подпрени на дървета.

Дръпна юздите на коня си — тъкмо навреме, защото от дърветата пред него неочаквано наизскачаха стрелци. Скочи от коня и се претърколи настрани, за да се скрие зад преобърната каруца. Бяха поне сто човека. Притечаха към дърветата от другата страна. Движеха се бързо, приведени ниско. Движеха се като войници, които са проникнали на територията на врага.

Алтаир се изправи и също хукна към дърветата, за да последва лъконосците от безопасно разстояние. Следва ги в продължение на няколко километра, а типичните за битката звуци, вибрациите, ставаха все по-осезаеми, докато не стигнаха до един хребет. Намираха се над мястото на битката, която вилнееше под тях, и в първия момент мащабът й спря дъха му. Навсякъде — докъдето стигаше погледът — бяха пръснати мъже, трупове, машини и коне.

Също както по време на обсадата на Акра той се беше озовал по средата на ожесточен конфликт, в който нито една от двете страни не беше негова. Имаше обаче Ордена. Имаше мисия, която да изпълни, за да спре звяра, който неволно бе освободил.

Навсякъде около него по хребета се виждаха трупове, сякаш доскоро тук се беше водила битка. Така беше: който владееше хребета, имаше преимуществото на височината, следователно за мястото предстоеше да се води нова битка. Така и стана. Тъкмо се качиха, когато сарацините бяха пресрещнати от пехотата на кръстоносците и лъконосци и двете страни наддадоха кръвожаден рев. Хората на Салах Ал’дин разчитаха на изненадата, затова взеха надмощие и първата вълна на атаката им остави много убити кръстоносци, а някои паднаха от хребета право в разгара на битката долу. Алтаир коленичи и остана да наблюдава как кръстоносците се прегрупират и битката се разгаря.

Мина по хребета, като избираше най-закътаните и безопасни места и излезе зад позициите на кръстоносците, където се намираше Ричард Лъвското сърце. Единствената му надежда беше да стигне до него, ако искаше да спре Робер дьо Сабле. Доближи се до битката и се придвижи наляво, като остави достатъчно място между себе си и воините. Натъкна се на кръстоносец, коленичил в храсталака, който наблюдаваше битката и хленчеше. Остави го и затича напред.

Неочаквано се чу вик и двама кръстоносци се изпречиха на пътя му, вдигнали тежките си двуостри мечове. Той спря, кръстоса ръце и посегна към раменете, за да извади меча с едната, а на другата освободи скритата кама. Единият разузнавач падна и той се нахвърли върху другия и едва след като го повали, разбра, че не бяха разузнавачи. Бяха стражи.

Озърна се към битката и забеляза, че се намира на стръмния склон на хълм. На известно разстояние видя знамето на Ричард Лъвското сърце и му се стори, че мярна самия крал, възседнал прекрасен жребец, огненочервената му брада и коса искряха на следобедното слънце. Заприиждаха пехотинци от ариергарда и той беше заобиколен от рицари — броните им дрънчаха, бяха вдигнали мечове, очите под шлемовете им искряха от вълнение.

Задачата им беше да защитават краля си. Задачата на Алтаир пък беше да се добере до него. Битката вилня дълго. Той се местеше и криеше непрекъснато, понякога си проправяше път, окървавеният му меч проблясваше, понякога успяваше да се приближи достатъчно близо, че да види Ричард. Кралят беше в едно сечище. Беше слязъл от коня, оглеждаше се предпазливо, ослушваше се, а стражите му бяха образували кръг около него, за да смалят мишената.

Алтаир така и не беше спрял да се бие, въртеше меча, в краката му падаха воини, плащът му беше изпръскан с кръвта на кръстоносци. Видя как пълководците на краля вадят мечовете, а очите им блестят застрашително под шлемовете. Лъконосците заеха прикритие зад близките скали с надеждата да открият високо място, откъдето да забележат натрапника.

— Чакай малко — провикна се Алтаир. Крал Ричард беше на няколко крачки и той го погледна в очите, въпреки че воините му напредваха. — Думи нося, не стомана.

Кралят беше в пурпурночервено, на гърдите му беше извезан лъв. Беше единственият, който не беше обзет от страх или паника. Стоеше съвършено спокоен в центъра на битката. Вдигна ръка и мъжете му спряха, а битката замря мигновено. Алтаир остана облекчен, когато видя как нападателите му отстъпват няколко крачки и около него най-сетне остана свободно място. Той отпусна ръката с меча. Пое си дъх, раменете му се вдигаха и отпускаха тежко, знаеше, че всички погледи са вперени в него. Мечовете на воините бяха насочени в корема му, стрелите на всички лъконосци бяха готови да полетят към него. Беше достатъчно Ричард да изрече една дума и той щеше да е мъртъв.

Вместо това Ричард заговори:

— Значи идваш, за да искаш условия за примирие. Крайно време беше.

— Не, не си ме разбрал — отвърна Алтаир. — Изпраща ме Ал Муалим, не Сал ах Ал’дин.

Кралят помръкна.

— Асасин значи? Какво означава това? Говори бързо. — Мъжете пристъпиха напред. Стрелците изпънаха рамене.

— Сред хората ти има предател — рече Алтаир.

— И той те е наел да ме убиеш, така ли? — провикна се кралят. — Да не би да си дошъл да злорадстваш, преди да нанесеш фаталния удар? Няма да се дам толкова лесно.

— Не съм дошъл да убия теб, а него.

— Говори, тогава и аз ще преценя дали казваш истината — нареди крал Ричард и даде знак на Алтаир да се приближи.

— Кой е предателят?

— Робер дьо Сабле.

Кралят изви изненадано вежди.

— Моят пълководец?

— Той замисля предателство — потвърди спокойно Алтаир. Опитваше се да подбере думите си внимателно, от страх да не бъде разбран погрешно. Трябваше да накара краля да му повярва.

— Той говори друго — рече Ричард. — Иска да отмъсти на хората ти за хаоса, който сте сътворили в Акра. Склонен съм да го подкрепя. Някои от най-добрите ми хора бяха избити от твоите братя.

Значи Робер дьо Сабле вече бе говорил с краля. Алтаир си пое дълбоко дъх. Онова, което се канеше да каже, можеше да доведе до смъртта му.

— Аз бях този, който ги изби. Имах основателна причина.

— Ричард се ядоса, но Алтаир продължи да обяснява: — Изслушай ме. Уилям дьо Монферат. Той искаше да използва войниците си, за да завзема Акра насила. Гарние дьо Наплуз. Той искаше да използва уменията си, за да контролира всички, които си позволят да му се противопоставят. Намерението му беше да блокира пристанищата, като по този начин попречи на кралството ти да изпраща помощ. Тези хора те предадоха и получаваха заповедите си от Робер дьо Сабле.

— Да не би да очакваш да повярвам на тези лъжи?

— Познаваш тези мъже по-добре от мен. Наистина ли си изненадан, че са ти мислели злото?

Ричард изглежда се замисли за момент, след това се обърна към един от хората си — рицар с шлем, който скриваше цялото му лице.

— Истина ли е? — попита.

Рицарят свали шлема и този път Алтаир се озова пред Робер дьо Сабле. Алтаир го погледна с нескрито отвращение, когато си припомни престъпленията му. Същият този мъж беше изпратил жена на свое място.

В продължение на няколко секунди двамата останаха впили очи един в друг. Виждаха се за пръв път след битката под Храмовия хълм. Все още задъханият Алтаир сви юмрук. Дьо Сабле се подсмихна, изви устни и се обърна към Ричард.

— Кралю мой… — започна възмутено, — пред нас стои асасин. Тези същества са умели манипулатори. Разбира се, че не е истина.

— Аз нямам причина да лъжа — сопна се Алтаир.

— Напротив, имаш — изсмя се Дьо Сабле. — Страхуваш се какво ще се случи с жалката ти крепост. Ще успее ли да издържи на обединените сили на сарацини и кръстоносци? — Той се ухили, сякаш си представяше как Масиаф пада в ръцете му.

— Аз се тревожа за хората в Светите земи — възрази Алтаир. — Ако трябва да се пожертвам, за да има мир, така да бъде.

Ричард ги наблюдаваше съсредоточено.

— Много необичайно. Всеки един от вас обвинява другия…

— Сега не е времето за това — рече Дьо Сабле. — Трябва да се срещна със Саладин и да си осигуря помощта му. Колкото повече отлагаме, толкова по-трудно ще бъде. — Той понечи да тръгне, очевидно решил, че разговорът е приключен.

— Чакай, Робер — спря го Ричард. Плъзна поглед от него към Алтаир и после обратно.

Дьо Сабле изсумтя разочаровано и се сопна:

— Защо? Какви са намеренията ти? Не е възможно да вярваш на него. — Той посочи Алтаир, който забеляза, че кралят храни известни съмнения. Може би дори беше склонен да повярва на думите на един асасин вместо на тамплиер. Затаи дъх.

— Трудно решение — призна кралят, — което няма да мога да взема сам. Ще го оставя в ръцете на по-мъдри от мен.

— Благодаря.

— Не, Робер, няма да си ти.

— Кой тогава?

— Господ. — Той се усмихна, сякаш доволен, че е взел правилното решение. — Въпросът ще бъде решен в двубой. Господ ще вземе страната на онзи, чиято кауза е истинска.

Алтаир наблюдаваше внимателно Робер. Забеляза изражението на тамплиера. Дьо Сабле сигурно си спомняше последния път, когато се срещнаха, и лекотата, с която премахна Алтаир от пътя си.

Алтаир помнеше добре тази среща. Казваше си, че сега вече е различен воин, че последния път е бил осакатен от собствената си арогантност и затова противникът го беше сразил, без да му мигне окото. Същевременно се опитваше да потисне спомена за колосалната сила на рицаря, който го беше сграбчил и запокитил с неподозирана лекота, също като чувал с жито.

Дьо Сабле очевидно помнеше същото, защото се обърна към крал Ричард и кимна в знак на съгласие.

— Щом така искаш.

— Така искам.

— Така да бъде. Готов ли си, асасин?

Кралят и помощниците му се отдръпнаха настрани, докато останалите стражи и бойци образуваха кръг около Алтаир и широко усмихнатия Дьо Сабле. За разлика от Алтаир той не беше уморен от досегашната битка. Носеше броня, докато Алтаир имаше само плаща си. Не изпитваше болка от раните и натъртванията, получени в сечището. Той също знаеше тези неща. Докато нахлузваше ръкавиците от плетен метал, един от мъжете пристъпи напред, за да му помогне да си сложи шлема. Знаеше отлично, че има предимство във всяко едно отношение.

— И така — заговори подигравателно той, — срещаме се отново. Да се надяваме този път да си по-добър противник.

— Не съм същият човек, с когото се сблъска в храма — отвърна Алтаир и вдигна меча. Тътенът от битката край Арсуф сега вече му се струваше далечен. Светът му се беше свил до кръга, който войниците бяха описали около двамата съперници. Бяха само той и Дьо Сабле.

— На мен ми се струваш съвсем същият — рече рицарят. Вдигна меча, за да поздрави Алтаир. Асасинът стори същото. Никой не направи първата крачка. Робер дьо Сабле отпусна тежестта на задния си крак. Очевидно очакваше Алтаир да нападне пръв.

Асасинът обаче спечели първата изненада в двубоя, като остана напълно неподвижен и зачака нападението на тамплиера.

— Видът лъже — рече той.

— Така си е — потвърди Дьо Сабле с хитра усмивка и в следващата секунда нанесе първия си удар, като вложи в него всички сили.

Асасинът парира. Тамплиерът едва не изби меча от ръката му, но той съобрази да отскочи настрани и да потърси слабо място в защитата на рицаря. Двуострият меч на тамплиера беше поне три пъти по-тежък от неговия и макар рицарите да се славеха с умението си да въртят меча и с мечешката си сила, те неминуемо бяха по-бавни. Дьо Сабле можеше да бъде смъртоносен противник, когато атакуваше, но за бързина и дума не можеше да става.

Това беше слабото място, над което Алтаир да се съсредоточи. Предишния път грешката му беше, че му позволи да използва преимуществата си. Сега нямаше да му предостави подобна възможност.

Все още преизпълнен със самоувереност, Дьо Сабле напредна.

— Скоро всичко това ще приключи и Масиаф ще падне — избъбри той. Беше толкова близо с тежкия меч, че Алтаир го чу как профуча покрай ухото му.

— Братята ми са по-силни, отколкото си мислиш — отвърна той.

Стоманените остриета звъннаха отново.

— Много скоро ще разберем дали е така — ухили се тамплиерът.

Алтаир затанцува. Защитаваше се, парираше ударите на противника, отскачаше настрани, нанасяше порезни рани, съсипваше плетената броня, нанесе няколко зашеметяващи удара по шлема на рицаря. Най-сетне Дьо Сабле се отдръпна, за да си поеме дъх, вероятно разбрал, че няма да успее да убие Алтаир толкова лесно, колкото си въобразяваше.

— Виж ти — подхвърли той. — Значи хлапето се е научило да върти меча.

— Упражнявах се много. Твоите хора се погрижиха да не стоя бездеен.

— Те се жертваха за велика кауза.

— Както ще стане и с теб.

Дьо Сабле се спусна напред, замахна с меча си и едва не изби оръжието на Алтаир от ръката му. Асасинът се наведе, изви се пъргаво и нанесе удар с ефеса, а рицарят политна назад и изгуби равновесие. Той остана без дъх и единствено благодарение на кръга воини не падна в прахта. Те му помогнаха да се изправи и рицарят настръхна от яд. Дишаше тежко, на пресекулки.

— Времето за игри изтече! — изрева, сякаш като говореше на висок глас, думите щяха да се превърнат в истина. Скочи напред, но смъртоносната грация вече я нямаше. Единственото смъртоносно у него вече беше сляпата надежда.

— При това отдавна — потвърди Алтаир. Обзе го неподозирано спокойствие, защото бе убеден, че е истински, съвършен асасин. Щеше да победи Робер дьо Сабле както с ум, така и със сила и умения. Когато рицарят нападна отново, този път доста по-неубедително, Алтаир отби атаката с лекота.

— Нямам представа откъде идва силата ти… — рече задъхано Дьо Сабле. — Това е някакъв номер. Не, трябва да е наркотик.

— Всичко е точно както каза кралят ти. Накрая правдата винаги печели.

— Каузата ми е правдива! — изкрещя Дьо Сабле и изпъшка тежко, докато замахваше с меча, почти болезнено бавно. Алтаир забеляза лицата на хората му. Те тръпнеха в очакване да нанесе фаталния удар.

Оправда очакванията им. Насочи меча право в средата на червения кръст на Дьо Сабле, раздра плетената ризница и прониза гърдите му.

31

Дьо Сабле ахна. Остана с отворена уста, вдигна ръце към меча, който го беше поразил, въпреки че Алтаир го изтегли. По туниката се очерта червено ручейче, рицарят се олюля, след това се отпусна на колене. Мечът му падна, ръцете му увиснаха.

Асасинът веднага погледна към мъжете, насъбрали се в кръг около тях. Почти очакваше да го нападнат, след като видяха как Великият магистър умира. Само че те не помръднаха. Крал Ричард беше застанал отстрани, извил брадичка, сякаш развоят на събитията бе успял само да поразпали любопитството му.

Алтаир се наведе над Дьо Сабле, прихвана го с една ръка и го положи на земята.

— Всичко свърши — рече той. — Замисълът ти — и ти самият си свършен — може да почива в мир.

В отговор Дьо Сабле се опита да се изсмее.

— Какво разбираш ти от замисли. — Ти си най-обикновена пионка. Той те предаде, момче. Също както предаде и мен.

— Говори смислено, тамплиер — изсъска Алтаир, — или замълчи завинаги. — Озърна се към мъжете застанали в кръг. Те не помръдваха от местата си.

— Изпратил те е да убиеш деветима, нали? — попита рицарят. — Това са деветимата, които охраняваха тайната на съкровището. Винаги деветима изпълняваха тази задача, отговорността се предаваше от поколения в тамплиерските семейства. Преди почти сто години бил създаден Орденът на рицарите тамплиери и Храмовият хълм станал тяхна база. Те се обединили, за да защитят пилигримите до най-светите земи и се заклели да изживеят живота си като воини монаси — поне така твърдели. Както знаели всички, освен най-наивните и лековерните, тамплиерите имали много повече наум, отколкото подозирали безпомощните пилигрими. Истината била, че те търсели съкровище и свещени реликви в Соломоновия храм. Винаги били девет, задачата им била да го открият и най-сетне те успели. Дьо Сабле, Тамир, Дьо Наплуз, Талал, Дьо Монферат, Махд Адин, Джубаир, Сибранд, Абу’л Нукод. Деветимата знаели тайната. Те били деветте жертви.

— И какво става? — попита предпазливо Алтаир. Беше дълбоко замислен.

— Не деветима открили съкровището, асасин — усмихна се умиращият. Силите му бавно се топяха. — Били десет.

— Десет ли? Не бива да остане нито един, който да знае тайната. Кажи ми името му.

— Но ти го познаваш твърде добре. Много се съмнявам, че ще отнемеш живота му със същата охота, с която отне моя.

— Кой е той? — настоя Алтаир, макар вече да знаеше. Едва сега разбра какво го беше тревожило през всичкото това време. Тази тайна обаче му беше убягнала.

— Учителят ти — отвърна Дьо Сабле. — Ал Муалим.

— Но той не е тамплиер. — Алтаир все още отказваше да повярва. Дълбоко в сърцето си знаеше, че е истина. Ал Муалим беше човекът, отгледал го и възпитал почти като свой син. Той го беше напътствал, обучавал. Той го беше предал.

— Никога ли не се запита откъде знае толкова много? — продължи да настоява Дьо Сабле, докато Алтаир усещаше как светът му се руши и изплъзва. — Той знаеше къде да ни намери, колко сме, какви са целите и стремежите ни.

— Той е Учител на асасините… — опита се да го оправдае Алтаир, тъй като все още не желаеше да повярва. И въпреки това… усещаше, че загадката е най-сетне разплетена. Истина беше. Едва не се изсмя. Знаеше само, че всичко е илюзия.

— Oui. Учител на лъжите — успя да изрече рицарят. — Ние с теб сме просто поредните пионки във великата му игра. А сега със смъртта ми оставаш единствено ти. Да не би да си въобразяваш, че ще те остави да живееш, след като знае какво си направил?

— Аз не се интересувам от съкровището — отвърна убедено Алтаир.

— Ти може и да не се интересуваш, но той се интересува. Единствената разлика между мен и учителя ти е, че той не иска да сподели това съкровище.

— Не…

— Каква ирония, а? Аз — най-големият ти враг — те предпазвам от смъртта. Сега обаче, след като отне живота ми, сложи край и на своя живот.

Алтаир си пое дълбоко въздух, докато се опитваше да осмисли онова, което се случваше. Обзеха го гняв, болка, самота.

След това протегна ръка и склопи очите на Дьо Сабле.

— Не успяваме винаги да открием онова, което търсим — рече той, изправи се и се подготви да посрещне смъртта, ако кръстоносците се нахвърлят върху него. Може би дори се надяваше да стане така.

— Добре се би, асасин — прозвуча вик и той се обърна към Ричард. Кръгът се разтвори, за да може кралят да мине. — Изглежда, господ ти се усмихна този ден.

— Господ няма нищо общо. Просто бях по-добрият боец.

— Ти може и да не вярваш в него, но той изглежда вярва в теб. Преди да си тръгнеш, имам един въпрос.

— Питай тогава. — Неочаквано се почувства смъртно уморен. Копнееше да легне под сянката на някоя палма и да заспи, да изчезне. Дори да умре.

— Защо? Защо измина толкова път и рискува живота си хиляди пъти, за да убиеш един-единствен човек?

— Той заплашваше братята ми и всичко, което представляваме.

— Значи става въпрос за отмъщение, така ли?

Алтаир погледна тялото на Дьо Сабле и осъзна, че не е и помислил за отмъщение, преди да го убие. Беше сторил всичко заради Ордена. Изказа мислите си на глас:

— Не, това не беше отмъщение, ами справедливост. Трябва да възцари мир.

— Заради това ли се биеш? — изви вежди Ричард. — За мир ли? Нима не виждаш противоречието?

Той замахна с ръка към битката, която продължаваше в ниското, към убитите на сечището и най-сетне към все още топлото тяло на Робер дьо Сабле.

— Някои не могат да бъдат убедени в това.

— Като лудия Саладин ли? — въздъхна Ричард.

Алтаир го погледна. Пред него стоеше справедлив и честен крал.

— Според мен той иска да види края на тази война не по-малко от теб.

— И аз така чух, но действията му говорят за друго.

— Дори той да не го признава, това искат хората — уточни Алтаир. — Както сарацините, така и кръстоносците.

— Хората не знаят какво искат. Затова се обръщат към мъже като нас.

— Значи зависи от мъже като вас да постъпите правилно.

Ричард изсумтя:

— Глупости. Идваме на този свят с ритници и писъци, гневни, несигурни. Просто сме такива. Не бихме могли да бъдем други.

— Не. Ние сме такива, каквито изберем.

Ричард се усмихна мрачно.

— Твоят вид… Вечно си играете с думите.

— Говоря истината — рече Алтаир. — Тук няма никакъв трик.

— Скоро ще разберем. Чувам обаче, че човек невинаги получава онова, което желае. Дори сега, докато езичникът Саладин громи хората ми, аз трябва да се погрижа за тях. Може би, след като видя колко е уязвим, ще премисли. Точно така. След време онова, към което се стремиш, може и да се окаже възможно.

— Ти си също толкова несигурен като него — отвърна Алтаир. — Не забравяй това. Хората, които беше оставил да управляват от твое име, нямаха намерение да ти служат по-дълго, отколкото се налагаше.

— Да, да, това ми беше добре известно.

— Тогава ще си вървя — рече Алтаир. — Налага се да проведа разговор с учителя си. Излиза, че и той не е безгрешен.

Ричард кимна.

— Той е просто човек. Както всички нас. Включително и ти.

— Дано намериш мир и покой — пожела асасинът и си тръгна, а мислите му полетяха към Масиаф. Красотата на дома му беше помрачена от онова, което научи за Ал Муалим. Трябваше незабавно да се отправи натам. Трябваше да оправи нещата.

32

Масиаф се оказа променен след заминаването му: пролича от мига, в който влезе в конюшнята. Конете риеха с копита, цвилеха, но нямаше нито едно конярче, което да се погрижи за тях или за коня на Алтаир. Той изтича през отворената порта във вътрешния двор и веднага забеляза тишината — не се чуваше никакъв звук — и необикновената атмосфера. Слънцето се опитваше да пробие и забулваше селото в сивкава, мрачна мъгла. Не се чуваха песните на птици. От чешмата вече не бликаше вода, не се чуваше гълчавата на ежедневието. Сергиите бяха изкарани, но наоколо не се мяркаха селяни, нямаше го оживеният пазарлък за стоки. Не се чуваха и звуците, които обикновено издаваха животните. Наоколо витаеше зловеща… тишина.

Заизкачва се по хълма към цитаделата и не срещна никого. Както винаги, той се запита дали Ал Муалим е в кулата, дали го наблюдава от обичайното си място. Дали го вижда? Ненадейно погледът му бе привлечен от самотна фигура, отправила се към него. Беше селянин.

— Какво става тук? — попита Алтаир. — Къде са хората?

— Отидоха при Учителя — отвърна човекът. Говореше напевно, сякаш повтаряше мантра. Очите му изглеждаха стъклени, от крайчеца на устата му се точеше слюнка. Алтаир бе виждал този поглед и преди. Беше го виждал у нещастниците, които се кланяха на Дьо Наплуз. Онези бяха луди или поне така мислеше тогава. И техните погледи бяха празни, стъклени.

— Тамплиери ли са, идвали? — попита Алтаир. — Да не би да са нападнали отново?

— Те вървят по пътя — отвърна селянинът.

— Кой път? Какви ги дрънкаш?

— Пътят към светлината — продължи със същия напевен глас мъжът.

— Говори смислено, човече!

— Съществува единствено онова, което ни показва Учителят. То е истината.

— Ти си луд, бе! — засъска Алтаир.

— И ти ще поемеш по пътя или ще загинеш. Така повели Учителят.

Ал Муалим, помисли си Алтаир. Значи беше истина. Значи всичко се оказваше истина. Беше предаден. Нищо не беше такова, каквото бе мислил.

— Какво ти е направил — попита той.

— Слава на Учителя, задето ни поведе към светлината…

Алтаир хукна нагоре по хълма и остави селянина съвсем сам на пазарчето. Тича, докато не попадна на група асасини, които го чакаха с извадени мечове.

И той извади своя, макар да знаеше, че няма да може да го използва. Поне нямаше да убие никого с него. Тези асасини, въпреки че искаха да го убият, бяха с промити мозъци. Ако ги убиеше, щеше да потъпче онова, в което вярваше. Беше му омръзнало да обръща гръб на кредото. Никога повече. Само че…

Те запристъпваха към него. Очите им бяха мъртви.

И те ли бяха в транс както останалите? И техните движения ли щяха да са бавни и тромави? Той сви рамене и ги нападна. Повали първия. Вторият го сграбчи, но той стисна плаща му, омота го в ръка и дръпна, така че братът повали други двама и по този начин осигури на Алтаир място за действие.

След това, някъде от високо, чу да го викат по име. Малик беше застанал пред портата на крепостта. С него бяха Джабал от Акра и още двама асасини, които не познаваше. Заоглежда ги внимателно. И те ли бяха с промити мозъци? Да не би да бяха упоени? Какви ги вършеше Ал Муалим?

Не. Малик махаше с единствената си ръка и макар Алтаир да не вярваше, че ще дойде ден, когато да се зарадва да види Малик, ето че сега остана доволен.

— Алтаир. Насам.

— Избра много подходящ момент да се появиш — ухили се Алтаир.

— Май е точно така.

— Пази се добре, приятелю — предупреди го Алтаир. — Ал Муалим ни е предал. — Беше готов братята му да посрещнат тези думи с недоверие, да се сблъска с гнева на Малик, който имаше пълно доверие на Ал Муалим и се кълнеше в него, защото защитаваше всяка негова стъпка и решение. Малик обаче кимна тъжно.

— Предал е и съюзниците си тамплиери — добави.

— Ти откъде знаеш?

— След като разговаряхме, се върнах при руините под Соломоновия храм. Оказа се, че Робер е записвал всичко в дневник. Страниците бяха пълни с какви ли не разкрития. Онова, което прочетох, разби сърцето ми… Но също така ми отвори очите. Прав си, Алтаир. Учителят ни е използвал през всичкото време. Задачата ни не е била да спасим Светите земи, а да му ги поднесем на тепсия. Трябва да намерим начин да го спрем.

— Внимавай, Малик — предупреди Алтаир. — Ако му позволим, ще направи и с нас онова, което е направил с останалите. Трябва да се пазим от него.

— Ти какво предлагаш? Ръката ми с камата е все още силна, а хората ми няма да ме предадат. Би било грешка, ако не ги използваме.

— Тогава разсей тези роби. Нападни крепостта отзад. Ако успееш да отвлечеш вниманието им от мен, ще успея да се добера до Ал Муалим.

— Както кажеш.

— Хората, които се изправят срещу нас — те не владеят умовете си. Ако е възможно, не ги убивайте…

— Няма. Той потъпка кредото, но това не означава и ние да направим същото. Ще сторя всичко по силите си.

— Не те моля за нищо повече — отвърна Алтаир.

Малик понечи да тръгне.

— Безопасност и мир, приятелю — рече Алтаир.

Другият се усмихна тъжно.

— Присъствието ти ще освободи и двама ни.

Алтаир хукна по крепостната стена към главния двор и едва сега разбра защо на пазара нямаше селяни. Всички бяха тук, скупчени в двора. Сигурно бяха дошли от селото. Лутаха се безцелно и се държаха така, сякаш едва имаха сили да вдигнат глави. Той забеляза как мъж и жена се сблъскаха, жената падна и тупна тежко по гръб. Сякаш нито един от двамата не забеляза. Нямаше нито изненада, нито болка, нито извинение, не прозвучаха гневни думи. Мъжът се олюля, след това продължи нанякъде. Жената остана на мястото си, без да обръща внимание на другите селяни.

Алтаир внимателно се промуши сред тях към кулата, удивен от тишината. Чуваше се единствено тътренето на хорските крака и странен шепот.

— Подчинявай се на волята на Учителя — чу той.

— О, Ал Муалим. Води ни. Напътствай ни.

— Светът ще бъде прочистен. Ще започнем на чисто.

Новият ред, помисли си той, определен от рицарите тамплиери, с един тамплиер над всички — Ал Муалим.

Той излезе в преддверието на кулата, но нито един страж не пристъпи напред, за да го посрещне. Наоколо се носеше усещане за празнота. Сякаш невидима мъгла беше обгърнала всичко. Вдигна поглед и забеляза, че портата от ковано желязо, която водеше към градината зад кулата, е оставена отворена. Там падаха снопи светлина, сякаш го призоваваха, и той се поколеба, тъй като беше наясно, че ако отиде, ще попадне право в ръцете на Ал Муалим. Ако обаче Учителят искаше да го убие, досега щеше да е намерил начин да сложи край на живота му. Изтегли меча и се изкачи по стълбите и едва сега се сети, че продължава да нарича Ал Муалим „Учителя“, макар наставникът му да не беше вече такъв. Той беше престанал да бъде учител в мига, в който Алтаир разбра, че Ал Муалим е тамплиер. Сега вече беше враг.

Спря пред портата към градината. Пое си дълбоко дъх. Нямаше никаква представа какво го чака от другата страна, но имаше само един начин да разбере.

33

В градината беше тъмно. Алтаир чу приглушеното бълбукане на поток и ромоленето на водопад, иначе беше тихо и спокойно. Пристъпи към мраморна тераса — подът беше гладък — огледа се, присви очи в сумрака и различи очертанията на дървета и павилиони.

Неочаквано зад себе си чу шум. Портата се хлопна и щракна, все едно невидими ръце бяха дръпнали резето.

Той се завъртя рязко. Вдигна очи и видя Ал Муалим: беше застанал на балкона на библиотеката си и го наблюдаваше. Държеше нещо. В ръцете му беше съкровището от Храмовия хълм, късчето от Едем. Силата му излъчваше сияние и озаряваше Учителя в тъмнооранжево, което придобиваше все по-убедителен цвят, докато Алтаир гледаше.

Неочаквано асасинът бе прорязан от невероятна болка. Изкрещя и забеляза, че се вдига над земята, че е пленен от един-единствен лъч светлина, контролиран от протегнатите ръце на Ал Муалим, а Ябълката пулсираше също като мускул, който се свива и напряга.

— Какво става? — извика Алтаир, напълно безпомощен под влиянието на артефакта, парализиран от силата му.

— Значи ученикът се върна — рече напълно спокойно Ал Муалим. Говореше със задоволството на победител.

— Никога не съм бягал — отвърна възмутено Алтаир.

Ал Муалим се изсмя. Тези неща изглежда никак не го интересуваха.

— И никога не си слушал — добави.

— Затова съм все още жив. — Опита се да се пребори с невидимите окови, които го стягаха. Ябълката запулсира и светлината го притисна по-здраво, за да не може да мърда.

— Какво да правя с теб? — усмихна се Ал Муалим.

— Пусни ме — изръмжа Алтаир. Нямаше ножове, които да метне, но ако се освободеше, можеше да се добере до стареца с няколко скока. На Ал Муалим щяха да му останат няколко последни мига, за да се възхити на катераческите умения на ученика, преди Алтаир да забие меча си в корема му.

— О, Алтаир. Долавям омразата в гласа ти — упрекна го Ал Муалим. — Усещам как се разгаря. Да те пусна ли каза? Не е никак разумно.

— Защо го правиш? — попита Алтаир.

Учителя изглежда се замисли.

— Едно време бях изпълнен с вяра. Ти знаеше ли? Мислех, че има господ. Мислех си, че същият този господ ни обича, грижи се за нас, изпраща ни пророци, насочва ни в правия път и ни утешава. Мислех, че той твори чудеса, за да ни напомни за мощта си.

— И какво се промени?

— Открих доказателство.

— За какво?

— Че това е просто една илюзия.

Той махна с ръка и освободи Алтаир от светлината, която го държеше в плен. Алтаир очакваше да се строполи на земята, но едва тогава осъзна, че изобщо не се е издигал във въздуха. Огледа се объркано, усети нова промяна, нещо като нарастващо напрежение в ушите, също както преди буря. Над него, застаналия на балкона, Ал Муалим вдигна сферата над главата си и припяваше нещо неразбираемо.

— Ела. Унищожи предателя. Отпрати го от този свят.

Неочаквано около Алтаир се насъбраха хора, ръмжаха, оголили зъби, готови за битка. Позна ги, въпреки че отначало не можа да повярва — около него се бяха скупчили деветте мишени, деветте жертви, върнали се от отвъдното, за да отнемат неговия живот.

Видя Гарние дьо Наплуз, все още с окървавената си престилка, стиснал меч в ръка, докато наблюдаваше Алтаир с неприкрито съжаление. Видя и Тамир, който стискаше кама, а очите му блестяха от злоба; и Талал беше тук, лъкът му щръкнал над рамото, стиснал меч в ръката. Уилям дьо Монферат се хилеше доволно, докато вадеше оръжието, а след това заби острието в земята, за да си даде достатъчно време преди нападението. Абу’л Нукод и Махд Адин също бяха пред него, Джубаир, Сибранд и Робер дьо Сабле също.

Всичките му жертви бяха премахнати от този свят от Алтаир и призовани обратно от Ал Муалим, за да си отмъстят.

Нападнаха.

С удоволствие нанесе първия си удар по Махд Адин. Нанасяше този удар за втори път. Възкресеният Абу’л Нукод беше също толкова дебел и комичен, както и по времето, когато беше жив. Той се отпусна на колене пред върха на меча на Алтаир, но вместо да остане на земята, изчезна и остави след себе си крехка вълна във въздуха. Талал, Дьо Монферат, Сибранд и Дьо Сабле бяха най-умелите бойци, но те стояха настрани, оставиха по-слабите да действат с надеждата да изтощят Алтаир. Асасинът скочи от мраморната тераса и се озова на друг мраморен под във формата на квадрат, близо, до който се спускаше водопад. Жертвите му го последваха. Тамир умря с писъци след два удара на меча на Алтаир. Асасинът не усети нищо. Нямаше и следа от съжаление. Нямаше дори задоволство, че тези хора умират за втори път. Дьо Наплуз изчезна както останалите, след като гърлото му беше прерязано. Джубаир падна. Алтаир сграбчи Талал и двамата се сборичкаха, преди Алтаир да забие меча си дълбоко в корема му и той също да се изпари. Монферат беше следващият. Последва го Сибранд, после Дьо Сабле, докато асасинът не остана отново сам в градината заедно с Ал Муалим.

— Ела тук — нареди Алтаир, докато си поемаше тежко дъх. От челото му се стичаше пот, но той знаеше, че битката съвсем не е приключила. Едва започваше. — Да не би да те е страх?

Ал Муалим се нацупи.

— Изправял съм се срещу хиляди — до един по-добри от теб. Всички са мъртви, поразени от моята ръка.

С нехарактерна за годините му лекота той скочи от балкона, приклекна, когато тупна на земята, и се изправи недалече от Алтаир. Продължаваше да държи сферата. Стисна я, сякаш я подаваше на асасина и лицето му беше обляно в светлина.

— Не се страхувам — рече Ал Муалим.

— Докажи го — предизвика го Алтаир, макар да знаеше, че за Ал Муалим намеренията му са напълно прозрачни — да се приближи максимално до предателя. Той сигурно имаше подозрения, но очевидно не се интересуваше. Беше прав. Никак не се страхуваше, защото в ръцете му беше Ябълката, която гореше с още по-ярка светлина. Ослепителна. Светлината неочаквано помръкна. Докато очите на Алтаир се приспособяваха, той видя как се появяват копия на Ал Муалим, сякаш излизат от тялото му.

Напрегна се. Запита се дали тези копия, също като онези, които току-що срази, бяха по-слаби от оригинала.

— И от какво да се страхувам? — попита подигравателно Ал Муалим. (Добре. Нека се подиграва. Нека стане небрежен.) — Погледни каква сила владея.

Копията пристъпиха към Алтаир и той отново бе въвлечен в бой. В градината отново отекна звънтенето на стомана и всяко копие, което Алтаир поразеше, изчезваше. Най-сетне остана отново сам с Ал Муалим.

Отново беше задъхан, чувстваше се напълно изтощен и тогава усети как за пореден път го обладава силата на Ябълката, която блестеше и потръпваше в ръката на Ал Муалим.

— Последни думи? — попита Ал Муалим.

— Ти ме излъга — подчерта Алтаир. — Нарече целта на Робер светотатство, а през всичкото време си знаел, че това е твоята цел.

— Не обичам да споделям — отвърна подигравателно Ал Муалим.

— Няма да успееш. Други ще намерят сили да ти се опълчат.

Когато чу тези думи, Ал Муалим въздъхна тежко:

— Тъкмо затова, докато хората имат свободна воля, няма да има мир.

— Убих последния, който изрече подобни слова.

Ал Муалим се изсмя.

— Дръзки думи, момче. Но си остават просто думи.

— Тогава ме пусни. Ще ги приложа в действие.

Алтаир мислеше какво да каже, за да стане Ал Муалим по-небрежен и разсеян.

— Кажи ми, Учителю, защо не ме направи като останалите асасини? Защо ми позволи да запазя ума си?

— Онова, което представляваш, и онова, което вършиш, са свързани. Ако те лиша от едното, ще лиша себе си от другото. А онези тамплиери трябваше да умрат. — Въздъхна. — Истината е, че се опитах. Опитах се, когато ти показах съкровището… Оказа се обаче, че ти не си като другите. Ти прозря под плаща на илюзията.

Алтаир си припомни следобеда, когато Ал Муалим му показа съкровището. Тогава усети примамливия му зов, не можеше да го отрече, но успя да устои на изкушението. Запита се дали вечно ще му устоява. Невероятната му сила изглежда въздействаше на всички, които влизаха в досег с него. Дори Ал Муалим, който до съвсем скоро беше негов идол, който му беше като баща и навремето беше добър човек, справедлив, честен, уравновесен, загрижен единствено за добруването на Ордена и онези, които му служеха, сега се оказваше корумпиран. Блясъкът на Ябълката хвърляше призрачни отблясъци по лицето му. Същото беше и с душата му.

— Илюзия — досети се Алтаир, все още замислен за онзи следобед.

Ал Муалим се разсмя.

— Всичко е илюзия. И тамплиерското съкровище, и късчето от Едем, и господните слова. Сега вече разбираш ли? Вълните на Червено море никога не са се отдръпвали. Водата никога не се е превръщала във вино. Не манипулациите на Ерос са подпалили Троянската война, ами това… — Той вдигна високо Ябълката. — Всичко е просто илюзия.

— Онова, което възнамеряваш да направиш, също е илюзия — настоя Алтаир. — Ти искаш да накараш хората да те следват против волята си.

— Това по-малко реално ли е от фантомите, които сарацини и кръстоносци преследват в момента? Онези мерзки богове, които се отдръпват от света и оставят хората да се избиват заради тях. Те вече живеят в една илюзия. Аз просто им предлагам друга, в която няма да се лее толкова кръв.

— Те поне сами са си избрали тези фантоми.

— Нима? Изключвам редките случаи, в които някой еретик променя вярата си.

— Така не е редно — сопна се Алтаир.

— Сега пък логиката ти убягва. Ти я подмени с чувства. Разочароваш ме.

— Тогава какво може да се направи?

— Ти няма да ме последваш, а аз няма да те принуждавам.

— Значи няма да се откажеш от тази ужасна схема.

— Значи сме в безизходица.

— Не, не сме — рече Алтаир. Може би Ал Муалим беше прав, защото той усети как се опитва да отблъсне приливната вълна на чувствата. Завладя го тъга и нещо, което отначало не успя да определи, но след това разбра какво е. Беше самота.

Ал Муалим извади меча.

— Ще ми липсваш, Алтаир. Ти беше най-добрият ми ученик.

Алтаир забеляза как годините на Ал Муалим се топят, докато той заемаше позиция и подготвяше меча си, като по този начин принуди Алтаир да стори същото. Отскочи настрани, пробва гарда на Алтаир и той осъзна, че никога досега не го беше виждал да се движи толкова бързо. Онзи Ал Муалим, когото познаваше, се движеше бавно, пристъпваше с внимание в двора, правеха впечатление отмерените му жестове. Този обаче се движеше като боец — нападаше светкавично и замахваше с оръжието. Когато Алтаир преминаваше в защита, той ставаше още по-настъпателен. Алтаир се приведе напред и сви ръка, докато Ал Муалим атакуваше. В този момент изгуби равновесие и лявата му страна остана незащитена. Ал Муалим се възползва от шанса, замахна втори път и улучи.

Алтаир се сви, усети как от раната на бедрото рукна кръв, но не посмя да погледне. Не можеше да откъсне очи от противника си дори за секунда. Учителят се усмихна. Тази усмивка издаваше, че е дал на палето урок. Отстъпи настрани, след това се престори, че напада отново, първо отскочи на едната страна, след това и на другата с надеждата да издебне Алтаир незащитен.

Алтаир се престори на уморен и разкъсван от болка и силно изненада Ал Муалим, което му достави огромно удоволствие. Въпреки че последният му удар беше успешен — поне така си мислеше — Учителят се плъзна настрани, сякаш преместен от непозната сила.

— Сляп си, Алтаир — изкиска се Ал Муалим. — Открай време си сляп. И винаги ще си останеш сляп. — Нападна отново.

Този път Алтаир реагира прекалено бавно, усети как острието на Ал Муалим прониза ръката му и извика от болка. Не издържаше повече. Беше твърде уморен. Губеше кръв. Сякаш енергията му бавно се оттичаше. Ябълката, раните, натрупаното изтощение се съчетаваха бавно и го осакатяваха. Ако не се включеше активно в битката, много скоро го очакваше поражение.

Заради Ябълката старият се разсейваше. Дори си позволи да злорадства. Алтаир избра този момент, за да атакува, да замахне, мечът му попадна в целта и рукна кръв. Ал Муалим изрева от болка, изчезна, после се появи отново, ръмжащ, готов за следващото ожесточено нападение. Престори се, че ще атакува от лявата страна, и изтегли меча си назад. Алтаир отчаяно отби удара, но от силата му се отплесна на една страна и в продължение на няколко секунди двамата си разменяха удари, което се промени, когато Ал Муалим се наведе, изнесе меча нагоре, одраска бузата на Алтаир и отскочи с такава бързина, че асасинът не успя да отбие удара.

Алтаир нападна на свой ред, но Ал Муалим се пренесе на ново място. Когато се появи отново, Алтаир забеляза, че изглежда по-уморен и новият удар, който нанесе, беше по-необмислен и не толкова стегнат.

Алтаир отскочи напред, замахна с меча и принуди Учителя да се пренесе и материализира на няколко крачки настрани. И този път забеляза как раменете му увисват, как натежава главата му. Ябълката изсмукваше силите на Алтаир, но дали не упражняваше същия ефект и върху онзи, който я използваше. Дали Ал Муалим знаеше този факт? Дали познаваше добре вълшебството на Ябълката? Мощта й беше такава, че Алтаир се съмняваше дали някой има представа какво точно се случва.

Значи се налагаше да накара Ал Муалим да я използва и по този начин да изчерпи силите си. Втурна се с вик напред, размахал меча, а Учителят се ококори от изненада при този неочакван прилив на сили. Пренесе се отново. Алтаир му се нахвърли в мига, в който се появи отново, и по лицето на стария се изписа гняв — недоволство, че везните се накланят в нова посока, че му се налага да намери начин да се приспособи отново.

Следващия път се материализира по-далече. Получаваше се. С всеки път умората го притискаше по-силно. Само че той беше готов за атаката на Алтаир и успешно нанесе нова рана на ръката му. Не беше достатъчно силна, за да спре по-младия мъж, защото той се втурна отново напред и принуди Ал Муалим да се пренесе. Беше за последен път.

Когато се появи отново, Учителят се олюля на една страна и Алтаир забеляза, че едва държи тежкия меч. Когато вдигна глава, за да погледне асасина, по-младият разбра по изражението му, че знае, че Ябълката изцежда силите му и че ученикът му е забелязал.

Алтаир изнесе меча настрани, скочи напред и го заби с вик — отчасти победен, отчасти тъжен — в учителя си. Може би последната мисъл на стария беше гордост, че така добре е обучил момчето.

— Невъзможно — ахна той, когато Алтаир го обкрачи. — Ученикът не побеждава учителя.

Алтаир наведе глава и усети как сълзи опариха бузите му.

— Ти победи. Върви и вземи наградата си.

Ябълката се търкулна от протегнатата ръка на Ал Муалим и остана на мрамора. Потръпваше в очакване.

— Държеше огън в ръката си, старче — рече Алтаир. — Трябваше да го унищожиш.

— Да унищожа единственото, което можеше да сложи край на кръстоносните походи и да върне истинския мир ли? — изсмя се Ал Муалим. — Никога.

— Тогава аз ще го сторя — заяви Алтаир.

— Ще видим тази работа — засмя се Ал Муалим.

Алтаир наблюдаваше сферата и усети, че му е трудно, почти невъзможно да откъсне поглед. Положи внимателно главата на Ал Муалим върху камъка. Старият бързо гаснеше, стана и пристъпи към сферата.

Взе я в ръка.

Тя сякаш оживя. Мощен заряд енергия потече от Ябълката и се стрелна по ръката му, след което влезе право в гърдите му. Усети как нещо го изпълва и отначало му се стори неудобно, след това му се стори, че то му вдъхва живот, отмива умората, натрупана по време на битките, и го изпълва със сила. Ябълката пулсираше и потръпваше и Алтаир започна да вижда образи. Видя градове, огромни, светли градове с кули и бойници, сякаш, строени преди хиляди години. След това видя машини и оръжия, необикновени творения. Разбра, че принадлежат на бъдещето, което предстоеше да бъде написано, в което някои неща щяха да носят огромна радост на хората, а други — само смърт и разрушения. Бързината, с която се появяваха образите, въздействието им го остави задъхан. След това Ябълката беше обгърната от ярък ореол, който се разшири и Алтаир видя огромно Кълбо, увиснало в безветрието в градината, което се въртеше бавно и излъчваше топла, златиста светлина.

Беше омагьосан. Беше пленен. Разбра, че това беше карта със странни символи, написани на език, който не познаваше.

Чу гласа на Ал Муалим:

— Нагодих сърцето си да познае мъдростта, лудостта и безразсъдството. Разбрах, че по този начин гониш единствено вятъра. Дълбоката мъдрост носи дълбока скръб и онзи, който увеличава знанието, дава сили на скръбта.

Малик и хората му се втурнаха в градината. Почти не обърнаха внимание на тялото на Ал Муалим, защото останаха като хипнотизирани от Ябълката. Алтаир чу викове в далечината. Магията над Масиаф вече бе премахната.

Готвеше се да хвърли Ябълката, за да я разбие в камъните, но все още не намираше сили да откъсне очи от образите и не успяваше да накара ръката си да послуша мозъка.

— Унищожи я! — провикна се Ал Муалим. — Унищожи я, както каза, че ще сториш!

Ръката на Алтаир трепереше. Мускулите му отказваха да се подчинят на заповедите на ума.

— Аз… аз не мога… — призна.

— Напротив, Алтаир, можеш — изхлипа Ал Муалим. — Можеш, но не искаш. — След тези думи издъхна.

Алтаир погледна тялото на ментора си, а след това забеляза изпълнените с очакване погледи на Малик и хората му, които се надяваха някой да ги поведе и напътства.

Сега вече Алтаир беше Учителят.

Трета част

34

23 юни 1257 години

Седнал на сянка, заслонен от палещото слънце над пазара на Масиаф, Мафео заговори:

— Градината на Ал Муалим. Да не би това да е същото място, на което се е намирала библиотеката му?

— Точно то е. Алтаир преценил, че е подходящото място, на което да се съхраняват хилядите дневници, пълни със знанията на асасините, и знанието, натрупано за Ябълката.

— Значи не я е унищожил.

— Кое?

Мафео въздъхна.

— Ябълката.

— Не.

— Никога ли?

— Братко, моля те, не избързвай толкова с края на разказа. Не, Алтаир не унищожил Ябълката веднага. Най-напред трябвало да потуши въстанието, което избухнало след смъртта на Ал Муалим.

— Въстание ли е имало?

— Точно така. Непосредствено след смъртта на Ал Муалим настъпил смут. Много от членовете на ордена останали верни на Ал Муалим. Те или не знаели за предателството на Учителя, или отказвали да приемат истината, така че за тях делото на Алтаир било равносилно на заговор и те се чувствали длъжни да го спрат. Със сигурност били подтиквани от подмолни гласове.

— Абас ли?

Разсмях се.

— Сигурно. Човек лесно може да си представи вътрешния конфликт на Абас при този развой на събитията. Омразата му към Ал Муалим била силна, но също толкова силна била и омразата му към Алтаир.

— Значи Алтаир успял да потуши бунта.

— Разбира се. Успял, защото останал верен на кредото, дал заповед на Малик и подчинените му да не нараняват нито един от бунтовниците, да не убиват и да не наказват никого. След като потушил бунта, нямало повече безредици. Той ги убедил в правотата си, разкрил вината на Ал Муалим, след това доказал, че е способен да води Братството. По този начин си осигурил обичта и предаността им. Първата задача на новия водач на Ордена била да даде нагледен пример за приложението на принципите, които настоявал да се спазват. Изградил Братството отново, върнал го от ръба, като му показал правилния път.

След като разрешил този въпрос, насочил цялото си внимание към дневника си. В него записвал мислите си за Ордена, отговорността си към братята, написал дори за странната жена, която срещнал на гробището. Тя… Неведнъж Алтаир се канел да напише „очарован“, но всеки път се спирал и я променял на „заинтригуван“. Тя обаче не напускала мислите му.

Най-много пишел за Ябълката. Свикнал да я носи със себе си. Нощем, докато пишел в дневника си, тя била поставена до него и когато я погледнел, изпитвал странна смесица от чувства: гняв, че е корумпирала човека, когото обичал като баща, великия асасин и изключителен човек; страх от сферата, защото изпитал мощта й както да отнема, така и да дава; а също и страхопочитание.

„Ако в този артефакт има нещо добро, ще го открия, написал той. Ако обаче е в състояние да внася само зло и отчаяние, надявам се да намеря сили да го унищожа.“

Да, той записал в дневника си, че ще унищожи късчето от Едем, ако то не носело добро за човечеството. Написал точно тези думи. Въпреки това се питал как ще събере сили да унищожи Ябълката, ако настъпи моментът и когато настъпи моментът.

Истината била, че онзи, в чиито ръце попаднела, притежавал огромна власт, че тамплиерите със сигурност щели да пожелаят да бъде тяхна. Освен това, питал се той, дали тамплиерите не се опитвали да открият и други артефакти? Дали вече не били в ръцете им? Той знаел, че след смъртта на Робер дьо Сабле те се обединили в пристанището на Акра. Дали да не ги нападне там? Бил твърдо решен да не допусне Ябълката да попадне в ръцете на друг.

Тя трябвало да остане у него.

Мислел по този въпрос, докато бил в покоите си, мислел може би твърде дълго, докато не стигнал до извода, че е дал прекалено много време на враговете си, в което те можели да се прегрупират. Повикал Малик и Джабал, поставил Малик временно начело на Ордена и информирал Джабал, че незабавно ще поведат отряд към пристанището на Акра, ще нападнат крепостта на тамплиерите и ще стъпчат змията в дупката й.

Скоро след това заминали и на тръгване Алтаир забелязал Абас на вратата на замъка, откъдето някогашният му приятел го наблюдавал злобно. Последните събития не намалили омразата му и тя била готова да избликне отново.

35

Нощта се спускаше над пристанището на Акра, сивото каменно пристанище бе окъпано в оранжево и последните слънчеви лъчи къпеха морето в кървавочервено, докато се стопяваха на хоризонта. Вълните се разбиваха в крепостните стени и защитните насипи, чайките пропищяваха от високите места, на които бяха накацали, а пристанището си оставаше празно, колкото и да беше странно.

Поне така изглеждаше. Докато наблюдаваше и не можеше да се начуди защо не се мяркат тамплиери — за разлика от последния път, когато беше тук и хората на Сибранд обикаляха наоколо също като бълхи по куче — нещо подсказа на Алтаир, че оживлението е в другия край на доковете, и изпита тревога. Изглежда се беше забавил прекалено много с решението си. Дали не беше дошло времето да плати за тази грешка?

Само че пристанището не беше съвсем празно. Алтаир чу приближаващи стъпки и приглушен разговор. Вдигна ръка и целият отряд зад него спря, в миг се превърнаха в сенки в тъмното. Той пропълзя напред по пристанищната стена, докато най-сетне ги видя и остана доволен, че са се разделили. Първият беше точно под него, вдигнал фенера си, за да огледа тъмните ниши и вдлъбнатини по пристанищната стена. Алтаир се запита дали мисли за дома, за Англия или Франция и семейството, което е оставил там, и съжали човека, на когото му предстоеше да умре. Скочи тихо от стената и се озова върху него, заби камата дълбоко и в този момент му се прииска да имаше друг начин.

— Mon Dieu — въздъхна стражът, преди да умре, и Алтаир се изправи.

Вторият войник се движеше покрай мокрите камъни на дока и размахваше факлата, от която капеше катран. При всеки звук трепваше и се озърташе. Вече трепереше от страх. Наблизо притича плъх, той отскочи настрани, обърна се бързо, вдигна високо факлата, но така и не видя нищо.

Продължи напред, като се взираше в мрака, оглеждаше се за приятеля си… Господи, той пък къде се бе дянал? Нали беше зад него допреди малко! Двамата дойдоха заедно на дока. Сега другия го нямаше. И стъпките му не се чуваха. Разтресе се от страх. Чу хленч и осъзна, че идва от него. След това чу друг шум, който го накара да се завърти бързо, и видя как смъртта протяга ръка…

Алтаир остана коленичил до мъртвия страж, докато се ослушваше за подкрепления. Никой не се появи и той се изправи, останалите асасини дойдоха при него, спуснаха се от стената и навлязоха на пристанището. И те като него бяха в бели плащове, и надничаха изпод ниско спуснатите качулки. Разпръснаха се, без да издадат почти никакъв звук. Алтаир издаваше приглушено заповеди, даваше им знаци да се движат бързо и безшумно. Притичаха тамплиери и те бързо им видяха сметката. Отначало Алтаир беше сред тях, но след малко остави отряда да се бие и се доближи до стената. Измъчваше го безпокойство: не беше преценил добре времето на нападението — тамплиерите вече се бяха раздвижили. Един страж се опита да го спре, но Алтаир замахна с камата и той падна, а от раната на гърлото му рукна кръв. Асасинът използва тялото му като трамплин, за да се качи на стената, където приклекна и огледа съседния док, след това морето.

Страховете му се превръщаха в действителност. Наистина беше чакал прекалено дълго. По водите на Средиземно море, станали златни под лъчите на угасващото слънце, се движеха тамплиерски кораби. Алтаир изруга и бързо се отправи към сърцето на доковете. Зад него все още се носеха звуците на битката, докато хората му се опитваха да се справят с пристигналите подкрепления. Евакуацията на тамплиерите продължаваше, но той нямаше представа дали ключът към заминаването им е скрито в укреплението. Предпазливо, бързо и безшумно се отправи към крепостта, която се издигаше като черно петно над доковете. Ликвидира стражите, на които се натъкна. Желанието му беше да попречи на бягството на врага, но също така държеше да разбере какви са намеренията им.

Когато влезе, сивият камък заглуши стъпките му. Тук нямаше тамплиери. Вътре бе празно, усещаше се, че няма хора. Той се качи по каменните стълби и се озова на балкон, където чу гласове. В средата се бяха изправили трима и водеха оживен разговор. Разпозна единия от гласовете и се прикри зад колона, за да може да подслушва. Беше се питал дали ще чуе този глас отново. Надяваше се да го чуе.

Беше жената от гробището в Йерусалим; смелата лъвица, която бе заела мястото на Дьо Сабле. Беше застанала редом до двама тамплиери и по гласа й личеше, че никак не е доволна.

— Къде са корабите ми, войнико? — питаше тя. — Казаха ми да чакам флотилия от още осем.

Алтаир премести поглед. Корабите на тамплиерите се бяха очертали на хоризонта.

— Извинявай, Мария, но това беше най-доброто, което успях да направя — отвърна единият войник.

Мария. Алтаир се наслади на името, докато се възхищаваше на лицето и на очите й, от които бликаха жажда за живот и огън. Отново му се стори, че тя прикрива истинската си същност.

— И как предлагаш да прекарам останалите хора до Кипър? — попита тя.

Защо им беше на тамплиерите да се местят в Кипър?

— Моля те да ме извиниш, но ще бъде най-добре, ако останеш в Акра — обади се другият войник.

Тя неочаквано застана нащрек.

— Какво става тук? Заплаха ли има? — попита.

— Просто предупреждение — отвърна рицарят. — Сега вече Арман Бушар е Велик магистър, а той няма високо мнение за теб.

Арман Бушар, запомни Алтаир. Значи той беше заел мястото на Дьо Сабле.

Застаналата в средата на балкона Мария настръхна.

— Ти, нагъл… — спря се. — Добре. Сама ще намеря начин да стигна до Лимасол.

— Да, милейди — поклони се войникът.

Те се отдръпнаха и я оставиха сама на балкона. На Алтаир му стана смешно, когато я чу да си говори сама.

— По дяволите… бях на крачка от рицарското звание. Сега съм най-обикновен наемник.

Той пристъпи към жената. Каквото и да изпитваше към нея — а той определено изпитваше нещо, поне в това беше сигурен — трябваше на всяка цена да поговорят. Щом чу стъпките му, тя се обърна и го позна веднага.

— Я виж ти — рече тя, — това е мъжът, който пожали врата ми, но открадна живота ми.

На Алтаир не му остана време да се пита какво се опитваше да каже тя, защото проблесна стомана и бърза като светкавица, тя се спусна към него, нападна го със скорост, опит и дързост, колкото впечатляващи, толкова и неподозирани. Местеше меча от едната ръка в другата, целеше се в слабата му страна, а той трябваше да се движи бързо и да се защитава. Беше добра и в продължение на няколко минути двамата си разменяха удари, от балкона се носеше звънтенето на мечове, прекъсвано от викове на усилие.

Алтаир поглеждаше назад, за да се увери, че няма да дотичат подкрепления. Не, нямаше опасност. Хората й я бяха изоставили. Очевидно близостта й с Дьо Сабле й беше навредила, когато друг бе заел мястото й.

Двамата продължиха да се бият. Тя успя да го притисне към балюстрадата, зад него се виждаше притъмнялото море и той се запита дали тя може да го победи. Ако успееше, иронията щеше да е ужасна. Само че отчаянието й да постигне победа я правеше небрежна и Алтаир успя да пристъпи напред, да се завърти и да я ритне в краката, тя се олюля, а той се хвърли напред и притисна острието към гърлото й.

— Да не би да си се върнал, за да ме довършиш? — попита предизвикателно тя, но той видя страха в очите й.

— Все още не — отвърна той. Острието не помръдваше. — Искам информация. Защо са отплавали тамплиерите към Кипър?

Тя се ухили.

— Войната беше дълга и тежка, асасин. Всеки заслужава почивка и спокойствие.

Той едва сдържа усмивката си.

— Колкото повече ми кажеш, толкова по-дълго ще живееш. Затова те питам отново. Защо отиват в Кипър?

— Оттеглят се. Крал Ричард е сключил примирие със Салах Ал’дин, твоят Орден няма водач, нали? Щом си върнем късчето от Едем, вие ще побегнете.

Алтаир кимна. Вече разбираше. Наясно беше, че тамплиерите си въобразяваха, че знаят много за Ордена, но всъщност не беше така. Първо, асасините си имаха водач, второ, братята му нямаха навика да бягат от тамплиерите. Той се изправи и й помогна да стане. Тя го изгледа злобно и изтупа дрехите си.

— Ябълката е скрита на сигурно място — призна той, макар да не беше така. Беше оставена в покоите му.

— Алтаир, обмисли внимателно възможностите си. Тамплиерите са готови да платят прескъпо за тази реликва.

— Вече не платиха ли прескъпо? — попита той и я поведе.

След малко беше с останалите асасини, които бяха приключили боя и пристанището на Акра беше в техни ръце. Сред тях беше Джабал, който изви вежди, щом видя Мария, и даде знак на двама асасини да я отведат, а след това пристъпи към Алтаир.

— Какво толкова важно за тамплиерите ще става в Кипър? — попита Алтаир, докато вървяха един до друг. Вече бе набелязал следващата им цел и нямаше време за губене.

— Вероятно граждански конфликт — предположи Джабал и разпери ръце. — Императорът им Исак Комнин се спречкал с крал Ричард преди доста месеци и сега гние в тамплиерска тъмница.

Алтаир се замисли.

— Жалко. Исак се пречупи толкова лесно, беше готов да вземе подкуп.

Спряха на стълбите на пристанището, другите поведоха Мария покрай тях. Тя вирна високо брадичка.

— Тези дни останаха в миналото — рече Джабал. — Сега тамплиерите притежават острова, след като го купиха от краля за нищожна сума.

— Ние не поощряваме подобно владичество. Имаме ли връзки там? — попита Алтаир.

— Един, в Лимасол. Казва се Александър.

— Прати му известие — нареди Алтаир. — Кажи му да ме чака до една седмица.

36

Отплава сам за Кипър — не беше съвсем сам. Взе Мария. На Джабал каза, че ще я използва като примамка за тамплиерите, но в дневника си написа, че му е приятно тя да е до него; беше колкото просто, толкова и сложно. В живота му бе имало малко жени. Онези, които споделяха леглото му, просто задоволяваха определени потребности, а досега все още не беше срещнал жената, която да разбуди чувствата, които се раждаха над кръста. Беше ли я срещнал? Задраска въпроса в дневника.

Когато пристигнаха в Лимасол, откриха, че тамплиерите са завзели целия остров. Пристанището беше окъпано в оранжевата светлина на слънцето, както обикновено синята вода искреше, чайките се рееха и гмуркаха над главите им. Навсякъде се виждаха червените кръстове на тамплиерите, а бдителни стражи не изпускаха от очи недоволните сред населението. Сега вече хората тук живееха смачкани от железните ръкавици на тамплиерите, островът им беше продаден от крал, чиито претенции бяха неоснователни. Повечето продължаваха живота си, защото имаха челяд за изхранване. Малцината, които не бяха съумели да потиснат недоволството си, бяха организирали съпротива. Тъкмо те проявиха разбиране към мисията на Алтаир и му предстоеше среща с тях.

Той тръгна от кораба по дока. Мария вървеше с вързани ръце до него. Той се беше погрижил по нея да няма отличителните знаци на тамплиерите и отстрани всеки би казал, че му е робиня. Това положение я вбесяваше и тя не се колебаеше да демонстрира недоволството си, мърмореше гневно, докато минаваха по доковете, където цареше необичайна тишина и спокойствие. Алтаир се забавляваше на обзелото я чувство на неловкост.

— Ами ако се разпищя? — попита тя през стиснати зъби.

Той се изсмя.

— Хората просто ще си запушат ушите и ще отминат. И преди са виждали разни нещастници.

Въпросът бе кои хора ще постъпят по този начин. Доковете бях неестествено безлюдни и преди да кривнат по страничните улици, откриха, че и главните улици са пусти. Неочаквано от уличка пред тях изскочи мъж, облечен в опърпана роба и тюрбан. Наоколо бяха пръснати негодни за употреба бъчви и остатъци от празни щайги, някъде наблизо се чуваше как капе вода. Алтаир забеляза, че са съвсем сами. Още двама непознати наизскачаха от съседни сокаци.

— Пристанището е забранено — започна първият. — Покажи си лицето.

— Под тази качулка се крие най-обикновен стар асасин — изръмжа Алтаир и вдигна глава, за да погледне мъжете.

Главорезът се ухили, вече не гледаше страшно, напротив, усмихваше се приветливо.

— Алтаир.

— Александър — отвърна Алтаир. — Получил си значи съобщението ми.

— Опасявахме се да не би тамплиерите да са ни заложили капан. Коя е жената?

— Стръв за тамплиерите — обясни Алтаир. — Беше сътрудничка на Дьо Сабле. За съжаление се оказа тежък товар.

Мария се извърна към него. Ако погледите можеха да убиват, преди това щяха да го подложат на зверски мъчения.

— Можем да я пазим вместо теб — предложи Александър. — Имаме сигурна квартира.

Тя прокле продажните им души, докато вървяха. Имаше доста груб език за англичанка.

Алтаир попита Александър защо има толкова малко хора по улиците.

— Като призрачен град е, нали? Хората се страхуват да излизат, да не би да нарушат някой от шантавите им закони.

Алтаир се замисли.

— Досега тамплиерите не са се интересували от управлението. Какво се е променило сега?

Александър не отговори. Докато вървяха, подминаха двама войници, които ги изгледаха подозрително. Алтаир се стегна, уплашен, че Мария може да ги издаде. Тя обаче не каза и дума и той се запита дали не се дължеше на това, че я бяха изоставили в Акра. Може би… Не. Той прогони мисълта от ума си.

Пристигнаха в убежището — неподдържан склад, в който Александър беше направил базата си. Имаше помещение със залостена дървена врата, но за кратко оставиха жената навън; Алтаир провери въжето на китките й, прокара пръст под него, по ръката, за да е сигурен, че не я прежулва. Тя го погледна с неприкрито отвращение.

— Едва ли си дошъл от добрина — отбеляза Александър, когато се настаниха. — Ще кажеш ли защо си тук?

Алтаир искаше да действа бързо — гореше от желание веднага да проникне в базата на тамплиерите — но дължеше обяснение на кипъреца.

— Историята е дълга и заплетена, но ще обобщя накратко. Тамплиерите имат достъп до знания и оръжия, които са много по-смъртоносни, отколкото можете да си представите. Имам намерение да променя това. Подобно оръжие попадна в ръцете ни. Говоря за нещо, което променя умовете на хората. Ако тамплиерите притежават и други, трябва да разбера.

Застаналата зад тях Мария заговори:

— И можем да сме сигурни, че един асасин ще използва по-справедливо Ябълката, късчето от Едем…

Алтаир сдържа усмивката си, не й отговори и се обърна към Александър:

— Къде са се сврели тамплиерите?

— В замъка на Лимасол, но непрекъснато се разпростират.

Трябваше да сложи край на тази работа.

— Как да вляза? — попита той.

Александър му разказа за Осман, тамплиер, който симпатизираше на кипърската съпротива.

— Убий началника на стражата — рече той. — Умре ли той, сигурно ще повишат на неговото място Осман. Ако това стане, ще можеш просто да влезеш.

— И това е нещо — отвърна Алтаир.

Докато се придвижваше по улиците на града, той не можеше да се начуди колко е тихо. Замисли се за Мария и Ябълката. Носеше я със себе си, разбира се — остана в каютата му на кораба. Дали не постъпи глупаво, като донесе съкровището в скривалището на врага? Само времето щеше да покаже.

На пазара откри капитана на тамплиерите от стражата, който лесно се забелязваше, защото беше с червен плащ върху плетената ризница и приличаше на крал. Алтаир се огледа и набеляза останалите стражи. Сведе глава, за да не привлича вниманието към себе си, и избегна погледа на стража, който го наблюдаваше подозрително с присвити очи. Отмина и никой не го спря, защото приличаше на учен. След това много предпазливо се запромъква зад капитана, застанал в другия край на сокака, докато издаваше заповеди на хората си. Освен капитана и убиеца му, наоколо нямаше други хора.

Алтаир извади нож от канията на рамото си и го метна. Капитанът рухна на земята с протяжен вопъл и докато останалите стражи притичат, той вече бе хлътнал на съседна улица, където нямаше кой да го види. Задачата му беше изпълнена, сега оставаше да потърси Осман, както бе поискал Александър.

Бързо и незабелязано се придвижи по покривите на обления в слънце град, прехвърляше се като котка по подпорни греди, докато не се озова над един двор. Долу беше Осман. Може и да беше тамплиер, но симпатизираше на съпротивата и Алтаир зачака да остане сам, преди да се спусне в двора.

Осман погледна от Алтаир към стената зад тях, след това върна весел поглед към новодошлия. Поне личеше, че уважава уменията на асасина.

— Поздравявам те, Осман — започна Алтаир. — Александър ти изпраща поздрави и пожелава честит рожден ден на баба ти.

Тамплиерът се разсмя.

— Милата ми тя, дано почива в мир. С какво да ти помогна, приятелю.

— Ще ми кажеш ли защо тамплиерите са купили Кипър? Да не би да замислят нещо ново?

— Не съм достатъчно високопоставен, така че не знам със сигурност, но чух да приказват за някакъв архив — рече той и се озърна. Сякаш, ако го видеха да разговаря с Алтаир, щяха да го екзекутират на пазара.

— Архив ли? Много интересно. Кой е най-високопоставеният тамплиер в Лимасол?

— Един рицар. Казва се Фредерик Червения. Обучава войниците в замъка на Лимасол. Известен е с жестокостта си.

Алтаир кимна.

— След като капитанът е мъртъв, как да вляза вътре.

— Ако ме назначат на негово място, ще намеря уважителна причина да намаля стражите за известно време. Така става ли?

— Става — кимна Алтаир.

Планът се осъществяваше неочаквано бързо.

— Осман урежда нещата — разказа той на Александър по-късно, когато се върна в склада. Докато го нямаше, Мария беше прекарала повечето време в стаята и беше забавлявала Александър с обиди и остроумни забележки. Беше побесняла, защото той я молеше да повтаря, тъй като много му допадаше акцентът й. Пуснаха я навън, за да се нахрани, и тя седна на дървен стол, наблюдаваше начумерено Алтаир и Александър, които си говореха, и поразяваше с мрачни погледи всеки от съпротивата, който се мернеше пред погледа й.

— Чудесно. А сега какво? — попита Александър.

— Ще му дадем малко време — рече Алтаир. Обърна се към Мария: — Каза нещо за архив на тамплиерите. Ти чувала ли си нещо?

— Разбира се — потвърди тя. — Там си държим долното бельо.

Алтаир изпадна в отчаяние. Обърна се към Александър:

— Кипър е подходящо място както за съхранение на знания, така и на оръжия. С подходяща стратегия островът може да бъде защитен лесно. — Изправи се. Беше оставил на Осман достатъчно време да свали стражите от стените на замъка. Време беше да се вмъкне вътре.

37

Скоро след това той се озова в двора на замъка в Лимасол, готов да се промъкне вътре. Придържаше се към сенките, вдигаше често поглед към внушителните каменни стени и следеше стрелците, които наблюдаваха хората в ниското.

С удоволствие забеляза, че бяха малко на брой: очевидно Осман си беше свършил добре работата. Крепостта не беше напълно необезопасена, но Алтаир можеше да влезе вътре, а повече от това не му трябваше.

Качи се по стена до отбранителните постове, след това се промъкна вътре. Един от стражите изрева и падна. От гърлото му стърчеше ножът на Алтаир. Друг чу и дотича, но също се натъкна на оръжието на Алтаир. Асасинът отпусна стража върху камъните, притисна го с крак и извади ножа. От острието покапа кръв. След това продължи да се прокрадва през полупразния замък, като избиваше стражите, които се изправяха на пътя му. Осман наистина си беше свършил добре работата. Не само че стражите на стената бяха по-малко от обикновено, но хората вътре също бяха по-малко. Алтаир не обърна внимание на чувството на несигурност, което започваше да го измъчва. Потисна и безпокойството.

Продължи да се изкачва нагоре, да се доближава до вътрешността на замъка, докато не се добра до балкон, от който се виждаше просторен вътрешен двор, използван за тренировки.

Там видя Фредерик Червения, брадат гигант, който наблюдаваше двубоя между двама от хората си. Алтаир се усмихна, щом го видя. Шпионинът Осман се оказа прав. Фредерик Червения със сигурност беше жесток човек.

— Никакво милост, хора — крещеше той. — Този остров е пълен със суеверни диваци. Помнете, че те не ви искат тук, не ви харесват, не разбират мъдростта на каузата ви, всеки път, когато си обърнете гърба, започват да кроят нещо. Бъдете непрекъснато нащрек и не се доверявайте на никого.

Двамата рицари се биеха в пълно бойно снаряжение и звънтенето на мечовете им се носеше из целия двор. Алтаир остана скрит на балкона, заслушан в тамплиера, който не спираше да ги насъсква.

— Открийте пукнатините в бронята на противника. Удряйте здраво. Запазете задоволството си за таверните.

Алтаир се изправи, пристъпи към стената и видя добре тримата в двора. Тя бяха вглъбени в битката. Прецени височината, пое си дълбоко дъх, разпери ръце и скочи.

Чу се меко тупване, когато се озова точно зад Фредерик Червения, остана приклекнал, без да прибира ръце, за да запази равновесие. Брадатият се обърна тъкмо когато асасинът се изправяше. Разкрещя се с гневно блеснали очи:

— Асасин в Кипър? Виж ти, виж ти. Гадове мръсни, бързичко се приспособявате! Ще сложа край на…

Така и не довърши изречението си. Алтаир искаше да надникне в очите на тамплиера, преди да нанесе фаталния удар. Освободи камата и прониза врата му. Всичко се случи за броени секунди, Фредерик Червения изгъргори, на врата му зейна рана и кръвта рукна по камъните около него, сякаш за да оправдае името му.

Отначало хората му останаха безмълвни. Заради шлемовете Алтаир не успя да види какви чувства ги завладяха, затова си представи изписалия се по лицата им шок. След това се съвзеха и нападнаха. Алтаир заби острието в процепа за очите на първия. Рицарят се задави, захърка, от визьора потече кръв и той падна. Когато вторият дуелист нападна, той замахна с тежкия меч, без да се е прицели, с надеждата да уцели противника. Асасинът отскочи с лекота, изтегли ножа, изви китката и с едно-единствено движение го запрати в гърдите на тамплиера.

Битката приключи, Алтаир погледна трите трупа на камъните, след това се огледа и си пое дъх. Имаше предимство, защото замъкът беше почти празен. Обърна се към балкона и се върна по пътя, по който беше дошъл. На връщане досадният глас на несигурност и безпокойство стана по-настойчив. Повечето от труповете бяха на хората, които ликвидира на идване. Те лежаха там, където ги беше оставил, а други стражи не се мяркаха. Нямаше нито един. Къде се бяха дянали?

Получи отговора си съвсем скоро след като излезе от крепостта и се отправи по покривите към склада. Очакваше с нетърпение да си почине, може би да се позаяжда с Мария или дори да поговори с нея. Досега беше успял да изтръгне от жената единствено, че е англичанка, че е била икономка на Дьо Сабле (какво точно означаваше това, Алтаир така и не попита) и се беше забъркала с кръстоносците след инцидент, случил се у дома, в Англия. Беше го заинтригувала. Надяваше се скоро да открие какво й се е случило.

Неочаквано видя дим, гъст, тъмен, който забулваше небето.

Определено идваше от мястото, където се намираше складът.

Сърцето му заблъска, когато се приближи. Забеляза застаналите на пост кръстоносци, които пречеха на хората да влязат вътре в горящата сграда. От прозорците и вратата излизаха пламъци, черни валма дим се издигаха над покрива. Затова значи замъкът на Фредерик беше толкова празен.

Първата мисъл на Алтаир не беше за безопасността на Ордена, за Александър или за хората от съпротивата, които бяха вътре. Първата му мисъл беше за Мария.

Обзе го ярост. Тръсна китка, за да освободи камата. Скочи от покрива и нападна двамата стражи долу. Първият умря с крясъци, на втория му остана време да се обърне и да погледна изненадано, когато Алтаир заби камата в гърлото му. Проехтя вик и дотичаха още войници, но асасинът продължи да се бие, обзет от отчаяно желание да се добере до склада, тъй като не знаеше дали Мария не е още вътре, уплашен, че ще се задуши до смърт. Ами ако все още беше в страничната стая? Дали не беше вътре и сега, може би блъскаше по вратата и се задушаваше в задимената стая. Ако беше така, той си представи какъв ужас изпитваше. Дотичаха още тамплиери, извадили мечове, жадни за кръв. Той продължи да се бие. Поразяваше ги, като мяташе ножове и не спираше да върти меча, докато най-сетне не се почувства изтощен, а улицата бе осеяна с трупове на рицари, чиято кръв попиваше в прахта. Най-сетне се втурна към пушека на склада и я повика по име:

— Мария!

Отговор не последва.

Заприиждаха нови тамплиери. С натежало сърце Алтаир избяга по покривите, за да се успокои и да планира следващата си стъпка.

38

Оказа се, че следващата му стъпка е предопределена. Настани се във висока кула, в сянката на камбана и оттам забеляза движението по улиците, които досега бяха празни. Хората напускаха домовете си. Нямаше представа накъде са тръгнали, но прецени, че е добре да научи.

Димът все още се вдигаше от овъглените останки на склада и тамплиерите се мобилизираха. Алтаир се придвижваше по покривите, следваше хората долу, докато се отправяха към площада, и забеляза израженията им, подслуша разговорите им. Говореха за отмъщение, за жестокост. Неведнъж чу да споменават името на Арман Бушар. Разправяха, че Бушар тъкмо бил пристигнал на острова. Всички се страхуваха от него заради жестокостта му.

На Алтаир му предстоеше да види, че с основание му се носи такава слава, но за момента беше доволен, че зърна Мария сред тълпата, жива, невредима. Водеха я двама тамплиери — изглежда беше пленница, въпреки че не беше вързана. И нейното внимание, както и на останалите на площада, беше насочено към катедралата.

Той не я изпускаше от поглед, криеше се на покрива, от който се виждаше площадът, видя как Осман заема място на стълбите, отстъпва крачка настрани, готов за появата на Арман Бушар, новия водач на тамплиерите, който се качи при тях.

Също както Дьо Сабле преди него, Бушар изглежда бе избран както заради внушителния си вид, така и заради уменията си да ръководи. Беше в пълно снаряжение, въпреки това изглеждаше силен и гъвкав. Нямаше коса, но веждите му бяха гъсти. Хлътналите бузи му придаваха мъртвешки вид.

— Гнусен убиец разтърси ордена ми — изрева той с глас, който привлече вниманието на всички. — Скъпият ни Фредерик Червения… беше заклан. Той служеше на господ и на всички кипърци с чест, а за отплата бе пронизан от убиец. Кой от вас ще ми доведе виновника?

Тълпата мълчеше, хората пристъпваха нервно от крак на крак. Алтаир отново обърна очи към Бушар, който ставаше все по-мрачен.

— Страхливци! — изрева той. — Не ми оставяте избор, освен да открия сам убиеца. Затова давам на хората си имунитет, докато не приключа с разследването.

Алтаир видя, че Осман се размърда притеснено. Обикновено лицето му беше приветливо, но не и сега. Изглеждаше уплашен, когато пристъпи към тамплиера:

— Бушар, гражданите и без това са неспокойни. Може би не е разумно.

Бушар беше извърнат настрани и Осман не успя да види как лицето му се разкриви от ярост. Беше повече от ясно, че не е свикнал да оспорват нарежданията му. Дали щеше да приеме думите на Осман като неподчинение, или…

С едно движение извади меча си и го заби в корема на Осман.

С вик, който проехтя над пълния с шокирани граждани площад, капитанът се срина на камъните, притиснал ръце към корема си. Сгърчи се на стълбите и предсмъртното му хъркане се разнесе над притихналия народ. Алтаир се намръщи. Не познаваше Осман добре, но по време на кратката им среща поддръжникът на съпротивата му беше допаднал. Той беше поредният добър човек, загинал напразно.

Бушар се наведе и избърса меча в плаща на капитана.

— Ако някой има възражения, да излезе.

Тялото трепна за последно, едната ръка се отпусна на стълбите. Безжизнените му очи гледаха към небето.

Никой не се осмели да възрази.

Неочаквано Мария извика и се откъсна от двамата стражи. Затича към стълбите и се хвърли на колене пред лидера.

— Арман Бушар — провикна се тя.

Въпреки че той се усмихна, когато я позна, усмивката му съвсем не беше приятелска.

— Я! — изви устни той. — Стара познайница. — След тези думи върна меча на колана.

— Бушар — започна Мария, — в Кипър е дошъл асасин. Аз успях да избягам, но той едва ли е далече.

Алтаир усети как сърцето му се свива. Беше се надявал… Не. Преди всичко тя беше тамплиер и винаги щеше да си остане такава. Беше предана на рицарите.

— Виж ти, Мария? — отвърна весело Бушар. — Излиза, че това е второто ти чудодейно бягство от асасина, не е ли така? Първото беше, когато Дьо Сабле беше набелязан, а сега се озовава на моя остров.

Алтаир забеляза недоумението и паниката, изписани на лицето на Мария.

— Не съм се съюзила с асасините, Бушар — избъбри тя. — Моля те, изслушай ме.

— Дьо Сабле беше слабоволев никаквец. Стих седемдесети от правилата на тамплиерите забранява всякакви връзки с жени… защото с помощта на жените дяволът плете най-стегнатите си мрежи. Дьо Сабле пренебрегна този завет и плати с живота си.

— Как смееш? — отвърна тя и Алтаир се усмихна. Мария бе успяла да потисне страха си.

— Май докоснах болното ти място, а? — изрева Бушар. Не криеше, че се забавлява. След това взе решение. — Заключете я.

След тези думи той приключи. Обърна се, тръгна си и остави трупа на Осман на стълбите. Стражите вързаха Мария и я повлякоха нанякъде.

Алтаир откъсна поглед от смаляващата се фигура на Бушар към Мария. Разкъсваше се, докато се опитваше да реши какъв да бъде следващият му ход. Бушар беше наблизо. Едва ли щеше да има втори подобен шанс. Удари, когато най-малко очаква.

Но пък как да остави Мария?

Спусна се от покрива и последва мъжете, докато я отвеждаха от площада пред катедралата, вероятно към тъмницата. Вървеше след тях на голямо разстояние. Нападна, когато влязоха в по-тиха уличка.

След малко двамата стражи бяха мъртви и Алтаир пристъпи към мястото, където беше паднала Мария, все още с вързани ръце и се опитваше да се изправи. Протегна ръка към нея, а тя се дръпна.

— Не ме пипай — сопна се. — Благодарение на теб ме смятат за предателка.

Алтаир се усмихна благо, въпреки че тя бе предупредила Бушар за присъствието му.

— Аз съм просто удобно извинение за гнева ти, Мария. Тамплиерите са истинският ти противник.

Тя го погледна злобно.

— Ще те убия, щом се появи възможност.

— Ако се появи възможност… но тогава няма да намериш Ябълката, късчето от Едем. А на кое от двете биха се зарадвали повече тамплиерите? На главата ми или на артефакта?

Тя го погледна с присвити очи и разбра, че в думите му имаше смисъл. Поотпусна се.

Поне за момента запази спокойствие.

По-късно отново се срещнаха с Александър. На лицето му беше изписана загриженост.

— Въпреки цялото перчене Бушар очевидно прие сериозно предупреждението на Мария. — След тези думи стрелна недоволно Мария и тя, както никога досега, замълча. — Източниците ми твърдят, че след като е подпалил склада ни, веднага е отплавал за Кирения.

Алтаир се намръщи.

— Жалко. Надявах се да се срещна с него. — Все още имаше намерение да се срещне с него. — Как се стига най-бързо дотам? — попита той.

39

Представиха се за свещеник и спътника му и така намериха място в трюма. Понякога се случваше мъже от екипажа да слязат от палубата и да се свият край тях, за да поспят, пърдяха шумно, подсмърчаха, но не обръщаха почти никакво внимание на двамата непознати. Докато Мария спеше, Алтаир намери щайга и отвори върху нея дневника си, извади Ябълката от пакета, който носеше под робата си.

Щом покривалото й бе свалено, тя заблестя. Той остана загледан в нея за момент, след това започна да пише. „Все се опитвам да разбера Ябълката, късчето от Едем, функциите и целта й, но единственото, което мога да кажа със сигурност, е, че произходът й не е божествен. Не… тя е оръдие… машина, която изисква точност. Що за хора са създали това чудо?“

Зад себе си чу шум. Веднага покри Ябълката и я скри под плаща си. Мария се събуждаше. Той затвори дневника, прескочи спящите моряци и отиде при нея. Тя седеше опряла гръб на дървените щайги, разтреперана. Прозя се. Притисна колене към гърдите си и погледна Алтаир. Изражението й беше неразгадаемо. За момент останаха заслушани в скърцането на кораба, в плисъка на вълните в корпуса. Нито един от двамата не беше сигурен дали е ден или нощ, нито пък от колко време плават.

— Как се озова тук? — попита я той.

— Не помниш ли, божи човече? — попита подигравателно тя. — Ти ме доведе. — Зашепна: — Аз съм ти спътник.

Алтаир прочисти гърлото си.

— Питам как се озова в Светите земи. Сред кръстоносците.

— Вместо да съм вкъщи с плетка в ръка през половината време, а през другото да превивам гръб в градината ли?

— Англичанките не се ли занимават с подобни неща?

— Не и аз. Казват, че открай време съм странна. Докато растях, предпочитах момчешки игри. Куклите не бяха за мен и родителите ми се отчаяха. Късах им главите.

— На родителите ли?

Тя се разсмя.

— На куклите. Затова родителите ми направиха всичко по силите си, за да ме укротят, и на осемнайсетия ми рожден ден ми направиха специален подарък.

— Какъв?

— Съпруг.

Той я зяпна.

— Ти си омъжена?

— Бях. Казваше се Питър и беше изключително приятен човек, просто…

— Какво?

— Само това. Просто… приятен. Нищо повече.

— Значи не е бил подходящ за игри.

— В нито едно отношение. Съвършеният съпруг щеше да приеме с готовност онези страни от характера ми, които родителите ми се опитваха да заличат. Щяхме да ходим заедно на лов със соколи. Той щеше да ме научи на различни спортове, да се бия, да ми даде възможност да се уча. Той обаче не направи нищо подобно. Заживяхме в Холатън Хол в Лестършир, където като господарка на замъка трябваше да се занимавам с прислугата, да се грижа за домакинството и, разбира се, да раждам наследници. Поне трима. Две момчета и момиче, за предпочитане в този ред. Само че аз не оправдах очакванията му, както и той моите. Единственото, което ме интересуваше дори по-малко от йерархията сред прислугата, беше отглеждането на деца и най-вече раждането им. След четири години на увъртане и усукване си тръгнах. Добре че епископът на Лестър беше близък приятел на стария лорд Холатън и той анулира брака, вместо да рискува глупавото, невъздържано момиче да продължи да посрамва семейството. Аз, разбира се, станах persona non grata в Холатън Хол — а също и в цял Лестършир — а когато се върнах вкъщи, се оказа, че положението е същото. Холатън беше поискал сватбените си дарове обратно, но татко вече бе профукал всичко. Накрая прецених, че за всички ще бъде най-добре да замина, затова избягах с кръстоносците.

— Като медицинска сестра ли?

— Не, като войник.

— Но ти си…

— Нямам равна на себе си, когато реша да се преоблека като мъж. Нима не те заблудих на гробището?

— Знаех, че не си Дьо Сабле, но…

— Но не очакваше да се изправиш срещу жена. Видя ли! Годините на лудории най-сетне се отплащат.

— Ами Дьо Сабле? Успя ли да заблудиш него?

Алтаир забеляза мрачната й усмивка.

— Отначало харесвах Робер — призна тихо тя. — Той забеляза възможностите ми, за разлика от Питър. Но той също така не спираше да мисли как да ме използва. Много скоро намери начин. — Тя въздъхна. — Хубаво е, че го уби. Той не беше добър човек и беше недостоен за чувствата, които имах към него.

— Той ли ти го даде? — попита след малко Алтаир и посочи пръстена на ръката й със скъпоценен камък.

Тя го погледна и се намръщи, сякаш бе забравила, че го носи.

— Да, той ми го подари, когато ме взе под крилото си. Това е всичко, което остана от връзките ми с тамплиерите.

Последва неловко мълчание. Най-сетне Алтаир заговори:

— Учила ли си философия, Мария?

Тя го погледна смръщено.

— Чела съм малко… малко.

— Философът Емпедокъл изтъква, че животът на земята започва простичко, без усложнения: ръце без пръсти, глави без тела, очи без лица. Той вярва, че съчетаването на всички тези ранни форми с течение на времето създава разнообразието на живота, което виждаме около нас. Интересно, нали?

Тя се прозя.

— Ти имаш ли представа колко нелепо звучи тази работа?

— Знам… но се успокоявам със съветите на философа Ал Кинди. Човек не бива да се страхува от идеите, независимо какъв е източникът им. А ние никога не бива да се страхуваме от идеите, независимо какъв е източникът им. Освен това не бива никога да се страхуваме от истината, дори от нея да боли.

— Не виждам какъв е смисълът на всичките ти дрънканици — засмя се тихо тя и му се стори сънена.

Може би просто не я беше преценил правилно. Може би тя не беше готова да учи. След това се чу звънът на корабната камбана, знакът, че акостират в Кирения. Двамата станаха.

Алтаир отново попита:

— Единствено умът, освободен от спънки, съумява да забележи хаотичната красота на света. Това е най-голямото ни предимство.

— Да не би очакваш да се радвам на хаоса? Да не би той да се превръща в добродетел? — попита тя и нещо в него трепна при този въпрос. Може би тя имаше по-задълбочени знания.

— Изправя ни пред предизвикателство — отвърна той, но свободата носи по-големи награди от другите възможности. Редът и мирът, които тамплиерите търсят, изискват подчинение и ограничения.

— Хм — изсумтя тя. — Това чувство ми е познато.

Той усети близост с нея и докато се канеха да се качат по стълбите към палубата, осъзна, че същото това чувство не го е напускало откакто се запознаха. След като вече знаеше какво е, то започна да му харесва. Прииска му се да го задържи. Въпреки това трябваше да бъде внимателен. Нали тя го предупреди, че възнамерява да го убие? Верността й към тамплиерите може и да беше поставена под съмнение, но това съвсем не означаваше, че ще премине на страната на асасините. Доколкото той успяваше да прецени, тя следваше пътя, изгоден за Мария.

Със сигурност беше така.

На стълбата тя се усмихна и протегна ръце, а той ги погледна недоверчиво. Тя обаче не можеше да се изкачи, както беше вързана, а и те пътуваха с пирати. Макар на пиратите да им се носеше славата, че нямат понятие от етика, щяха да останат изненадани, че свещеник е завързал ръцете на спътника си. Двамата, които спяха досега, започнаха да се будят, изправиха се, прозяха се, почесаха се по слабините и впиха погледи в двамата пътници. Алтаир тайно освободи камата и разряза въжето на китките й. Тя го погледна с благодарност и се заизкачва по стълбата.

Тогава той чу нещо. Прозвуча като шепот. Предупреди го тонът, с който бяха изречени думите. Постара се да се прикрие и се заслуша. Двамата пирати наистина обсъждаха тях.

— Знаех, че е той — изграчи единият. — Казах ти аз.

Алтаир усети погледите им.

— Обзалагам се, че тамплиерите ще платят скъпо и прескъпо за тези двамата.

Асасинът изруга безмълвно. Ако беше прав, камата щеше да влезе в употреба всеки момент.

Чу ги как изтеглят ятаганите си.

… и решаващият момент настъпи.

Алтаир се врътна към двамата и в същия момент Мария реши да се измъкне и да хукне на свобода, изрита го и той политна към стената на трюма с пламнало от болка лице.

Отвътре също го изгаряше болка. Тя обаче беше различна.

Когато жената изчезна, когато се стопи в квадрата светлина, очертан от люка, Алтаир изруга отново, този път на висок глас, и се стегна, за да посрещне нападението. Първият пират се ухили и пристъпи напред, очевидно мислеше за щедрата награда, за виното и жените, които щеше да си купи, след като я прибереше.

Алтаир заби меча в гърдите на нападателя и мъжът престана да се хили. Вторият видя какво става и спря. Присви очи и запрехвърля оръжието си от едната в другата ръка. Алтаир му се усмихна, тропна с крак и доволно видя как човекът трепна.

Добре, помисли си той. Стана му приятно, че наемникът пират ще умре в страх.

Така и стана. Пиратът забели очи, когато Алтаир заби камата си отстрани вместо отпред, остави го със зейнала рана да се въргаля до приятеля си. Асасинът се втурна към стълбата, примижа на слънцето и щом се озова на палубата, се огледа за бегълката. Пиратите дотичаха, предупредени от присъствието на Мария, че става нещо. Проехтя вик, когато видяха Алтаир. Той хукна по палубата, мина ниско под такелажа, след това се спусна с лекота по трапа и скочи на дока в Кирения, като се оглеждаше отчаяно къде да се скрие, докато опасността премине.

След това, помисли се гневно той, щеше да открие Мария и нямаше да допусне тя отново да избяга.

Огледа се. Поредният град завладян от тамплиерите. Сградите намигаха под слънцето. Тук беше твърде красиво, за да остане във вражески ръце.

40

Поне не се затрудни да открие Мария. Тя привличаше бедите като трюм на кораб плъховете. Следващия път, когато пътищата им се кръстосаха, в краката й се търкаляха трупове на пирати, наблизо бяха застанали трима местни, от мечовете им капеше кръв и те все още дишаха тежко след битката. Стегнаха се, когато видяха Алтаир, а той вдигна ръка, за да покаже добрата си воля, докато оглеждаше сцената: Мария, мъжете и мъртъвците.

По всичко личеше, че тя отново бе имала късмет.

— Мислех, че повече няма да те видя — заговори той, все още вдигнал ръце.

Тя не се учудваше на нищо.

— Де такъв късмет…

Той се намръщи, след това се обърна към един от кипърците, най-вероятно водача.

— Каква работа имате с тази жена? Да не би да сте лакеи на тамплиерите?

— Не, господарю — заекна мъжът. Мечът му все още беше изваден, ръцете на Алтаир бяха празни, независимо от това кипърецът веднага забеляза стойката на опитния воин. — Пиратите я нападнаха и ние се притекохме на помощ. Не съм никакъв лакей. Мразя тамплиерите.

— Ясно. Не сте единствените — отвърна асасинът.

Мъжът кимна с облекчение, защото имаха обща цел.

— Казвам се Маркос, господарю. Ще помогна с каквото мога, стига да успея да освободя страната си от тези кръстоносци.

„Отлично“ — помисли си Алтаир.

— Тогава трябва да опазите тази жена, докато се върна. Трябва да открия един човек преди тамплиерите.

— Цял ден ще бъдем на пристанището. Там тя ще бъде в безопасност — отвърна Маркос и Мария отново възропта, когато мъжете я поведоха. Тя щеше да е в безопасност, помисли си Алтаир, докато ги наблюдаваше да се отдалечават. Щеше да прекара деня между двама яки кипърци и да наблюдава какво става на пристанището на Кирения. Имаше и по-добри начини да си уплътни времето, както и по-лоши. Поне той щеше да е спокоен, че няма да й се случи нещо, докато търсеше Барнабас, познатия на Александър от съпротивата.

Откри го в тайната квартира, която всъщност беше склад за зърно. Алтаир влезе, провикна се предпазливо, но не чу никакъв друг звук, освен бързите крачета на мишките и далечните шумове, които долитаха откъм улицата. След това иззад чувалите се показа човек. Беше с черна брада и бдителни черни очи. Представи се за Барнабас. Когато Алтаир го попита дали тук има място, което би могъл да използва като килия, той се усмихна угоднически и го увери, че има, но след това се поколеба и първо пристъпи към една врата, отвори я, затвори я, след това се насочи към втора, надникна вътре и едва тогава заяви, че в сушилнята имало оградено място, което можело да се използва.

— Трябва ми Арман Бушар — рече Алтаир, когато седнаха върху чували зърно в склада.

— Аха… значи Бушар е в Кирения — отвърна човекът от съпротивата. — Сигурно е дошъл при затворниците в Буфавенто.

— Крепостта наблизо ли е?

— Замък е и е наблизо. Навремето беше резиденцията на богата благородна дама от Кипър, поне докато тамплиерите не й отнеха собствеността.

Алтаир се намръщи, когато научи за алчността им.

— Ще ме заведеш ли дотам?

— Ами… Нещо повече. Ще те вкарам вътре и стражите няма дори да трепнат. Само че преди това трябва да направиш нещо за мен. По-скоро за съпротивата.

— Звучи ми познато — отвърна Алтаир. — Казвай.

— Сред нас има предател — рече намръщено Барнабас.

Предателят бил търговец — Йонас, и след като Барнабас му каза необходимото, Алтаир го проследи до един амфитеатър в центъра на града. Според Барнабас Йонас издавал тайните им на тамплиерите. Асасинът остана да го наблюдава известно време, докато се срещаше с други търговци. По нищо не се отличаваше от тях. После, когато той си тръгна, го проследи от амфитеатъра по криволичещите улички и разбра, че търговецът е усетил присъствието на преследвача си. Все по-често се озърташе, беше се ококорил и му личеше, че е по-уплашен. Неочаквано хукна и Алтаир го последва. С радост забеляза, че Йонас кривва по тясна уличка.

Затича по-бързо след жертвата.

Уличката се оказа празна.

Алтаир спря, обърна се назад, за да се увери, че няма никого, след това — щрак — освободи камата. Направи две крачки напред, изравни се с купчина нахвърлени щайги, които леко се клатушкаха. Той се приведе и заби острието в една щайга. Дървото се разцепи и последва писък. Купчината се прекатури върху Алтаир, той се стегна и едва не изгуби равновесие.

Независимо от всичко запази присъствие на духа. Когато дървените щайги престанаха да мърдат, той се успокои и огледа протегнатата си ръка с камата, забита в Йонас. Кръвта се стичаше от гърлото на предателя. Той бе все още приклекнал — позата, в която се беше опитал да се скрие — приличаше на нещастен, жалък човечец. Алтаир знаеше, че е предател, че информацията, която е съобщавал на тамплиерите, е била използвана, за да могат те да убиват, залавят и измъчват членове на съпротивата, въпреки това го съжали и изтегли острието бавно, изрита щайгите, за да положи Йонас на земята.

От раната на врата рукна кръв.

— Я виж ти! — изхриптя Йонас. — Асасин. Да не би Салах Ал’дин да е набелязал Кипър?

— Асасините нямат нищо общо със сарацина. Нашите работи са си наши.

Умиращият се закашля и разкри окървавените си зъби.

— Все едно, вече се знае, че си тук. Бикът е определил награда за главата ти… и за жената, която те придружава.

Алтаир видя как човекът гасне.

— Цената ми се покачва с всеки ден — рече и нанесе смъртоносния удар.

Когато се изправи, не изпита задоволство от свършената работа, по-скоро бе завладян от ужасното чувство, че нещо не е наред. Бика, който Йонас спомена. Който и да беше той, със сигурност беше верен на Арман Бушар и знаеше, че Алтаир и Мария са в Кирения. Това ли бе причината за безпокойството на Алтаир?

Той се придвижи по покривите, за да открие час по-скоро Маркос и Мария.

— Слушай, Мария, определена е крупна сума за главите и на двама ни — започна Алтаир, когато я откри. Както си беше представял, тя седеше на каменна пейка между Маркос и друг мъж от съпротивата, гледаше лошо, но той вече беше свикнал.

— Крупна сума ли? Дяволите да го вземат Бушар. Сигурно е решил, че ме обучаваш.

— Някакъв тип, наречен Бика, е изпратил хората си да ни търсят.

Тя скочи като ужилена.

— Бика ли? Значи са дали на този фанатик власт и имоти.

— Да не би да ти е приятел? — попита сухо той.

— Ами. Казва се Молък. Набожен самохвалко с ръце като дънери.

Алтаир се обърна към Маркос:

— Ти знаеш ли скривалището на съпротивата в квартала на складовете?

— Знам къде се намира, но никога не съм влизал — сви рамене той. — Аз съм най-обикновена пионка в съпротивата.

Алтаир се замисли.

— Не бива да ме виждат с Мария, затова се налага да я пазите. Не й позволявайте да се показва и ще се видим, когато сте в безопасност.

— Знам някои сокаци и тунели.

— Може да отнеме доста време, но ще я заведем там невредима.

Тръгнаха поотделно към склада. Алтаир пристигна пръв. Барнабас беше разположил чували зърно, за да полегне и да си почине, но скочи веднага щом Алтаир влезе и прикри прозявка, сякаш току-що се събуждаше.

— Току-що ми съобщиха, че някой е открил тялото на горкия Йонас — рече подигравателно. — Каква загуба, а? — Изтупа дрехите си от полепналите зрънца.

— Познаваше го по-добре от мен — отвърна Алтаир. — Сигурен съм, че той добре е разбирал какво рискува, като работи и за двете страни. — Погледна внимателно Барнабас и забеляза кривата му усмивка. Смъртта не носеше наслада на Алтаир — ничия смърт — и той не гледаше добре на онези, които се радваха в подобни моменти, независимо дали бяха тамплиери, асасини или членове на съпротивата. От една страна, Барнабас беше съюзник, но от друга… Алтаир знаеше, че може да има пълно доверие на инстинктите си, а в момента те не му даваха мира. Не бе просто смътно безпокойство, ами настойчиво, мъчително.

Барнабас продължи:

— Да… за съжаление това усложнява нещата. Йонас беше уважаван кипърец и смъртта му е предизвикала бунтове близо до старата църква. Хората са жадни за отмъщение и Бикът им е казал, че ти си виновен. Може да изгубиш подкрепата на съпротивата.

Какво? Продължаваше да го наблюдава и не можеше да повярва на ушите си. Инстинктът му вече не го измъчваше, а направо го подтикваше към действие.

— Нали Йонас е бил предател? Те не знаят ли?

— Не всички за съжаление — призна Барнабас. — Съпротивата не е единна.

— Значи ти ще им кажеш — отвърна Алтаир. — В момента към нас идват твои съмишленици.

— Поканил си хора? Тук? — Мъжът се притесни. — Имаш ли им доверие?

— В момента не съм сигурен на кого мога да имам доверие — отвърна Алтаир, — но рискът си струва. Сега обаче искам лично да видя бунта.

— Що се отнася до уговорката ни, ще проверя как да те вкарам при Бушар. Вече сме се разбрали, нали? — попита Барнабас и се усмихна отново.

На Алтаир тази усмивка никак не му хареса. Харесваше му все по-малко.

41

Алтаир отиде при църквата и сърцето му се сви, когато видя безредиците. Стражи тамплиери бяха образували кордон, за да удържат развилнелите се граждани и не ги допускаха по-далече от църквата, затова те чупеха всичко, което им попаднеше. Щайги и бъчви бяха раздробени, по улиците пламтяха огньове. Сергиите бяха разрушени, миризмата на стъпкани продукти се беше смесила с дима. Мъжете се събираха на групи, крещяха призиви под звука на барабани и непрекъснатите удари на цимбали, с които се опитваха да подразнят рицарите тамплиери, които ги наблюдаваха внимателно иззад импровизирани бариери, преобърнати каруци и сергии. От време на време малка група войници се врязваше в тълпата, извличаше някой мъж, който риташе и крещеше дивашки, и или започваха да го налагат с ефесите на мечовете, или го захвърляха зад бариерите, за да го откарат в тъмницата — не че тези нападения успяваха да сплашат бунтовниците или да ги успокоят.

Алтаир наблюдаваше всичко това отвисоко, приклекнал на един покрив, обзет от отчаяние. Нещо се беше объркало. Беше се объркало, при това много. Ако Бикът решеше да направи съобщение и да го посочи за убиеца на търговеца, тогава щеше да стане още по-зле.

Взе бързо решение. Бикът трябваше да умре. Когато се върна в склада, напразно търси Барнабас. Така и не успя да го открие. Сега вече Алтаир разбра, че е допуснал грешка, като му се довери, и се прокле. Беше се вслушал в инстинкта си, но просто не беше слушал достатъчно внимателно.

Маркос обаче беше там, също и Мария, затворена зад решетките, много по-яки от онези, които бяха използвали в Лимасол. Вратата между сушилнята и големия склад беше отворена и я чуваха: седеше зад решетките, опряла гръб на стената, риташе рогозките на пода и хвърляше отровни погледи към останалите. Алтаир я наблюдаваше и се чудеше как е възможно да създава толкова неприятности.

Научи, че когато Маркос пристигнал с нея и още хора от съпротивата, складът за жито бил празен. Барнабас бил изчезнал. Колко удобно, помисли си Алтаир.

— Какво става? — възкликна Маркос. — Градът се вдига. Видях бунт.

— Хората недоволстват заради смъртта на Йонас. Ти чувал ли си го?

— Татко го познаваше добре. Добър човек. Как е умрял?

Алтаир усети как сърцето му се свива и изви очи настрани.

— Много смело. Слушай, Маркос, стана твърде сложно. Преди да открия Бушар, трябва да ликвидирам Бика и да сложа край на насилието.

— Проявяваш добър вкус към хаоса, Алтаир — провикна се Мария от клетката.

Хареса му как звучи името, когато тя го изрича.

— Бикът е отговорен за покоряването на хиляди. Едва ли някой ще плаче за него.

Тя се намести.

— Да не би да си въобразяваш, че ще влетиш в Кантара, ще го ужилиш и ще си излезеш необезпокояван? Той се е обградил с предани привърженици. — Гласът й отекна в каменната тъмница.

— Кантара… е на изток, нали? — попита Алтаир. Веднага се беше хванал за името, което й се изплъзна.

— Да, най-добре защитената… Провери сам.

42

Алтаир наистина провери. Замъкът Кантара се охраняваше от войници кръстоносци и фанатиците на Молък. Първо огледа стените, след това се изкачи на укрепленията, като от време на време спираше, за да чуе какво си говорят стражите и да събере информация за онзи, когото наричаха Бика. Научи, че е религиозен фанатик, който събирал съмишленици, фанатици като него, които или го охранявали, или служели като слуги, или пък обикаляли улиците на Кирения и разпространявали призивите му. Той бил прикрепен към тамплиерите. Предаността му към Бушар била сляпа, също като религиозната му вяра, а замъкът Кантара бил превърнат в личната му цитадела, дадена му най-вероятно от самите тамплиери. Знаело се, че през повечето време се молел в храма на замъка.

Алтаир се надяваше да го намери тъкмо там.

В замъка видя и фанатици, и стражи, фанатиците изглеждаха… точно както очакваше да изглеждат — нервни, неспокойни, уплашени и слепи за всяка истина, различна от тяхната. Отнасяха се с открито презрение към стражите християни, които патрулираха по двама и очевидно мислеха, че е под нивото им да бъдат зачислени в замъка. Докато Алтаир се криеше в една ниша, двама стражи минаха покрай него и единият не спря да се оплаква:

— Защо тамплиерите търпят този луд? Бикът и фанатиците му са по-опасни от гражданите на Кипър.

— Тамплиерите си имат причини — отвърна другият. — Много по-лесно им е да управляват чрез заместници.

— Сигурно. Колко време обаче ще продължи така? Бикът и тамплиерите не са единодушни по въпросите на вярата.

— Колкото по-малко приказваш, толкова по-добре — опита се да го възпре първият.

Алтаир ги остави да минат, след това продължи по тъмния коридор. Мария беше казала, че замъкът е добре защитен, и сигурно беше така, ако някой възнамеряваше да събере армия и да нападне отвън. За сам асасин обаче да влезе тайно се оказа съвсем лесно, особено когато беше майстор асасин като него.

Ето че се оказа в просторна банкетна зала. В противоположния край стояха двама стражи и той извади два ножа. Метна ги — първо единия, след това и другия. След секунди мъжете лежаха в предсмъртни гърчове на каменния под, Алтаир ги прекрачи, убеден, че вече е близо, че скоро ще открие Молък.

Оказа се, че греши. Попадна на място без изход и се обърна, за да провери зад себе си. Защо охраняваха тази част от замъка? Едва тогава забеляза тайната врата. Наведе се към нея и се заслуша, след това се усмихна. Беше открил Бика.

Много тихо вдигна тайната врата и се спусна по подпокривните греди. Намираше се в огромно празно помещение, осветено от пламъците на огромен мангал близо до олтара.

Пред огъня беше коленичил Молък и го подклаждаше.

Описанието на Мария се оказа много точно. Той беше истинска мечка: без коса, с увиснали мустаци, с голи гърди, на които блестеше медальон, а ръцете му наистина бяха като дънери. По кожата му блестяха капчици пот, докато стъкмяваше огъня и припяваше нещо, което приличаше по-скоро на ръмжене, отколкото на прослава на господ. Беше погълнат от заниманието си и не помръдна от огъня, не премести поглед. Лицето му бе озарено от пламъците, той не забелязваше нищо и никой в стаята, дори убиеца си.

Чудесно. Молък изглеждаше силен, със сигурност беше по-силен от Алтаир, който нямаше желание да се бият. Не само че щеше да има предимство откъм мускулна сила, но хората говореха, че въртял боздугана като метеоритен чук. Също така разправяха, че точността му била непогрешима и че бил безмилостен.

Значи никакъв двубой. Алтаир нямаше желание да се бие. Трябваше да го убие по хитър и изобретателен начин — бързо, чисто и безшумно.

Асасинът се прокрадна по гредите, след това се спусна тихо в средата на стаята зад Молък. Озова се малко по-далече от мястото, на което искаше да бъде, затова притаи дъх и се напрегна. Ако Молък го беше чул…

Не беше. Огромният мъж продължаваше да се занимава с мангала. Алтаир направи няколко стъпки напред. Внимателно освободи пръстения механизъм и вдигна камата. По стоманата затанцува оранжева светлина. На Бика му оставаше не повече от секунда живот. Алтаир се сниши леко, мускулите на краката му се стегнаха и той се спусна напред, готов да нанесе удар.

Тъкмо скочи, когато Молък се извъртя, значително по-бързо, отколкото би предположил човек. Ухили се и Алтаир осъзна, че е усетил присъствието му още от самото начало, че той му е позволил да се приближи. В следващия момент асасинът се озова в прегръдката на огромните яки ръце, които го вдигнаха от пода, а след това усети как ръката започва да стиска шията му.

За кратко остана така. Молък го беше вдигнал само с една ръка, сякаш беше трофей, който да покаже на стъпалата на замъка. Алтаир започна да се бори. Усети, че се задушава. Риташе с крака, дереше ръкавицата на Молък и отчаяно се опитваше да се изтръгне от хватката на чудовището. Пред погледа му взе да притъмнява и той усети как чернотата го обгръща и се предава на безсъзнанието. В този момент Молък го метна назад и той се просна на пода, а главата му се удари болезнено в камъните. Запита се защо гигантът го остави жив.

Защото Бикът искаше да си поиграе още. Беше извадил боздугана и с едно завъртане над главата го метна към Алтаир, който едва успя да се претърколи настрани, секунда преди оръжието да се стовари върху камъка, където зейна кратер и го засипа с каменни иглички.

Алтаир скочи на крака, замаян, разтреперан и тръсна глава, за да я проясни. Изтегли меча. В едната ръка стискаше камата, а в другата меча. Метна се настрани тъкмо когато Бикът изтегли обратно боздугана и замахна отново.

Смъртоносната топка се стовари в колоната до Алтаир и върху него отново се посипаха каменни иглички. Той се възползва от времето, докато Молък си върне боздугана, втурна се напред и го прободе с меча и камата. Само че Бикът изтегли веригата по-бързо, отколкото човек би предположил, че е възможно, стисна я с две ръце и блокира меча на Алтаир, след това замахна отново и запрати асасина в другия край на помещението.

Спомни си Ал Муалим — онзи Ал Муалим, който го беше обучавал, не предателя, в който се беше превърнал. Спомни си Лабиб и другите си учители по бойни умения. Пое си дълбоко дъх, отстъпи назад, отскочи настрани и заобиколи Молък.

Бикът го следваше с пълното съзнание, че асасинът е стреснат. Когато се усмихна, разкри неравни, почернели зъби. Започна да ръмжи, когато Алтаир пристъпи по-близо, за да го предизвика да хвърли боздугана. На асасина му хрумна идея. Беше наистина добра, но имаше и недостатък. Щеше да се окаже фатална, ако нещо се объркаше. Трябваше да накара Бика да метне боздугана, но всеки път, когато това станеше, смъртоносното оръжие профучаваше в опасна близост до главата на Алтаир.

Топката изфуча напред. Описа дъга във въздуха. Изтрещя в камъка. Алтаир едва успя да отскочи настрани, но остана на крака и вместо да търси прикритие, се втурна към топката.

Стъпи върху нея и отскочи към веригата, която стигаше до ръката на Молък, за да стъпи на нея.

Молък спря да се хили. Разполагаше със секунда, в която да осмисли как стана така, че бързият асасин се е озовал върху веригата, преди мечът на Алтаир да пререже гърлото му. Издаде звук, който наподобяваше едновременно вик и кашлица. Мечът продължаваше да стърчи от врата му, когато Алтаир пусна ефеса и се метна на раменете на Бика, за да забие камата си в гърба му. Въпреки това Бикът продължи да се бие и Алтаир отново трябваше да се спасява. Стисна веригата, прехвърли я през врата на грамадния мъж със свободната си ръка, стегна и изпъшка от усилие. Молък се гърчеше, извиваше се и отстъпваше назад, когато Алтаир забеляза, че той го тласка към огъня.

Усети горещината на пламъците по гърба си и удвои усилията си. Проклетият звяр не искаше да умре. Подуши, че нещо гори — беше плащът му! Изрева от болка и усилие, затегна веригата с едната си ръка, а с другата натисна камата, докато най-сетне нещо поддаде, искрата на живота у Молък угасна и той полетя от раменете му, когато гигантът се преви и се просна на каменния под, където остана неподвижен, докато умираше бавно.

Най-сетне спря да диша.

Алтаир въздъхна дълбоко от облекчение. Молък нямаше да има възможност да настройва хората срещу съпротивата. С тиранията му беше приключено. Запита се кой ли ще го замести.

Много скоро щеше да научи отговора на този въпрос.

43

Мария я нямаше. Кръстоносците я бяха отвели. Докато Алтаир се биеше в замъка Кантара, войници нападнали склада и въпреки че последвала ожесточена битка, успели да вземат затворници. Мария била сред пленените.

Маркос, един от малкото успели да избягат, посрещна асасина. По лицето му се бяха вдлъбнали бръчки от притеснение. Веднага се разбъбри:

— Алтаир, нападнаха ни. Опитахме се да ги отблъснем, но не успяхме.

Той сведе засрамено поглед.

Да не би да се преструваше?

Алтаир погледна към вратата на сушилнята. Беше отворена. Вратата на клетката зееше и той си представи как Мария го наблюдава отвътре с бадемовите си очи, как е опряла гръб на стената, как разритва с ботуш пръснатата по пода слама.

Тръсна глава, за да пропъди образа й. Беше заложено много повече от чувствата му към англичанката: не биваше да си позволява да мисли за нея. На първо място беше Орденът. Само че… първата му мисъл беше за нея.

— Исках да ги спра — рече Маркос, — но трябваше да се скрия. Бяха страшно много.

Алтаир го погледна остро. След като знаеше, че Барнабас е лъжец и предател, не смееше да се довери на никого.

— Вината не е твоя — успокои го. — Тамплиерите са лукави.

— Чух, че били впрегнали силите на Черния оракул от Буфавенто. Сигурно така са ни открили.

Дали? Алтаир се замисли. Тамплиерите успяваха да проследят успешно всяка тяхна стъпка. Тази работа едва ли имаше нещо общо с оракула. По-скоро в съпротивата беше пълно с шпиони на тамплиерите.

— Много интересно — рече и се замисли, че Маркос може да се опитва да го подведе. — Подозирам обаче, че Барнабас им е подшушнал нещо.

Маркос трепна.

— Барнабас ли? Как е възможно? Водачът на съпротивата беше екзекутиран в деня, преди да пристигнеш.

Разбира се. Алтаир се прокле. Наистина е съществувал човек на име Барнабас, предан на съпротивата, но тамплиерите са го заменили със свой човек — фалшив Барнабас. Замисли се за Йонас, когото ликвидира по заповед на шпионина, и си каза, че един ден ще се разплати за тази работа. Йонас не заслужаваше да умре.

Тръгна към пристанището, откри къде държат затворниците от съпротивата, промъкна се покрай стражите и откри пленниците натъпкани в мръсна килия.

— Благодаря ви, господарю, господ да ви благослови — рече един, докато Алтаир отваряше вратата и го пускаше. И останалите не скриха колко са му благодарни. Той знаеше какво възнамеряват да им причинят тамплиерите.

Погледът му напразно търсеше Мария.

— Имаше ли с вас жена?

— Жена ли? Да, докато синът на Бика Шалим не я отведе окована във вериги. Да не помислиш, че се даде лесно?

Едва ли, помисли си Алтаир. Мария не се даваше лесно. Какъв обаче беше този син Шалим? Той ли щеше да налага отсега нататък тиранията на Бика?

Алтаир се изкачваше по стената на крепостта Буфавенто, за да се вмъкне вътре, а след това хлътна в тъмната, влажна вътрешност, където непрекъснато капеше вода, а мокрите каменни стени хвърляха черни отблясъци, трепкащите пламъци на факлите едва пронизваха страховитата тъма, където всяка стъпка отекваше и непрекъснато капеше вода. Тук ли държаха тамплиерите прословутия Оракул? Надяваше се да е тук. Знаеше само, че досега бяха на крачка пред него. Каквото и да бяха замислили, той усещаше, че няма да му хареса, както не му харесваше и онова, което чуваше за архива, нито пък слуховете, че всеки момент ще успеят да се справят със съпротивата. Беше готов на всичко, за да им попречи. Ако това означаваше да се заеме с лов на вещици, значи щеше да го направи.

Прокрадваше се по коридорите към недрата на замъка, когато откри, че се приближава към тъмницата. Зад него лежаха двама стражи, на които се натъкна по пътя, и те паднаха с прерязани гърла, а той побърза да скрие телата. Също както и в замъка на Молък, той се промъкна незабелязано и убиваше единствено когато се налагаше. Ето че чу гласове. Единия позна веднага. Беше на Бушар.

Той разговаряше с мъж от другата страна на покритата с ръжда желязна врата.

— Значи момичето отново е избягало, така ли? — сопна се тамплиерът.

Другият мъж беше с пищен плащ, обточен с кожа.

— Както беше окована, така изчезна…

— Стига глупости, Шалим. Слабостта ти към жените е всеизвестна. Свалил си гарда и тя се е измъкнала.

— Ще я открия, Велики магистър. Кълна се.

Значи това беше Шалим. Алтаир му обърна специално внимание и се развесели. Нищо в него — видът, телосложението, дори дрехите — не напомняше за баща му Молък.

— Действай бързо — разпореди се Бушар, — преди да е довела асасина в архива.

Шалим понечи да тръгне, но Бушар го спря:

— Шалим, погрижи се това да стигне до Александър в Лимасол.

Подаде му чувал и другият мъж кимна. Алтаир стисна зъби. Значи и Александър работеше с тамплиерите. По всичко изглеждаше, че пипалата на врага са плъзнали навсякъде.

Двамата продължиха нанякъде и Алтаир се запромъква към килията на оракула. Тъй като не можеше да мине през портата, той се качи на един балкон и си проправи път отвън, след това отново се спусна, докато най-сетне не се добра до тъмницата. Още стражи паднаха, пронизани от камата му. Много скоро някой щеше да открие телата и да вдигне всички под тревога. Налагаше се да действа бързо.

Но пък стражите изглежда си имаха предостатъчно работа. Натъкна се на шумен гуляй, докато се придвижваше към мястото, където предполагаше, че е тъмницата. Стигна до края на тунел, който водеше към ешафод, и разбра накъде се е запътил Бушар, защото отново го видя. Разговаряше с един от стражите. Двамата бяха застанали от другата страна на преградата пред редица врати на килии.

Алтаир беше открил тъмницата. Коленичи в една ниша в тунела и се сви. Над крясъците, които се носеха, чу въпроса на Бушар:

— Какво става?

— Лудата е, господарю — отвърна стражът на висок глас, за да надвика шума. — Съвсем е пощръкляла. Нарани двама от стражите.

— Остави я да си поиграе — усмихна се той. — Тя си изпълни предназначението.

За пореден път се оказа, че пътят на Алтаир до Бушар е блокиран. Много му се искаше да приключи незабавно с него, въпреки че имаше страж. Мислеше първо да повали войника, след него и Бушар. Само че нямаше да се получи. Вместо това остана да наблюдава, обзет от разочарование, докато Бушар и стражът се отдалечаваха и оставиха тъмницата пуста. Той излезе от скривалището си, отиде до преградата и се натъкна на заключена врата. Опитните му пръсти се заеха с механизма. Когато най-сетне премина, се отправи към килията на оракула. Писъците ставаха по-пронизителни и Алтаир преглътна. Не се страхуваше от никой мъж. Само че този път не ставаше въпрос за мъж. Положението беше различно. Наложи си да се овладее, преди да се заеме с втората ключалка. Вратата се отвори, ръждясалите панти изстъргаха жално и сърцето му заблъска.

Килията й беше огромна — просторна зала, в която се усещаше дъх на смърт и разложение, стелеше се някаква мъгла, между колоните се виждаха листа, сякаш светът отвън се опитваше да нахлуе вътре, докато един ден напълно задуши помещението.

Докато очите му привикваха със сумрака, той се опита да я различи, но така и не успя, чуваше единствено адските писъци. Усети как космите по ръцете му настръхват и потръпна, докато влизаше навътре в… клетката й.

Приличаше повече на леговище на животно.

Неочаквано настъпи тишина. Сетивата му се изостриха. Прехвърли меча си от едната ръка в другата и огледа килията.

— Езическа кръв — чу той глас — накъсан, напевен, който сякаш идваше от някакъв кошмар. Завъртя се в посоката, от която идваше гласът, но му се стори, че се е объркал. — Знам името ти, грешнико — изграчи тя. — Знам защо си дошъл. Господ напътства ноктите ми. Господ ми дава сили да прекърша костите ти.

На Алтаир му остана време колкото да помисли: „Нокти ли? Тя наистина ли има…“ Ето че тя изникна от мрака, завъртя се като дервиш, черната коса се стелеше по раменете й. Отново се разпищя. Ноктите й бяха дълги, остри, смъртоносни. Чу ги как изсвистяха, когато замахна към лицето му. Отскочи назад. Тя обаче се сви като котка, погледна го и изръмжа. Асасинът остана изненадан. Очакваше да се изправи пред стара вещица, но тази жена… тя приличаше на благородна дама. Разбира се. Та това беше жената, за която му каза Барнабас. Навремето живяла в замъка. Беше все още млада и личеше, че е била красива. Каквото и да й бяха сторили тамплиерите, престоят в килията я беше докарал до лудост. Разбра го, когато тя се ухили и щом видя изгнилите зъби и провисналия от устата й език, вече не му се струваше, че е от благороден произход. Тя се изкиска и отново го нападна.

Двамата се сбиха и Оракула започна да замахва сляпо, протягаше нокти, издра Алтаир до кръв на няколко места. Той се държеше на разстояние и пристъпваше напред колкото да отбие атаките й, докато най-сетне успя да вземе надмощие и я притисна към една от колоните. Отчаяно се опитваше да я удържи — искаше да й обясни разумно какво става — само че тя се гърчеше като диво животно, дори когато той я събори на земята и я възседна, притиснал камата към гърлото й. Тя размахваше ръце и мърмореше:

— Слава на господ. Аз съм инструмент. Аз съм господният екзекутор. Не се страхувам нито от болка, нито от смърт.

— Навремето си била кипърка — рече Алтаир, докато се опитваше да я задържи. — Уважавана благородна дама. Какви тайни си разкрила пред онези дяволи?

Дали тя знаеше, че като е помогнала на тамплиерите, е предала собствения си народ? Все още ли имаше достатъчно разум, за да го разбере?

— Има причина да сея нещастие — изграчи отново тя и неочаквано утихна. — По нареждане на господ станах негов инструмент.

Не, умът й беше безвъзвратно изгубен.

— Каквото и да са ти направили тамплиерите, господарке, е било грешно — рече той. — Прости ми.

Следващото, което направи, беше акт на милосърдие. Уби я, след това избяга от ужасното място.

По-късно, когато се върна в склада, отвори дневника си и започна да записва.

Защо инстинктите ни подтикват към насилие? Изучавах влиянието, което оказват едни на други различните видове. Вроденото желание да оцелееш изглежда изисква смъртта на друг. Защо не можем да си подадем ръце? Колко ли вярват, че светът е създаден от висша сила, докато аз съм убеден, че е създаден от ръката на луд, който е искал да прослави смъртта, разрушението и отчаянието.

Записа и мислите си за Ябълката.

Кои са били преди нас? Какво ги е довело тук? Какво ги е прогонило? Какви са тези артефакти? Нима са послания в бутилка? Нима са оръжия, оставени, за да ни помагат и водят? Да не би да се бием, за да спечелим правото да ги контролираме, да придадем смисъл на божественото, докато те може да са най-обикновени ненужни играчки и поради това изхвърлени?

44

Алтаир реши да последва Шалим. Сега и двамата търсеха Мария, а Алтаир държеше да е наблизо, когато Шалим я откриеше.

Не че Шалим му се струваше труден противник. Маркос беше казал на Алтаир, че единственото общо, което Шалим имал с баща си, бил фактът, че служел на тамплиерите и имал невъздържан нрав. Неговата слабост не беше религията, ами виното и проститутките. Алтаир го последва и видя как се наслаждава и на двете. Държеше се на безопасно разстояние от Шалим и двамата стражи, които го пазеха, докато обикаляха улиците на Кирения като трио деспоти, караха се гневно на граждани и търговци, обиждаха ги, вземаха стоки и пари и очевидно се подготвяха за някакво посещение.

Изглежда смятаха да ходят в бордей. Алтаир остана да наблюдава докато Шалим и хората му приближаваха врата, пред която местен сводник предлагаше проститутка. Или човекът беше забележително тъп или пиян, защото не забеляза лошото настроение на Шалим и вдигна кожената си фласка вместо поздрав.

— Да пийнем по едно, Шалим.

Шалим не забави крачка. Изби фласката от ръката му и тя удари сводника в лицето с такава сила, че той падна назад към стената. Кожената фласка падна, а мъжът се свлече на земята, главата му увисна, потече кръв. В същия момент Шалим сграбчи проститутката за ръката.

Тя се опита да се дръпна.

— Шалим, недей. Моля те, недей.

Той обаче я завлече настрани, погледна през рамо и се провикна към придружителите си:

— Позабавлявайте се, хора. След като свършите, намерете няколко и за мен.

Алтаир беше видял достатъчно. Шалим не търсеше Мария, в това бе сигурен, така че той едва ли щеше да я намери, ако го последваше до леглото на някоя курва или до близката таверна.

Върна се в района на пазара, където Маркос се луташе безцелно между сергиите, стиснал ръце зад гърба си в очакване на новини от Алтаир.

— Трябва да се добера до Шалим — рече той на Маркос, когато се дръпнаха на сянка, също като двама търговци, които убиват времето си в горещината. — Ако е толкова тъп, колкото и нагъл, може и да успея да изкопча някои тайни от него.

— Поговори с някой от свещениците в катедралата — засмя се Маркос. — Нали води разпътен живот и често му се налага да се изповяда.

Алтаир намери скамейка под един брезент до катедралата и остана да наблюдава живота наоколо, докато самотен монах в бяла роба мина покрай него и кимна за поздрав. Той също кимна, след това заговори глухо, така че единствено свещеникът да го чуе:

— Не те ли тревожи, братко, че трябва да опрощаваш греховете на зъл човек като Шалим?

Свещеникът спря. Огледа се. След това насочи поглед към Алтаир.

— И още как — промълви, — но ако му се противопоставиш, те чака смърт. Тамплиерите са заложили много тук.

— За архива ли говориш? — попита Алтаир. — Можеш ли да ми кажеш къде се намира?

Беше чувал за архива. Може би в него се пазеше ключът за дейността на тамплиерите. Свещеникът обаче поклати глава и се отдалечи, защото в същия момент наблизо настана смут. Алтаир трепна, когато забеляза Шалим. Беше се покачил на издигнато място, определено за оратори. Не беше с проститутката и не изглеждаше пиян както одеве.

— Жители на Кипър — започна той, когато се събра публика. — Арман Бушар ви изпраща благословията си, но предупреждава, че всички, които предизвикват безредици, като подкрепят съпротивата, ще бъдат заловени и наказани. Онези от вас, които искат ред и хармония, които следват словата на господ, като работят усърдно, ще се радват на благоволението на Бушар. Сега, дайте да работим като братя, за да заличим омразата и гнева, които ни разкъсват.

Странна работа! Шалим изглеждаше отпочинал и свеж, не както очакваше да го види след онова, на което беше станал свидетел. Та нали Шалим имаше вид на човек, който възнамеряваше да прекара остатъка от деня в пиянство и гонене на курви? Този тук обаче изглеждаше коренно различен — не само като външен вид, но и като поведение. Различни бяха и държанието му, и говорът му, и отношението му. Освен това този Шалим не водеше стражи да го пазят. Този Шалим Алтаир щеше много лесно да победи, може би в някой сокак встрани от главните улици на Кирения.

Когато Шалим слезе от платформата и се отдалечи от катедралата по облените в слънце улици, Алтаир го последва.

Не беше сигурен колко време са вървели, когато най-неочаквано се озоваха пред големия замък „Свети Иларион“ и Шалим се насочи към портата, но влезе през ракитова врата и изчезна от погледа му. Алтаир изруга. Беше изпуснал мишената си. В замъка цареше оживление. Портата се отвори и четирима мъже изнесоха паланкин. Очевидно беше, че е празен, защото подтичваха. Асасинът ги последва до пристанището, където оставиха товара си и зачакаха със скръстени ръце.

Алтаир също се приготви да чака. Седна на ниската стена на пристанището, подпря лакти на коленете и заоглежда паланкина и слугите, търговците и рибарите, красивите кораби, които се полюшваха на вълните, а корпусите им се удряха в стената на пристанището. Група рибари, които се бореха с огромна мрежа, неочаквано спряха, погледнаха към един от корабите и се ухилиха. Алтаир проследи погледите им и видя жени в коприна и шифон, горди и изящни. Рибарите гледаха жадно, някои от перачките наблизо зацъкаха, докато жените отминаваха с високо вдигнати глави и пълното съзнание, че привличат вниманието на околните. Алтаир ги огледа внимателно.

Сред тях беше Мария.

Беше облечена като куртизанка. Сърцето му трепна, когато я видя. Какви ги вършеше тя? Нима беше избягала от Шалим, за да се натъкне на нова опасност? Заедно с останалите жени се качи на паланкина. Слугите ги изчакаха да се настанят и поеха много по-бавно отпреди, към замъка. Там Шалим сигурно потриваше доволно ръце.

Алтаир ги последва покрай стените на близките сгради, след това се качи на покривите, като прескачаше от един на друг, без да изпуска паланкина от поглед. Когато приближиха портата на замъка, той приклекна и зачака. След това прецени точно кога да скочи и се прехвърли на покрива на паланкина.

Туп.

Паланкинът се залюля и мъжете се наместиха, за да издържат допълнителния товар. Алтаир беше предположил, че са твърде плашливи и няма да погледнат нагоре. Оказа се прав. Четиримата понесоха допълнителния товар и продължиха. Дори куртизанките вътре да бяха забелязали, те не казаха нищо и процесията влезе в двора на замъка. Алтаир се огледа и видя стрелците по укрепленията. Щяха да го забележат всеки момент. Скочи и се скри зад ниска стена, видя как отвеждат Мария през малка врата.

Качи се на покрива на една от външните постройки. Налагаше се да влезе по дългия път. Знаеше едно със сигурност. След като я беше намерил, нямаше намерение да я изпусне отново.

45

Поканиха Мария на широкия балкон, облян от лъчите на палещото слънце. Предстоеше й да се запознае със собственика на замъка „Свети Иларион“. Поне с един от тях. Алтаир не знаеше, но Шалим имаше брат близнак, Шахар. Асасинът беше видял Шахар да говори и това бе отговорът на въпроса му как е възможно, след като един човек цял следобед се налива с алкохол и обикаля по курви, да изглежда толкова жизнен и свеж.

Мария обаче се познаваше с близнаците и макар да си приличаха като две капки вода, тя умееше да ги различава. Шалим беше тъмноок и по вида му личеше, че държи на начина на живот, с който беше свикнал, докато Шахар изглеждаше значително по-млад. Сега й предстоеше среща с него. Той се обърна към нея и щом я видя, грейна, усмихна се, а тя прекоси балкона към него, великолепна в дрехите на куртизанка.

— Не очаквах да те видя отново — погледна я похотливо той. — С какво да ти помогна, малка лисичке?

— Не съм дошла, за да слушам ласкателствата ти — сопна му се Мария, макар да личеше, че няма нищо против комплиментите. — Искам отговори.

Вървеше плътно зад него и когато стигнаха в коридора, той я погледна развеселено и жадно. Тя не му обърна абсолютно никакво внимание. Трябваше да чуе потвърждението на онова, което вече знаеше от Алтаир.

— Виж ти! — отвърна Шахар.

— Истина ли е онова, което чух — настоя тя, — че тамплиерите искат да използват Ябълката, късчето от Едем за злини? Нямало да дадат светлина на хората, ами да ги подчинят?

Той се усмихна снизходително, сякаш обясняваше всичко на очарователно, но глупаво дете.

— Хората са объркани, Мария. Те са просто агънца, които молят някой да ги поведе. Ние тъкмо това предлагаме — прост живот, без никакви грижи.

— Орденът ни е създаден да защитава хората — настоя тя, — а не да ги лишава от свободата им.

Шахар изви устни.

— Тамплиерите не се интересуват от свободата, Мария. Ние искаме ред, нищо повече.

Той тръгна към нея. Тя отстъпи крачка назад.

— За ред ли говориш или за робство?

Гласът му стана по-дълбок и застрашителен, когато отговори:

— Наречи го както искаш, скъпа моя…

Посегна към нея, но намеренията му — напълно очевидни — бяха прекъснати от Алтаир, който влетя в стаята. Шахар се завъртя към неканения гост и възкликна:

— Асасин! — Сграбчи Мария за раменете и я захвърли на пода. Тя падна тежко. Алтаир реши, че грубиянинът ще плати за това.

— Извини ме, Шалим, че влизам без покана — рече той.

Шахар се ухили.

— Шалим ли търсиш? Сигурен съм, че брат ми с радост ще се присъедини към нас.

Над тях се разнесе шум и Алтаир вдигна поглед към галерията, откъдето приближаваше усмихнатият Шалим. Двама стражи нахлуха през отворената врата, готови да се нахвърлят върху Мария, която вече се беше изправила, завъртя се рязко, сграбчи меча на единия войник, изтегли го и го заби в него.

Той изкрещя и се сгърчи на пода, а тя се завъртя, отпусна се на коляно, замахна отново и се отърва и от другия. В същия момент Шалим скочи от галерията точно до брат си. Алтаир разполагаше със секунда, в която да се удивлява колко много си приличат. В следващия момент се изправи до Мария. От меча й капеше кръв, раменете й се повдигаха. Двамата се изправиха срещу близнаците. Алтаир усети как гърдите му се изпълват с нещо, което беше отчасти гордост, отчасти друго чувство, което предпочете да не назовава.

— Те двамата — рече — срещу нас двамата.

Мария успя да го изненада отново. Вместо да се бие редом с него, тя изсумтя презрително и се втурна към вратата, оставена отворена от стражите. Алтаир разполагаше със секунда да се пита какво става, след това близнаците му се нахвърлиха и той започна битка на живот и смърт срещу двама опитни бойци.

Битката продължи дълго, беше жестока и близнаците я започнаха самоуверено, убедени, че много бързо ще повалят асасина. Все пак те бяха двама, при това изключително опитни с меча и очакваха бързо да го изтощят. Само че Алтаир се биеше, обладан от гняв и недоволство. Вече не знаеше кой му е враг и кой — приятел. Беше предаден — мъже, за които бе предполагал, че са му приятели, се бяха оказали врагове. Онези, за които вярваше, че ще му станат приятели — дори повече от приятели — бяха отблъснали ръката, която той предлагаше. Знаеше единствено, че води война, в която е заложено много повече, отколкото предполагаше, в която участваха сили и идеологии, които все още не разбираше. Налагаше му се да продължи борбата, да не се отказва, докато не стигнеше до самия край.

Когато пронизаните тела на близнаците лежаха в краката му с преплетени ръце и крака, той не усети никакво удоволствие от постигнатата победа. Просто почисти кръвта от меча, прибра го и тръгна към балкона. Чу пристигането на нови стражи, докато стоеше на балюстрадата с протегнати ръце. Под него имаше каруца и той скочи в нея, след това изчезна в града.

По-късно Маркос го посрещна в склада, нетърпелив да чуе разказа му за измамата на братята. Хората от съпротивата не можеха да се нарадват на новината. Най-сетне силите на съпротивата можеха да поемат контрола над Кирения. След като за Кирения имаше надежда, значи имаше надежда и за целия остров.

Маркос му се усмихна широко.

— Ето че се получава, Алтаир. Тамплиерските кораби се изтеглят от пристанищата. Кирения ще бъде свободна. Може би дори цял Кипър.

Алтаир се усмихна, окуражен от радостта в очите му.

— Бъдете предпазливи — предупреди той.

Спомни си, че така и не бе успял да открие местонахождението на архива. Заминаването на тамплиерите му подсказваше нещо.

— Те не биха оставила архива просто така — рече, — следователно не е тук.

Маркос се замисли.

— Повечето от корабите са се насочили към Лимасол. Възможно е да е там.

Алтаир кимна.

— Благодаря ти, Маркос. Ти служиш добре на страната си.

— Господ да е с теб, Алтаир.

По-късно Алтаир успя да си уреди превоз на кораб, който отплаваше за Лимасол. Надяваше се там да разбули загадката на тамплиерите и техните намерения, да разкрие истината за Александър.

Мисли по тези въпроси по време на плаването и записа в дневника си:

Спомням си момента на слабост, как самоувереността ми беше разклатена от думите на Ал Муалим. Човекът, който ми беше като баща, се оказа най-големият ми враг. Трябваше да посее зрънце съмнение у мен с артефакта. Само че аз победих този фантом, върнах си самоуважението и увереността и го заличих от този свят.

46

Лимасол си беше същият — пълен с тамплиерски войници, недоволно население, което не криеше омразата си към натрапниците, докато вършеше ежедневните си задължения.

Без да губи време, Алтаир намери новото скривалище на съпротивата, неизползван склад, и влезе, решен да се изправи срещу Александър, след като бе научил за предателството му от подслушания между Бушар и Шалим разговор. Когато влезе в сградата, Александър скочи веднага щом го видя.

— Не се приближавай, предателю. Ти предаде съпротивата, продаде каузата ни. Сигурно още от самото начало работиш с Бушар.

Алтаир беше готов да се изправи срещу Александър, дори да се срещнат в двубой, но когато видя човека от съпротивата така разпален, реши, че може да не е разбрал правилно казаното от врага. Въпреки това остана нащрек.

— Тъкмо се канех да те попитам същото, Александър. Чух Бушар да споменава името ти. Изпратил ти е нещо, нали?

Александър присви очи и кимна. В убежището имаше малко мебели, но върху ниска масичка наблизо беше поставен чувалът, който Бушар даде на Шалим в Кирения.

— Да — отвърна, — главата на горкия Барнабас, натъпкана в чувал.

Алтаир пристъпи към масата. Дръпна вървите и вътре наистина беше пъхната глава, но…

— Това не е човекът, който ме посрещна в Кирения — рече Алтаир, загледан тъжно в отрязаната глава. Разложението беше започнало и от нея се разнасяше противна миризма. Очите бяха притворени, устата зейнала, виждаше се езикът.

— Какво? — попита Александър.

— Истинският Барнабас е бил убит, преди да пристигна. Бил подменен от агент на тамплиерите, който стори предостатъчно зло, преди да изчезне — обясни Алтаир.

— Господ да ни е на помощ. Тамплиерите проявиха същата жестокост и тук, капитаните им обикаляха неспирно пазара, пристанището и площада пред катедралата и арестуваха всеки, който им попаднеше.

— Не се отчайвай — успокои го Алтаир. — Кирения беше жестоко разтърсена от тамплиерите. Ще ги прогоним и от Лимасол.

— Трябва много да внимаваш. Пропагандата им успешно настрои някои от хората ми срещу теб, а повечето са изпълнени с недоверие.

— Благодаря ти за предупреждението.

Алтаир напразно обикаля града в търсене на Бушар, но когато се върна, за да сподели лошите новини с Александър, откри убежището празно. Чакаше го само една бележка. Беше поставена на масата и той посегна към нея. Александър искаше да се срещнат в двора на замъка. Поне така пишеше и бележката.

Асасинът се замисли. Не познаваше почерка на Александър. Имаше опасност човекът от съпротивата да е бил принуден да я напише.

Докато отиваше към мястото на срещата, инстинктите му нашепваха, че му е заложен капан, и той усети как сърцето му се свива, когато се натъкна на труп в двора.

„Не!“ — помисли си.

Веднага се огледа. Бойниците бяха празни, наоколо не се мяркаше жива душа. Беше по-тихо, отколкото очакваше. Коленичи до мъртвеца и страховете му се превърнаха в действителност, когато видя безжизнените очи на Александър.

В този момент над него прозвуча глас и той се изправи, а на една от бойниците забеляза човек, който се взираше надолу. Заслепен от слънцето, заслони очи. Не успя да види кой е мъжът. Дали не беше Бушар? Който и да беше, носеше червения кръст на тамплиер, беше застанал леко разкрачен, сложил ръце на кръста, заел позата на победител и герой.

Рицарят посочи трупа на Александър. Гласът му прозвуча подигравателно:

— Да не би да ти е приятел?

Алтаир се надяваше много скоро да накара рицаря да плати за това пренебрежително отношение. Мъжът отстъпи настрани и асасинът най-сетне го видя. Беше шпионинът, онзи, който се беше представил пред него като Барнабас от Кирения, същият, който по всяка вероятност носеше отговорност за убийството на истинския Барнабас. Поредният убит добър човек. Алтаир се надяваше да го накара да си плати. Сви юмруци и стисна зъби. Засега поне шпионинът водеше.

— Няма ли да ми кажеш името си — провикна се към него.

— Какво ти казах в Кирения? — изсмя се рицарят шпионин. — Барнабас.

Неочаквано прозвуча мощен вик и Алтаир се обърна към група граждани, които тъкмо влизаха в двора. Бяха му заложили капан. Шпионинът беше настроил хората срещу него. Сега вече всички щяха да го сочат с пръст като убиеца на Александър. Шпионинът беше преценил много точно пристигането на тълпата. Капанът беше щракнал, въпреки че инстинктът го предупреди.

Отново се прокле. Огледа се. Беше заобиколен от каменни стени. Няколко стъпала водеха към бойниците, но там беше застанал шпионинът, ухилен до уши, изпълнен с нетърпение да стане свидетел на представлението, което щеше да започне в мига, в който гражданите се втурнеха към Алтаир. Кръвта на хората кипеше, те нямаха търпение да си отмъстят, очите им горяха от желание да получат справедливост.

— Ето го предателя!

— Дръжте го!

— Ще си платиш за престъпленията!

Алтаир не помръдваше. Първата му мисъл беше да посегне към меча, но не го направи. Нямаше да убива гражданите. Ако го стореше, щеше да унищожи вярата на хората от съпротивата в асасините. Единственото, което можеше да направи, бе да ги убеди в невинността си. Само че те нямаха никакво намерение да му дадат шанс. Отчаяно се питаше как да постъпи.

Накрая намери отговора.

Ябълката.

Тя сякаш го зовеше. Неочаквано усети тежестта й и я извади, вдигна я пред погледите на тълпата.

Нямаше никаква представа какво да прави с нея и не беше сигурен какво ще се случи. Усети, че Ябълката ще се подчини на командите му, че ще разбере намеренията му. Това обаче бе просто усещане. Нищо повече от чувство. Инстинкт.

Така и стана. Ябълката запулсира и заблестя в ръцете му. От нея се излъчваше странна прозирна светлина, която обгърна тълпата и хората в миг се успокоиха, застинаха по местата си. Алтаир видя как шпионинът на тамплиерите се сви потресен от видяното. За момент се почувства всемогъщ и в този момент усети не само томителната сила, която ябълката внушаваше, ами и огромната опасност, която щеше да представлява в ръцете на онези, които имаха намерение да я използват за своя изгода, но също и в неговите ръце. Дори той не беше предпазен от изкушението. Използваше я в момента, но се зарече никога повече да не употреби силата й, не и за същата цел.

Заговори на тълпата:

— Арман Бушар е отговорен за нещастията ви. Той е наел този мъж да унищожи съпротивата отвътре. Вървете си и вдигнете хората. Кипър ще бъде отново ваш.

Отначало се запита дали се получава. Дали, след като свалеше Ябълката, хората нямаше отново да му се нахвърлят? Колебаеше се, въпреки това свали ръце, но тълпата не се втурна напред. Думите му бяха достигнали до тях. Беше успял да ги убеди. Те се обърнаха и си тръгнаха от двора точно толкова бързо, колкото бяха дошли, но сега вече бяха притихнали, дори изпълнени с разкаяние.

Дворът отново се изпразни и в продължение на няколко секунди Алтаир остана загледан в Ябълката, изчака светлината й да угасне, уплашен от нея, същевременно привлечен. След това я прибра.

— Хубава играчка си имаш — заговори шпионинът. — Имаш ли нещо против да я взема за известно време?

Алтаир знаеше едно. Тамплиерът трябваше да го убие, ако искаше да му отнеме Ябълката. Изтегли меча, готов за бой, а рицарят се усмихна в очакване на битката, готов да слезе от бойниците, когато…

Спря.

Усмивката се стопи от лицето му, за да не се появи никога повече.

От гърдите му стърчеше меч. По бялата туника потече кръв и попи в червения кръст. Той сведе поглед, напълно объркан, сякаш се питаше как се е озовало оръжието там. Под него, в двора, Алтаир си задаваше същия въпрос. Тамплиерът се олюля и асасинът видя фигурата зад него. Позна я веднага. Беше Мария.

Тя се усмихваше. Изблъска шпионина от стената и той падна тежко в двора. От меча й капеше кръв, тя се усмихна широко на Алтаир, тръсна оръжието, след това го върна на колана.

— Значи — рече тя — Ябълката е била в теб през всичкото време.

Той кимна.

— Сега вече видя в какво оръжие ще се превърне, ако попадне в ръцете, на когото не трябва.

— Не знам обаче дали твоите ръце са правилните.

— Не са. Правилно. Ще я унищожа… или пък ще я скрия. Не мога да кажа кое от двете, преди да открия архива.

— Няма нужда да търсиш повече — отвърна тя. — Стъпил си върху него.

47

В същия момент откъм входа към двора се чу вик, нахлуха група тамплиери. През процепите на шлемовете им се виждаха присвитите очи.

Мария извика от високото:

— Насам, бързо!

Обърна се и хукна по бойницата към една врата. Алтаир се канеше да я последва, когато му се нахвърлиха трима войници и той изруга. Отново изгуби Мария от поглед.

Рицарите се оказаха опитни и очевидно бяха тренирали усилено — мускулите по вратовете им го доказваха — но дори трима рицари не можеха да се сравняват с асасина, който танцуваше умело около тях и им нанасяше рани, докато и тримата не паднаха мъртви в краката му.

Вдигна поглед нагоре. По бойниците не се мяркаше никой. Единствено тялото на тамплиерския шпионин беше проснато на стълбите. От Мария нямаше и следа. Той се хвърли нагоре по стълбите, спря за момент и погледна мъртвия. Ако работата на агента беше да всее смут и раздори сред врага, то този си беше свършил добре работата; едва не настрои хората срещу съпротивата и беше предавал борците за свобода на тамплиерите, които пък имаха намерение не да ги просветят, ами да ги подчинят и контролират.

Алтаир се втурна напред към вратата. Значи това беше входът към архива. Влезе вътре.

Вратата се хлопна зад него. Той се озова на пасаж покрай стената на шахта, подобна на пещера, който водеше надолу, факлите по стените разпръсваха мъждива светлина и хвърляха сенки по кръстовете на тамплиерите, закачени по стените. Беше тихо.

Не, не съвсем.

Отнякъде отдолу чу викове. Вероятно бяха стражи, забелязали… Мария? Подобен свободен дух никога не бе приел идеологията на тамплиерите. Тя се беше превърнала в предател. Беше поела по пътя на асасините: беше убила тамплиер и беше показала на асасин къде е скрит архивът. Щяха да я убият на място. Тя обаче нямаше да им се даде лесно.

Той се затича по тъмните стъпала, на места прескачаше дупки в разронената каменна настилка. Най-сетне стигна до посипан с пясък под. Пред него се изправиха трима стражи и той веднага ликвидира единия, като метна нож по него, препъна втория и заби камата във врата му. Блъсна тялото към третия, който падна и докато двамата се гърчеха на земята, Алтаир ги довърши. Навлезе по-дълбоко в крепостта, чу шум от течаща вода и се озова на мостчето между два водопада. Звукът заглуши стъпките на други двама стражи, които изникнаха в отсрещния край на мостчето. Той ги порази с два удара на меча.

Остави ги и продължи надолу към недрата на… библиотеката. Най-сетне видя полици с книги. Заемаха няколко стаи. Точно така. Беше пристигнал. Сам не знаеше какво точно беше очаквал да открие, но тук имаше много по-малко книги и артефакти, отколкото си беше представял. Това ли беше целият прочут архив, за който беше чувал?

Не му остана време да спре и провери. Чу гласове и удари на стоманени мечове. От двамата, които се биеха, единият със сигурност беше жена.

На високата арка пред него се виждаше тамплиерски кръст. Насочи се натам и влезе в просторно помещение с място за церемонии, оградено от прекрасни каменни колони. В средата се биеха Бушар и Мария. Тя отбиваше водача, но едва смогваше и тъкмо когато Алтаир влезе, рицарят я удари, тя падна на камъните и извика от болка.

Бушар я погледна с безразличие и се извърна към Алтаир, който не бе издал нито звук при влизането си.

— Безмозъчният император Комнин — рече тамплиерът за някогашния кипърец, — бил е глупак, но е бил нашият глупак. В продължение на почти цяло десетилетие действахме без каквато и да било намеса на този остров. Архивът ни беше най-добре пазената тайна в Кипър. За съжаление дори най-добрите планове не бяха защитени от идиотизма на Исак.

„Почти цяло десетилетие ли — помисли Алтаир. — Значи…“ Пристъпи напред и погледна от Бушар към Мария.

— Ядосал е крал Ричард и е довел англичаните по-близо, отколкото трябвало. Това ли било?

Тъй като Бушар не направи нищо, за да го спре, той пристъпи към Мария. Наведе се и я огледа внимателно за признаци за живот.

Бушар продължи да говори. Очевидно се наслаждаваше на звученето на собствения си глас.

— Добре че успяхме да убедим Ричард да ни продаде острова. Това беше единственият начин да отклоним вниманието му.

Клепките й трепнаха. Тя простена. Беше жива. Алтаир въздъхна от облекчение и положи нежно главата й на каменния под, след това се изправи пред Бушар, който ги наблюдаваше със снизходителна усмивка.

— Значи сте купили онова, което вече сте контролирали… — подтикна го Алтаир. Сега вече разбираше. Тамплиерите бяха купили Кипър от крал Ричард, за да не позволят архивът да бъде открит. Нищо чудно, че го преследваха така настървено, когато пристигна на острова.

Бушар потвърди предположението му.

— Погледни докъде стигнахме. Откакто ти пристигна и започна да си вреш носа в тъмните ъгълчета, архивът не е в безопасност.

— Ще ми се да се извиня, но обикновено получавам онова, което искам — отвърна самоуверено Алтаир и в същото време усети, че нещо не е наред.

Бушар се ухили.

— Не и този път, асасин. Няма да е сега. Малкото отклонение до Кирения ни даде предостатъчно време, за да съберем архива и да го преместим.

Разбира се. Докато слизаше надолу, не бе видял целия архив, само онази част, която тамплиерите бяха преценили, че не им е необходима. Кирения бе просто примамка, за да имат възможност да си преместят архива.

— Значи не сте пренасяли артефакти в Кипър, изнасяли сте ги — обобщи Алтаир и всичко му стана ясно.

— Именно — закима Бушар. — Не ни беше нужно всичко… Май да ви оставя тук.

Бушар скочи напред с протегнат меч и Алтаир отби атаката. Другият бе готов и парира удара, издържа на атаката и асасинът беше принуден да отстъпи, да се отбранява. Рицарят беше опитен противник, това бе очевидно. Също така се оказа бърз и разчиташе повече на елегантни стъпки, отколкото на грубата сила, характерна за повечето кръстоносци. Само че той започна двубоя убеден в победата, при това в бърза победа. Заради нетърпението да порази асасина не обърна внимание на физическия аспект на боя, така че Алтаир се отбраняваше, допускаше го сравнително близо, след това атакуваше и нанасяше рани. Резка тук, перване там. Под плетената ризница на Бушар започна да се процежда кръв и тя увисна още по-тежко на раменете му.

Докато Алтаир се биеше, не спираше да мисли за Мария и за онези, които бяха загинали по заповед на тамплиерите, но той попречи на спомените да го завладеят и да пробудят желанието му за отмъщение. Вместо това събра решителност. По лицето на Бушар вече нямаше усмивка, Алтаир мълчеше, докато Великият магистър на тамплиерите пъшкаше от усилие и безсилие. Ударите на меча му ставаха все по-некоординирани, той не успяваше да уцели противника. От него се лееше кръв и пот. Беше оголил зъби.

Алтаир му нанасяше нови рани, поряза го по челото, за да рукне кръвта в очите и той прокара ръкавицата по лицето, за да я избърше. Бушар едва успяваше да вдигне меча, беше се превил, краката му се подгъваха като гумени, а раменете се надигаха всеки път, когато си поемаше въздух, и през всичкото време мижеше, заслепен от кръвта, за да види асасина, но успяваше да различи единствено сенки и форми. Личеше му, че е безпомощен, а това бе равносилно на смърт.

Алтаир не си игра с него. Изчака опасността да отмине. Искаше да е сигурен, че Бушар не се преструва.

Тогава се спусна към него.

Бушар падна на земята и той коленичи до него. Тамплиерът го погледна и Алтаир забеляза уважение в очите му.

— Ти носиш чест за вашето кредо — рече.

— А ти си се отклонил от вашето.

— Не съм се отклонил, просто разширих периметъра. Светът е по-сложен, отколкото повечето хора признават. Ако ти, асасин… ако знаеше повече за убийствата, може би щеше да разбереш.

Алтаир се намръщи.

— Запази лекцията за добродетелите за себе си. Умри със съзнанието, че аз никога няма да позволя Ябълката, късчето от Едем, да излезе от ръцете ми.

Докато говореше, усети топлината на Ябълката на гърба си, сякаш тя се беше събудила.

Бушар се усмихна подигравателно.

— Дръж я близо до себе си, Алтаир. Ще стигнеш до заключенията, до които стигнахме и ние… но след време…

Той издъхна. Алтаир протегна ръка и склопи очите му. В същия момент сградата се разтресе и го засипаха отломки. Обстрелваха ги с топове. Тамплиерите бяха решили да погребат остатъка от архива. Всичко се връзваше. Те нямаха намерение да изоставят абсолютно нищо.

Пропълзя до Мария и я изправи на крака. За момент двамата останаха загледани един в друг и между тях премина неизказано чувство. След това тя го подръпна за ръкава и го изведе от просторната зала тъкмо когато сградата потрепери при следващия залп. Алтаир се обърна и видя как две от красивите колони падат, а едри парчета камък се посипаха по пода. След това последва Мария, прескачаше през стъпало, докато се качваха по шахтата и бягаха от срутващия се архив. Разтърси ги нова експлозия, по пасажа се посипа мазилка, но те продължиха да тичат и да избягват падащите отломки.

Стълбата беше рухнала, затова Алтаир започна да се катери, като изтегли Мария след себе си на една платформа. Изскочиха на дневна светлина тъкмо когато обстрелът стана по-силен и сградата рухна, а те отскочиха настрани. Известно време останаха неподвижно, поемаха дълбоко свежия въздух, щастливи, че са останали живи.

По-късно, след като корабите на тамплиерите отплаваха и отнесоха безценния архив, Алтаир и Мария тръгнаха по пристанището на Лимасол, и двамата потънали в мисли.

— Вече не искам онова, за което работих в Светите земи — рече тя след дълго мълчание. — Всичко, от което се отказах, за да се присъединя към тамплиерите… Питам се къде е всичко и дали не трябва да се опитам да го открия отново.

— Ще се върнеш ли в Англия? — попита той.

— Не… Вече съм твърде далече от дома и ще продължа на изток. Може би към Индия. Може би чак до далечния край на света… Ами ти?

Алтаир се замисли. Наслаждаваше се на близостта им.

— Докато Ал Муалим беше Учителят, мислех, че животът ми е достигнал връхната си точка, че единственото ми задължение е да показвам на другите същите принципи, които вече съм открил.

— И аз се почувствах по същия начин веднъж — съгласи се тя.

Той извади Ябълката и я огледа.

— Колкото и да е ужасен този артефакт, в него са събрани чудеса… Много ми се иска да го разбера.

— Стъпваш по тънък лед, Алтаир.

Той кимна бавно.

— Знам. Само че любопитството не ме оставя на мира, Мария. Искам да се срещна с най-известните умове, да проуча библиотеките по света и да науча всички тайни на природата и вселената.

— И всичко това за един живот? Доста амбициозно…

Той се разсмя:

— Кой знае? Може да се окаже, че този живот е достатъчен.

— Може. И с какво ще започнеш?

Той я погледна, усмихна се и разбра, че иска тя да е до него през останалата част от пътя му.

— С пътуване на изток — отвърна.

Четвърта част

48

15 юли 1257 година

Мафео има навика да ме поглежда странно понякога. Изглежда е решил, че не му казвам всичко необходимо. Направи го на няколко пъти, докато разговаряхме — и сред хората на многолюдния пазар на Масиаф, и при хладните течения в катакомбите под цитаделата, и по време на разходката по бойниците, когато гледа как птиците се извисяват и спускат над долините. От време на време пък ме поглежда, сякаш искаше да каже: „Ама ти какво не ми казваш, Николо?“ Нищо не съм скрил, разбира се, освен подозрението, че тази история ще въвлече и нас по някакъв начин, че има причина, за да ми бъдат разказани тези събития от миналото. Дали има нещо общо с Ябълката? Може би с дневниците? Да не би пък да става дума за дневника, книгата, в която той записва най-значимите си открития?

Въпреки това Мафео ме поглежда с онзи поглед.

— И?

— И какво, братко?

— Алтаир и Мария заминали ли са на Изток?

— Мафео, Мария е майката на Дарим, който ни покани тук.

Той вдигна глава към слънцето и затвори очи, докато обмисляше чутото. Сигурен съм, че се опитваше да свърже образа на онзи Дарим, когато познавахме, шейсетгодишен мъж с обветрено лице, с човек, който имаше майка, при това майка като Мария.

Оставих го да мисли и се усмихнах снизходително. Също както Мафео ме засипваше с въпроси, докато му разказвах историята на Алтаир, така и аз бях прекъсвал Учителя с въпроси — макар и с много повече уважение.

— Къде е Ябълката? — бях го попитал отново. Честно казано, тайно се бях надявал, че по някое време ще ми я покаже. Все пак той говореше за нея с много уважение, дори понякога усещах страха му. Много се надявах да я видя. Може би подценявах въздействието й.

За съжаление той така и не ми я показа. Всеки път посрещаше въпросите ми с раздразнение и сумтене. Предупреди ме да не се измъчвам с въпроси за Ябълката и ми се закани с пръст. Трябвало да се замисля повече за дневника. На страниците му били записани тайните на Ябълката, рече той, но там поне нямало да изпитам зловредния й ефект.

Дневникът. Да, тъкмо дневникът щял да изиграе важна роля в бъдеще. Важен бил дори за моето бъдеще.

В момента обаче наблюдавах Мафео, който мислеше над факта, че Дарим е син на Алтаир и Мария, че между двамата отначало се родило уважение, след това привличане, приятелство, което прераснало в любов и…

— Брак — рече той. — Двамата с Алтаир са се оженили, нали?

— Точно така. Оженили се две години след събитията, които описах, в Лимасол. Церемонията била проява на уважение към хората от Кипър, които предложили острова си за база на асасините, а те на свой ред го превърнали в крепост на Ордена. Доколкото разбрах, Маркос бил почетният гост и предложил ироничен тост за пиратите, които макар и индиректно го запознали с Алтаир и Мария. Скоро след сватбата асасинът и булката се върнали в Масиаф, където се родил синът им Дарим.

— Единствен син ли е?

— Не. Две години след Дарим Мария родила Сеф, брата на Дарим.

— А той къде е?

— Всяко нещо с времето си, братко. Всяко нещо с времето си. Достатъчно е да кажа, че онези години били мирен и плодотворен период за Учителя. Той почти не говори за него, сякаш е твърде ценен, за да разказва открито, но почти всичко е записано в дневника. През това време правил дребни открития.

— Какви?

— Записал ги е в дневника. Там са съставките не само за новите отрови на асасините, ами и лекарства. Има описания на бъдещи постижения и катастрофи, дизайн на оръжия и скрити ножове, включително и изобретение, което изстрелва метални частици. Записал е размислите си по въпросите на вярата, човешкото начало, което произлиза от хаоса, за реда, наложен не от висши сили, ами от хората.

Мафео ми се стори шокиран.

— Произлиза от хаоса? Ред, наложен не от висши сили, ами от хората ли?

— Асасинът поставя под въпрос всичко — отвърнах аз надуто. — Дори своята вяра и умения.

— Защо?

— Учителят пише за противоречията и иронията на изкуството да бъдеш асасин. Описва как се опитват да доведат мира посредством насилие и убийства. Разказва как се стремят да разширят кръгозора на хората и същевременно да се подчиняват на един. Асасинът сочи опасностите да вярваш в едно, но изисква Орденът да следва кредото без въпроси…

Пише също така и за „Онези преди нас“, размисли, посветени на първата цивилизация, която е оставила артефактите, до които са се опитвали да се доберат както тамплиери, така и асасини.

— Ябълката е един от тях, нали?

— Точно така. Тя притежава нечувани сили. Рицарите тамплиери са ламтели за нея. Преживяното в Кипър му показва, че тамплиерите предпочитат да установят контрол с необичайни средства, че предпочитали да прибягват до подмолни стратегии за постигането на целите си. Алтаир стига до заключението, че това трябва да бъде начинът на действие и на асасините.

Орденът не трябва повече да строи яки крепости и да извършва пищни ритуали. Според него те не били същността на асасините. Вярата в кредото е онова, което дава същността на асасина. Така е вярвал — поне отначало — и Ал Муалим. Каква ирония, а! Идеология — предизвикателство към установените доктрини, която подтиква човек да надмине себе си и да направи невъзможното възможно. Тъкмо тези принципи разработва Алтаир и ги разпространява през годините, в които пътува из Светите земи, стабилизира Ордена и затвърждава ценностите, които е научил като асасин. В Константинопол обаче опитите му да разпространи истините на асасините се натъкват на пречка. Там през 1204 се вдигат бунтове срещу византийския император Алексий и скоро след това кръстоносците нападат и започват да разграбват града. Времената са смутни и Алтаир не успява да осъществи плановете си, затова се оттегля. Това е един от провалите му.

Странно, когато ми разказваше това, ме погледна много странно.

— Защото домът ни е в Константинопол ли?

— Нищо чудно. Ще трябва да помисля. Може би има връзка с това, че ние сме от Константинопол, а той иска да създаде местен клон там…

— Единственият му провал, казваш.

— Да. Във всяко друго отношение Алтаир е прославял Ордена също както и останалите лидери преди него. Единствено Чингис Хан му е попречил да си свърши работата.

— Как?

— Случило се е преди четирийсет години. Така пише Алтаир в дневника си. Описва как черна приливна вълна се надигнала от Изток. Армия с нечувана мощ помела всичко.

— За Монголската империя ли говори? — попита Мафео. — За издигането на Чингис Хан ли?

— Именно — отвърнах аз. — Дарим бил едва на двайсет, опитен стрелец с лък, Алтаир взел двамата с Мария и заминал от Масиаф.

— За да се изправи срещу хана ли?

— Алтаир подозирал, че успехът на Чингис Хан се дължи на влиянието на друг артефакт, много подобен на Ябълката. Може би Меч. Трябвало да провери дали е така и да спре безмилостното нашествие на хана.

— Как оставил Масиаф?

— Оставил Малик да ръководи. Оставил и Сеф, за да помага. Сеф вече имал съпруга и две малки дъщери, докато Дарим бил сам. Отсъствали дълго.

— Колко дълго?

— Цели десет години, братко, а когато се върнал в Масиаф, всичко се било променило. Вече нищо нямало да бъде същото. Искаш ли да ти разкажа?

— Да, разказвай.

49

Отдалече всичко изглеждаше добре в Масиаф. Никой от тях — Алтаир, Мария, нито Дарим — нямаше представа какво го очаква.

Алтаир и Мария яздеха малко по-напред, щастливи, че са заедно, доволни да видят дома си, поклащаха се леко на конете. И двамата се държаха гордо на седлата, с изпънати гърбове, въпреки че пътуването беше дълго и тежко. Бяха пътували години — и двамата бяха над шейсетте — но никога не биха се отпуснали. Напредваха бавно: конете им бяха избрани заради силата и издръжливостта, не заради бързината, а за всеки бе завързан и катър, натоварен с провизии.

Зад тях яздеше Дарим, наследил светлите очи на майка си, цвета на кожата на баща си и неговата костна структура. Искаше му се да препусне напред, да се качи по склона до цитаделата и да извести, че родителите му се прибират, но яздеше покорно назад, уважи желанието на баща си да пристигнат скромно. От време на време перваше някоя нахална муха пред лицето му и си повтаряше, че ако препусне в галоп, най-лесно ще се отърве от досадните насекоми. Питаше се дали не ги наблюдават от кулите на крепостта, най-вероятно от кулата за защита.

Подминаха конюшните, влязоха през портата на пазара и откриха, че тук всичко си е постарому. Докато минаваха през селото, децата се втурнаха към тях и замолиха за лакомства — всички бяха още малки и не познаваха Учителя. По-старите селяни го познаха и Алтаир забеляза, че оглеждат внимателно и предпазливо новодошлите. Всеки път, когато се опиташе да срещне нечий поглед, човекът извръщаше очи. Обзе го безпокойство.

Ето че към тях се приближи познат човек и ги посрещна в основата на склона, близо до цитаделата. Беше Суами. Когато заминаха, беше още начинаещ, един от онези, които горяха от нетърпение да се бият и не им се учеше. През изминалите десет години се беше сдобил с белег, който се набръчка, когато се усмихна — широка усмивка, която не докосна очите му. Може би вече си представяше колко учение го чака с Алтаир, след като Учителят се беше върнал.

Щеше да му се наложи да изтърпи, помисли си Алтаир и плъзна поглед от Суами към замъка, където трепкаше знаме със знака на асасините. Той беше наредил знамето да бъде свалено и асасините да се отърват от ненужните емблеми. Очевидно Малик беше решил да го вдигне отново. Ето още един, който трябваше да се научи на някои неща.

— Алтаир — рече Суами и кимна. Алтаир реши да преглътне неуважителното обръщение без титла. Щеше да се примири, поне засега. — Много се радвам да те видя. Надявам се пътуването ти да е било успешно.

— Изпращах съобщения — рече той и се наведе. Дарим приближи от другата му страна, така че тримата застанаха един до друг, вперили очи отвисоко в Суами. — Орденът не беше ли запознат с действията ми?

Суами се усмихна угоднически.

— Да, разбира се, беше. Попитах от куртоазия.

— Очаквах да ме посрещне Рауф — продължи Алтаир. — Той добре познава предпочитанията ми.

— А, да, горкият Рауф. — Суами сведе замислено поглед.

— Какво не е наред?

— За съжаление Рауф почина от треска преди няколко години.

— Защо не бях информиран?

Другият сви рамене. Държеше се нагло, сякаш нито го беше грижа, нито знаеше.

Алтаир стисна устни и реши, че някой ще дава дълги обяснения, дори да не беше това псе.

— Тогава да вървим. Предполагам покоите ни са готови.

Суами отново сведе глава.

— За съжаление не са, Алтаир. Докато бъдете настанени както подобава, ще ви отведа в къщата в западната част на крепостта. Така ми наредиха.

Алтаир погледна първо към Дарим, който се беше намръщил, а след това се обърна и към Мария, която го погледна предупредително, сякаш му казваше, че нещо не е наред.

— Добре — съгласи се той предпазливо и слязоха от конете. Суами даде знак на слугите, които дотичаха, поеха конете и се отправиха към портата на цитаделата. Там стражите бързо наведоха глави, сякаш и те като селяните се опитваха да избегнат погледа на Алтаир, но вместо да се отправят към кулата, Суами ги поведе отстрани на вътрешната куртина. Алтаир вдигна поглед към стените на цитаделата и му се прииска да види сърцето на Ордена. Усети, че едва овладява раздразнението си, но някакъв инстинкт го накара да се овладее. Оказа се, че ще бъдат настанени в ниска постройка в скалата, с ниска арка за врата и стълби, които се спускаха към антрето. Мебелите бяха малко, не ги посрещнаха слуги. Той беше свикнал със скромна обстановка — дори настояваше — но тук, в Масиаф, като майстор асасин очакваше да бъде настанен или в кулата на Учителя, или на друго добро място.

Обърна се настръхнал, готов да постави Суами на мястото му. Младият асасин стоеше в антрето със същата угодническа усмивка, когато Мария стисна ръката му, за да го спре.

— Къде е Сеф? — попита тя Суами. Усмихваше се мило, но Алтаир знаеше, че не понася Суами. Ненавиждаше го с цялата си душа. — Би ли пратил да повикат Сеф веднага?

Той я погледна обидено.

— За съжаление Сеф го няма. Наложи се да отпътува за Аламут.

— Ами семейството му?

— С него са.

Мария погледна притеснено Алтаир.

— Каква работа има брат ми в Аламут? — сопна се Дарим, слисан от неугледното място, на което настаниха майка му и баща му.

— За съжаление нямам никаква представа — изрече Суами.

Алтаир си пое дълбоко дъх и пристъпи към Суами. Белегът на вестоносеца вече не беше разтеглен от мазната усмивка. Може би най-неочаквано си беше припомнил, че пред него е Алтаир, Учителят, чиито умения в битка можеха да се сравнят единствено със строгостта му в класната стая.

— Информирай Малик незабавно, че искам да го видя. Кажи му, че очаквам обяснение.

Суами преглътна и закърши театрално ръце.

— Малик е в тъмницата, Учителю.

Алтаир трепна.

— В тъмницата ли? Защо?

— Нямам право да отговоря, Учителю. Утре сутринта е свикан съветът.

— Кое?

— След като Малик беше хвърлен в тъмницата, беше създаден съвет, който да се грижи за Ордена в съответствие с правилата на Братството.

Така беше, но Алтаир помръкна.

— Кой е председател?

— Абас.

Алтаир погледна Мария. В очите й видя тревога. Тя посегна към ръката му.

— Аз кога ще се срещна със съвета? — попита Алтаир. Говореше спокойно и умело прикриваше бурята, която вилнееше в гърдите му.

— Утре съветът ще иска да чуе разказа за пътуването ви и да ви уведоми за събитията в Ордена.

— След като съветът бъде разпуснат — рече твърдо Алтаир. — Кажи на съвета, че ще ги чакам на зазоряване. Кажи им, че Учителят се е върнал и иска да поеме ръководството.

Суами се поклони и излезе.

Семейството изчака той да затвори вратата и едва тогава показаха истинските си чувства. Алтаир се обърна към Дарим и заговори настойчиво.

— Заминаваш за Аламут — разпореди се той. — Доведи Сеф. Трябва ни незабавно.

50

На следващия ден Алтаир и Мария се канеха да тръгнат от резиденцията към кулата, когато ги пресрещна Суами и настоя лично да ги заведе. Докато минаваха покрай стената, Алтаир се питаше защо не чува обичайния шум от тренировъчния плац от другата страна. Когато влязоха в двора, получи отговор.

Не чуваше нищо, защото никой не тренираше. Вътрешните дворове, които навремето бяха оживено място, жужащо от металния глас на мечовете, от виковете и ругатните на инструкторите, сега бяха почти празни. Той се огледа, вдигна очи към кулите над тях и видя черните прозорци. Охраната по бойниците ги наблюдаваше с пълно безразличие. Мястото, което кипеше от оживление по време на тренировките и обучението, сега беше изчезнало. Настроението на Алтаир се развали още повече, когато се отправи към главната кула, но Суами го поведе към стъпалата за отбранителната зала, след това по главния коридор.

Там се бяха събрали членовете на съвета. Мъжете седяха и от двете страни на масата, Абас беше начело. Оставени бяха два празни стола за Алтаир и Мария — дървени, с високи облегалки. Двамата се настаниха и за пръв път, откакто влязоха в стаята, Алтаир погледна Абас, стария си враг. Забеляза в него нещо различно от слабост и омраза. В негово лице този път видя съперник. За пръв път от нощта, в която Ахмад беше дошъл в покоите му и беше отнел собствения си живот, той не изпита жалост към Абас.

Алтаир погледна останалите на масата. Както предполагаше, новият съвет беше съставен от най-безволевите членове на Ордена, които редовно действаха подмолно. Алтаир би изхвърлил всички до един. Изглежда, бяха попаднали в съвета по покана на Абас. Сред тях беше Фарим, бащата на Суами, който го наблюдаваше изпод вежди, забол брадичка на едрите, но доста закръглени гърди. „Всички са надебелели“ — помисли си презрително Алтаир.

— Добре дошъл, Алтаир — поздрави Абас. — Говоря от името на всички и искам да кажа, че нямам търпение да чуя за подвизите ти на Изток.

Мария се приведе към него.

— Преди да кажем каквото и да било за пътешествията си, искаме отговори, Абас. Когато тръгнахме от Масиаф, всичко беше наред. Изглежда, нещата са ви се изплъзнали.

— Всичко било наред, а? — усмихна се Абас, но така и не я погледна. Не беше откъснал поглед от Алтаир. Двамата се наблюдаваха от двата края на масата и дори не се опитваха да скрият враждебността си. — Когато оставихте Братството, поне доколкото си спомням, имаше един Учител. Сега, както изглежда, са двама.

— Внимавай, Абас, защото наглостта може да ти изиграе лоша шега — предупреди Мария.

— Моята наглост ли? — изсмя се той. — Алтаир, кажи, моля те, на неверницата отсега нататък да не говори, без някой от членовете на съвета да се е обърнал към нея.

Алтаир изкрещя от гняв, блъсна стола, той изскърца по пода и се прекатури. Стисна ефеса на меча, но двама стражи пристъпиха напред, извадили оръжията си.

— Стражи, вземете му оръжието — нареди Абас. — Ще се чувстваш по-добре без него, Алтаир. Носиш ли камата си?

Алтаир протегна ръце, когато стражите пристъпиха напред, за да му вземат меча. Под ръкавите му нямаше скрита кама.

— Сега вече можем да започнем — рече Абас. — Моля те, не ни губи повече времето. Разкажи ни как обезвреди хана.

— След като ти ми разкажеш какво се е случило с Малик.

Абас сви рамене и изви вежди, сякаш за да каже, че са в безизходица. Наистина бяха, защото по всичко личеше, че нито един от двамата нямаше да отстъпи. Алтаир изпъшка тежко и започна да разказва, вместо да продължи да протака. Разказа за пътуването си до Персия, Индия и Монголия, където заедно с Мария и Дарим се свързали с асасина Кулан Гал, разказа как пътували до провинция Ксия, близо до Ксин Джин, окупиран от монголската армия. Империята на хана се разраствала застрашително. Там, каза той, Алтаир и Кулан Гал имали намерение да се промъкнат в монголския лагер. Говорело се, че ханът бил там.

— Дарим откри удобно за наблюдение място недалече от лагера и въоръжен с лъка си, щеше да пази двама ни с Кулан Гал, докато се промъквахме между палатките. Лагерът беше много добре охраняван и разчитахме на него да ни отърве от стражите, които ни забележеха, или от онези, които имаше опасност да вдигнат всички под тревога. — Алтаир гледаше предизвикателно седналите на масата. — Той изпълни блестящо задачата си.

— Истински бащичко — отвърна подигравателно Абас.

— Може и да не е — отвърна спокойно той. — За малко да стана причината монголците да усетят присъствието ни.

— Виж ти — обади се отново Абас. — Той не бил безгрешен.

— Никой не е безгрешен, Абас — отвърна Алтаир, — най-малко аз, но допуснах вражески войник да се приближи до мен. Рани ме, преди Кулан Гал да успее да го убие.

— Да не би да остаряваш, Алтаир — присмя му се другият.

— Всички остаряваме, Абас — отвърна Алтаир. — Щях да съм мъртъв, ако Кулан Гал не беше успял да ме измъкне от лагера и да ме пренесе на безопасно място. Съобразителността му ми спаси живота. — Погледна внимателно Абас. — Кулан Гал се върна в лагера. Първо, двамата с Дарим измислиха план как да изкарат хана от палатката му. Щом усети опасността, ханът се опита да избяга на коня си, но Кулан Гал го свали. Дарим го довърши с един изстрел.

— Уменията му на стрелец са несъмнени — усмихна се Абас. — Предполагам, че си го изпратил в Аламут, нали?

Алтаир примигна. Другият знаеше всичко.

— Той замина по мое нареждане. Дали съм го изпратил в Аламут или не, е моя работа.

— Сигурно, за да види Сеф — настоя Абас. Обърна се към Суами; — Нали му каза, че Сеф е там?

— Както ми нареди, Учителю — отвърна той.

Алтаир усети нещо повече от тревога да свива вътрешностите му. Определи го като страх. Усети, че същият този страх се излъчва и от Мария. Лицето й беше изопнато от напрежение.

— Казвай каквото имаш да казваш, Абас — настоя той.

— Или какво, Алтаир?

— Или първата ми задача, когато поема отново водачеството, ще бъде да те хвърля в тъмницата.

— При Малик ли?

— Съмнявам се, че мястото на Малик е в тъмницата — сопна се той. — Какво е престъплението му?

— Убийство — подсмихна се Абас.

Думата сякаш се стовари върху масата.

— Кого е убил? — попита Мария.

Отговорът прозвуча така, сякаш беше изречен отдалече.

— Сеф. Малик уби сина ти.

Мария отпусна глава в ръцете си.

— Не! — чу нечий глас Алтаир и тогава разбра, че това е собственият му глас.

— Моите съболезнования, Алтаир — рече Абас. — Колко жалко, че научаваш такава трагична новина при завръщането си. От името на всички тук поднасям съболезнования на цялото ти семейство. Докато не бъдат разрешени някои въпроси, няма да е възможно да поемеш водачеството на Ордена.

Алтаир все още се опитваше да разбере думите му, когато чу, че Мария хлипа.

— Какво? — попита той. След това повтори по-високо: — Какво?

— Засега си все още компрометиран — обясни Абас, — затова реших, че контролът над Ордена трябва да бъде поет от съвета.

Алтаир се разтрепери от гняв.

— Аз съм Учителят на този Орден, Абас. Настоявам водачеството да ми бъде върнато, както е според правилата на Братството. Според тях си длъжен да ми го върнеш — крещеше той.

— Не съм длъжен — усмихна се старият му враг. — Вече не.

51

По-късно Алтаир и Мария седяха в къщата, сгушени един до друг на каменна пейка, и мълчаха в сгъстяващия се мрак. Години наред бяха спали в пустини, но никога досега не се бяха чувствали така изолирани, както в този момент. Скърбяха за нещастното стечение на обстоятелствата, скърбяха, че Масиаф беше напълно занемарен и запуснат в тяхно отсъствие, скърбяха за семейството на Сеф, за Дарим.

Най-много скърбяха за Сеф.

Той бил наръган в леглото, така казаха. Случило се преди две седмици и нямало време да съобщят на Алтаир. Камата била открита в покоите на Малик. Същия ден един асасин го чул да се кара със Сеф. Алтаир все още не беше научил името на асасина, който чул кавгата, но ставало въпрос за лидерството на Ордена, а Малик твърдял, че щял да остане начело дори след като Алтаир се върне.

— Новината за завръщането ви е предизвикала разправията — съобщи злорадо Абас, който не можеше да се нарадва на пребледнялото лице на Алтаир и разплаканата Мария.

Сеф заплашил Малик, че ще разкрие плановете му пред Алтаир, затова Малик трябвало да го убие. Поне така се твърдеше.

Мария седеше до него и продължаваше да ридае, свила колене към гърдите си, отпуснала глава. Алтаир приглаждаше косата й и я люля в прегръдката си, докато тя не се успокои. След това той впи поглед в сенките, които хвърляше огънят, и отблясъците, които танцуваха по каменните стени, вслушваше се в песента на щурците навън и в стъпките на стражите.

След известно време Мария се събуди стреснато. Той също трепна — беше се унесъл, приспан от танца на пламъците. Тя стана и се загърна с одеялото.

— Какво ще правим, любов моя? — попита тя.

— Малик — отвърна простичко той. — Беше насочил невиждащи очи към стената и говореше така, сякаш не бе чул въпроса й.

— Какво Малик?

— Когато бяхме млади, бяхме изпратени заедно до Храмовия хълм. Онова, което сторих, му причини огромна болка.

— Но ти си се поучил от грешките си — отвърна тя. — Малик го знаеше. Стана нов Алтаир, поведе успешно Ордена и го прослави.

Той изсумтя с недоверие.

— Прославил ли съм го?

— Не сега, обич моя — отвърна тя. — Може би няма да е точно сега, но ти ще успееш да възвърнеш славата му. Ти си единственият, който може да го стори. Не Абас. — Изрече името му така, сякаш беше вкусила нещо гнусно. — Не и съветът. Само ти, Алтаир. Онзи Алтаир, който е служил на Ордена повече от трийсет години.

— Заради мен загина братът на Малик — обясни Алтаир. — Тогава изгуби ръката си.

— Той ти е простил и служеше като твой верен заместник, откакто сразихте Ал Муалим.

— Ами ако се е преструвал? — попита Алтаир тихо. Сянката му се беше очертала на стената — тъмна и заплашителна.

Тя се отдръпна от него.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Може би Малик е таил омраза към мен през всичките изминали години. Може би Малик тайно се е домогвал до властта и Сеф е разбрал какво крои.

— Да, а на мен ей сега ще ми пораснат крила и ще отлетя в нощта — отвърна Мария. — Замисли се кой те мрази, Алтаир. Не е Малик, ами Абас.

— Намерили са ножа в леглото на Малик.

— Някой сигурно го е сложил там, за да го уличи. Бил е или Абас, или някой от лакеите му. Няма да се изненадам, ако Суами е отговорен за тази работа. Ами асасинът, който чул Малик и Сеф да се карат? Кога ще ни кажат кой е? Когато се срещнем с него, ще видиш, че е от поддръжниците на Абас. Може да е син на някой друг от новия съвет. Ами горкият Рауф? Интересно дали наистина е умрял от треска? Срамота е, че се съмняваш в Малик, след като това отдалече личи, че е работа на Абас.

— Срамота ли? — завъртя се към нея той и тя се отдръпна. Щурците навън замлъкнаха, сякаш се опитваха да чуят спора им. — Срамота, че съм се съмнявал в Малик. Да не би да не съм изпитвал на собствен гръб как хората, които обичам, се обръщат срещу мен, и то поради много по-незначителни причини от тази на Малик? Обичах Абас като брат и се опитвах да постъпя справедливо с него. Ал Муалим предаде целия Орден, но единствено аз му бях като син. Срамота, че имам подозрения ли? Доверчивостта е най-големият ми грях. Винаги съм се доверявал, на когото не трябва.

Той я погледна намръщено и тя присви очи.

— Трябва да унищожиш Ябълката, Алтаир — рече тя. — Тя изкривява мислите ти. Едно е да мислиш логично, разумно и последователно, съвсем друго е да се оставиш да те тъпчат.

Той я погледна.

— Аз не бих представил нещата точно така — рече и по устните му затрепка нещо като усмивка.

— Едва ли, но нищо.

— Трябва да разбера, Мария. Трябва да разбера със сигурност.

Сигурен беше, че ги наблюдават, но той беше асасин и познаваше Масиаф по-добре от когото и да било, така че не беше много трудно да излезе от резиденцията и да се качи по стената на вътрешната куртина и да се свие в сенките на бойниците, докато стражите преминат нататък. Контролираше дишането си. Все още притежаваше бързина и гъвкавост. Все още можеше да се катери по стени. Само че…

Лекотата вече я нямаше. Този път щеше да се справи както трябва. Раната, която беше получил в лагера на Чингис Хан, също го забавяше. Щеше да е твърде глупаво да надцени възможностите си и да си докара неприятности, защото се е надценил, или да се окаже проснат по гръб като умираща хлебарка, защото не е преценил скока си, когато е чул стражите да приближават. Почина си малко и продължи по бойниците, прокрадна се откъм западната страна на цитаделата към южните кули. През всичкото време се пазеше от стражите, докато стигна до кулата и едва тогава слезе от стената. Притича до склада със зърно и стълбите, които водеха към подземните тунели.

Там спря и се ослуша, притиснал гръб до стената. Чу шуртенето на вода през тунелите. Тъмницата на Ордена не беше далече, но се използваше толкова рядко, че щяха да ги използват като складове за зърно, ако не беше влагата. Алтаир беше почти сигурен, че Малик е единственият затворен долу.

Продължи да пълзи напред, докато не видя стража. Той беше седнал в тунела, опрял гръб на стената, главата му беше увиснала на гърдите, защото спеше. Беше настрани от килиите и дори не ги виждаше от мястото, на което се беше настанил, така че не беше ясно какво точно пази. Алтаир бе колкото възмутен, толкова и облекчен от немарливостта на човека. Промъкна се безшумно покрай него и веднага му стана ясно защо е толкова далече.

Вонята беше непоносима. От трите килии единствено средната беше заключена и Алтаир пристъпи към нея. Не беше сигурен какво очаква да намери зад решетките, затова пък веднага разбра какво надушва и покри носа си с ръка.

Малик се беше свил на рогозките и не правеше нищо, за да попие урината. Беше облечен в дрипи, приличаше на просяк, болезнено слаб и под парцаливата риза се четяха ребрата му. Скулите му изпъкваха, косата му беше дълга, брадата — също.

Беше прекарал в килията много повече от месец. Това бе очевидно.

Алтаир сви юмруци. Беше решил да научи истината от него, но тя се виждаше в очертаните ребра и скъсаните дрехи. От колко време беше в тъмницата? Достатъчно дълго, за да изпрати съобщение на Алтаир и Мария. Откога ли беше мъртъв Сеф? Реши да не мисли по този въпрос. Знаеше само, че Малик не бива да остане тук и минута повече.

Когато стражът отвори очи, Алтаир се беше надвесил над него. В следващия момент светлината угасна за него. Когато се свести, се озова в опиканата килия и се развика за помощ, но напразно, защото Малик и Алтаир вече ги нямаше.

— Можеш ли да вървиш, приятелю? — попита Алтаир.

Малик го погледна със замъглени очи. Колко болка се таеше в тези очи. Когато най-сетне позна Алтаир, по лицето му се изписа и благодарност, и облекчение, толкова искрени, че дори Алтаир да хранеше съмнения, те бяха заличени на секундата.

— Заради теб ще вървя — отвърна и се опита да се усмихне.

Докато вървяха в тунела, стана ясно, че Малик няма сила. Затова Алтаир прехвърли здравата му ръка през раменете си и понесе стария си приятел по стълбите на кулата, след това по бойниците, докато най-сетне слязоха от западната страна на цитаделата, като избягваха всички стражи. Най-сетне се върнаха в резиденцията. Алтаир погледна първо на едната страна, след това на другата и едва тогава влезе.

52

Положиха Малик върху един дюшек, Мария седна до него и му даде да отпие от чаша вода.

— Благодаря — отвърна задъхано той. Погледът му изглеждаше по-ясен. Той се поизправи, личеше, че се чувства неловко близо до Мария, сякаш се срамуваше, че тя се грижи за него.

— Какво стана със Сеф? — попита Алтаир. След като и тримата бяха вътре, стаята им се стори малка и стените сякаш ги притиснаха отвсякъде.

— Убиха го — отвърна Малик. — Случи се преди две години. Абас нареди да убият Сеф, след това подхвърли оръжието в стаята ми. Друг асасин се закле, че чул как двамата със Сеф сме се карали и Абас убеди Ордена, че аз съм виновен за смъртта му.

Алтаир и Мария се спогледаха. Синът им беше мъртъв от две години. Алтаир усети как го задушава ярост и се опита да я овладее, да потисне импулса да се обърне, да отиде в кулата и да накълца Абас, да го гледа как моли за милост, докато кръвта му изтича.

Мария стисна ръката му, усетила чувствата му, готова да сподели болката му.

— Извинявайте — рече Малик, — но нямаше как да изпратя съобщение, докато бях в тъмницата. Освен това Абас контролираше всички, които влизаха и излизаха от крепостта. Нищо чудно да е променил дори правилника както му е изгодно, докато съм бил затворен.

— Направил го е. Изглежда има поддръжници в съвета.

— Жалко, че стана така, Алтаир — рече Малик. — Трябваше да предвидя плановете на Абас. Години след като ти замина, той се опитваше да подкопае властта ми. Нямах представа, че е събрал толкова поддръжници. С по-силен лидер това нямаше да се случи. Ти не би допуснал подобно нещо.

— Не се тревожи. Почини си, приятелю — рече Алтаир и даде знак на Мария.

Двамата седнаха в съседната стая — Мария на каменната пейка, Алтаир на един от столовете с високи облегалки.

— Знаеш ли какво да направиш? — попита тя.

— Да унищожа Абас.

— Но не за отмъщение, любов моя — настоя тя и се вгледа в очите му. — Направи го заради Ордена, за доброто на Братството. Трябва да му върнеш предишното величие. Ако успееш да го направиш, ако потиснеш жаждата за отмъщение, тогава Орденът ще те обича като баща, който им е показал верния път. Ако се оставиш да бъдеш заслепен от гняв, как ще очакваш да те слушат, след като им показваш злото?

— Права си — отвърна той след кратко мълчание. — Как да действаме?

— Трябва да се изправим срещу Абас. Трябва да намерим начин да оспорим обвиненията му. Орденът ще трябва да приеме, а Абас ще бъде принуден да отговаря за постъпките си.

— Ще бъде думата на Малик срещу думата на Абас и извършителя.

— Невестулка като Абас? Сигурна съм, че на агента му не може да се вярва. Братството ще ти повярва, обич моя. Ще искат да ти повярват. Ти все още си великият Алтаир. Ако успееш да потиснеш желанието си за отмъщение, ако поемеш отново Ордена честно и справедливо, а не подмолно, тогава основата, на която стъпиш, ще бъде още по-здрава.

— Ще се срещна с него утре — каза Алтаир и се изправи.

Решиха да се уверят, че Малик спи, след това излязоха и взеха факлата. Ранната утринна мъгла се стелеше в краката им, докато вървяха бързо покрай вътрешната куртина, а след това към главната порта. Зад тях се виждаха склоновете на Масиаф, селото беше празно, притихнало, все още не се беше събудило. Сънен асасин на стража ги погледна, нагъл в безразличието си, и Алтаир едва потисна яростта си, докато минаваха покрай него и се заизкачваха към главния двор.

Заби камбана.

Алтаир не познаваше този сигнал. Той вдигна факлата и се огледа. Камбаната продължаваше да бие. След това усети движение в кулата над двора. Мария го побутна да вървят и двамата се заизкачваха към кулата на Учителя. Когато Алтаир се обърна, видя облечени в бяло асасини, стиснали в ръце факли, да влизат в двора, призовани от камбаната, която неочаквано спря.

— Искам да видя Абас — рече Алтаир на стража, застанал на вратата на кулата. Гласът му прозвуча високо и спокойно в тишината. Мария се обърна назад и ахна. Той също се обърна. Асасините се събираха. Всички бяха впили очи в него и Мария. За момент се запита дали не са омагьосани, но не бяха. Ябълката беше у тях, скрита под плаща му, и сега спеше. Тези мъже изчакваха.

Въпросът беше какво.

Вратата към кулата се отвори и Абас застана пред тях.

Алтаир усети как Ябълката го побутва, също като човек. Може би му напомняше за присъствието си.

Абас застана на площадката.

— Обясни защо си нахлул в тъмницата на Ордена.

Говореше както на Алтаир и Мария, така и на насъбралото се множество. Алтаир погледна назад и видя, че дворът е пълен, факлите на асасините бяха като пламнали топки в мрака.

Значи Абас беше решил да го разобличи пред целия Орден. Мария обаче беше права — той не беше способен да се справи. Всичко, което Абас беше постигнал, бе да ускори падението си.

— Искам да науча истината за сина си — настоя Алтаир.

— Нима? — усмихна се другият. — Сигурен ли си, че не става въпрос за отмъщение?

Пристигна и Суами. Качи се по стълбите към площадката. Държеше нещо в платнена торба, подаде я на Абас и той кимна. Алтаир погледна торбата и сърцето му заби по-силно. Мария също гледаше натам.

Абас надникна в торбата престорено загрижено. След това бръкна и изчака момент, за да се наслади на нетърпението, което обзе насъбралите се.

— Горкият Малик — рече и извади отрязана глава: кожата на врата висеше на парцали, капеше прясна кръв, очите бяха изцъклени, а езикът висеше.

— Не! — скочи напред Алтаир, но Абас даде знак на стражите, които се втурнаха напред, сграбчиха Алтаир и Мария и извиха ръцете им.

Абас пусна главата в торбата и я хвърли.

— Суами е чул как двамата с неверницата планирате смъртта на Малик. Жалко, че не успях да се добера до Малик преди теб, за да предотвратя смъртта му.

— Не! — извика Алтаир. — Лъжи! Никога не бих убил Малик. — Задърпа се от стражите, които го държаха, и посочи Суами: — Той лъже.

— Да не би стражът от тъмницата също да лъже? — попита Абас. — Той те е видял как си извлякъл Малик от килията му. Защо не го уби на място, Алтаир? Да не би да си искал да го измъчваш преди това? Да не би английската ти съпруга да е искала сама да го прободе за отмъщение?

Алтаир се бореше със себе си.

— Не съм го убил — изкрещя. — От него научих, че ти си наредил да убият Сеф.

Неочаквано разбра. Погледна Суами и видя презрението му, разбра, че той беше убил Сеф. Почувства Ябълката на гърба си. С нея можеше да попилее всичко наоколо. Щеше да убие всяко псе, всеки предател от насъбралите се. До един щяха да изпитат яростта му.

Не го направи. Беше обещал никога да не използва артефакта в пристъп на гняв. Беше обещал на Мария да не позволява мислите му да бъдат замъглени от желание за отмъщение.

— Ти потъпка кредото, Алтаир — натякна Абас. — Не аз. Ти не си подходящ да водиш Ордена. Затова аз поемам лидерството.

— Не можеш — вдигна глава Алтаир.

— Мога. — Абас слезе от площадката, протегна ръка към Мария и я привлече към себе си. В същия момент извади камата, която държеше, и я притисна към гърлото й. Тя се намръщи, опита се да се бори, прокле го, а той натисна камата, потече кръв и тя най-сетне се укроти. Не откъсваше очи от Алтаир, изпращаше му послание с очи, защото знаеше, че Ябълката го зове. И тя беше разбрала, че Суами е убил Сеф. И тя като Алтаир копнееше за отмъщение. Въпреки това очите й го молеха да запази спокойствие.

— Къде е Ябълката, Алтаир? — попита Абас. — Покажи ми я, иначе ще отворя нова уста на неверницата.

— Чухте ли това? — провикна се Алтаир през рамо към асасините. — Чухте ли как възнамерява да вземе властта? Иска Ябълката не за да даде знания на хората, а да контролира всички.

Артефактът прогаряше гърба му.

— Кажи, Алтаир — настоя другият. Натисна по-силно с камата и Алтаир я позна. Беше на бащата на Абас. Ахмад я беше използвал, за да си пререже гърлото в стаята му преди много години. Ето че сега я притискаше към врата на Мария.

Едва успя да се овладее. Абас повлече жена му и заговори на множеството:

— Можем ли да поверим на Алтаир късчето от Едем? — попита. От асасините се понесе шепот. — Алтаир се влияе от настроенията си, вместо да разчита на разума. Не трябва ли да го принудим да я предаде?

Алтаир се извърна през рамо. Асасините шаваха притеснено, разговаряха помежду си, все още шокирани от развоя на събитията. Погледна към платнената торба, след това към Суами. По плаща му имаше кръв, сякаш беше изпръскан с кръвта на Малик. Суами се беше ухилил, а белегът му се беше набръчкал. Алтаир се запита дали се е хилил по този начин, докато е убивал Сеф.

— Вземи я — провикна се в отговор Алтаир. — Вземи Ябълката.

— Недей, Алтаир — извика Мария.

— Къде е? — попита Абас. Все още беше на платформата.

— У мен — отвърна той.

Абас му се стори притеснен. Привлече Мария по-близо до себе си, за да я използва като щит. От врата й, където я беше порязал, се стичаше кръв. Абас кимна и стражите пуснаха Алтаир, който бръкна, за да извади Ябълката изпод плаща си.

Суами посегна към нея. Докосна я.

И тогава съвсем тихо, така че само Алтаир да чуе, той зашепна:

— Казах на Сеф, че ти си поръчал смъртта му. Той умря убеден, че баща му го е предал.

Ябълката блестеше ослепително и Алтаир не успя да се овладее. Суами, както беше докоснал Ябълката, неочаквано се напрегна.

След това главата му се килна на една страна, тялото му се разкриви и се сгърчи, сякаш задвижено от незнайна сила отвътре. Отвори уста, но не издаде звук. Вътрешността на устата му блестеше в златно. Езикът му потръпваше. След това, отблъснат от Ябълката, той отстъпи настрани и всички наблюдаваха как покри лицето си с ръце и започна да съдира плътта, как на места оставяше дълбоки бразди с ноктите си. От разкъсаната кожа рукна кръв, той продължи да се обезобразява, сякаш месеше тесто, съдираше кожата си, теглеше парчета, отскубна едното ухо и то провисна отстрани.

Алтаир усети как силата го завладява, сякаш бликаше от Ябълката и се разпространяваше като болест във вените му. Тя изглежда се хранеше от омразата му, от желанието за отмъщение. През това време Алтаир усети невероятна смесица от удоволствие и болка, които заплашваха да го издигнат някъде високо. В същото време имаше чувството, че главата му ще започне да се надува и ще се пръсне, усещане колкото ужасно, толкова и прекрасно.

Беше толкова ужасно и прекрасно, че дори не чу писъците на Мария.

Не забеляза как тя се изтръгна от ръцете на Абас и хукна към него.

В същото това време Суами извади камата си и започна да я забива в себе си, замахваше ожесточено и отваряше рани по лицето и тялото си. В същото време Мария се добра до Алтаир и се опита да го спре да използва Ябълката. На него му оставаше секунда, докато разбере какво ще се случи, но закъсня. Видя как камата на Суами проблесна и потъна във врата на Мария. От раната рукна кръв. Тя се отпусна на земята с протегнати ръце. Пое си дъх само още веднъж. Около нея се събираше локва кръв, раменете й се повдигнаха, едната ръка потрепна и се отпусна тежко на дървената площадка.

В същото време Суами падна и оръжието му издрънча. Ябълката проблесна, след това угасна. Алтаир се отпусна на колене до Мария, стисна раменете й и я обърна.

Тя го погледна.

— Бъди силен — прошепна тя и издъхна.

В двора цареше тишина. Чуваха се единствено риданията на Алтаир. Той притисна Мария към себе си. Беше съсипан.

Чу вика на Абас:

— Хора, хванете го.

Тогава се изправи. Очите му бяха пълни със сълзи, но видя как асасините се втурват към площадката. По лицата им се беше изписал страх. Той продължаваше да държи Ябълката. Сред тълпата цареше хаос. Повечето бяха изтеглили мечовете си, макар да знаеха, че е безполезно да използват стомана срещу Ябълката, но така беше по-добре, отколкото да побягнат. Неочаквано желанието стана неудържимо силно, толкова въздействащо, че му се прииска да използва Ябълката, за да унищожи всичко, което попаднеше пред погледа му, защото Мария беше мъртва, а тя бе неговата светлина. В един момент — в един заслепяващ миг на ярост — той бе унищожил онова, което му беше най-скъпо.

Асасините спряха. Щеше ли Алтаир да използва Ябълката? Прочете въпроса в очите им.

— Дръжте го! — изрева Абас и те пристъпиха предпазливо.

Скупчилите се около Алтаир асасини не бяха сигурни дали да го нападнат или не, затова той побягна.

— Стрелци! — извика Абас и лъконосците вдигнаха оръжията си, докато Алтаир се измъкваше от двора. Около него падаха стрели, една дори одраска крака му. И отляво, и отдясно заприиждаха нови асасини с развети плащове, стиснали мечове. Може би бяха разбрали, че той няма да използва Ябълката втори път, и наскачаха от стени и укрепления, за да се включат в преследването. Алтаир побягна към арката и откри, че няма как да мине оттам. Обърна се назад и се втурна покрай двама асасини, които го преследваха. Единият замахна с меча и го рани в ръката. Той извика от болка, но продължи напред с пълното съзнание, че можеха да го повалят. Просто ги беше изненадал и те се бяха уплашили да го нападнат или просто не искаха.

Обърна се отново и този път се насочи към отбранителната кула. На нея имаше стрелци, които се прицелиха. Знаеше, че са добри, че са обучени от най-добрите. Те никога не пропускаха. А сега разполагаха с предостатъчно време да се прицелят и да стрелят.

Той знаеше кога ще пуснат стрелите. Знаеше, че им е необходима частица от секундата, за да открият целта си и още частица от секундата, за да си поемат дъх и да…

Стрелите полетяха.

Той се олюля и се обърна. Стрелите се забиха на мястото, от което беше отскочил. Всичките, освен една го бяха пропуснали. Един от стрелците беше трепнал и стрелата му беше закачила бузата на Алтаир. Кръвта потече по лицето му тъкмо когато се добра до стълбата и се заизкачва. На първото ниво беше пресрещнат от воин с арбалет, който очевидно се питаше дали да не изтегли меча. Алтаир го смъкна от мястото му на пода. Човекът щеше да оживее.

Хвърли се към втората стълба. Изпитваше болка. Кървеше. Добра се до върха на кулата, откъдето беше скочил преди цяла вечност, опозорен навремето, както и сега. Закуцука до платформата и разпери ръце.

След това скочи.

53

10 август 1257 година

Алтаир искаше от нас да разпространим истината за асасините, това беше планът му. Не просто да говорим с хората, ами да създадем Орден на Запад.

Срамота, че ми отне толкова време да разбера, но след като вече знаех истината, всичко ми се стори ясно: той ни поверяваше (по-скоро на мен) духа на Братството. Предаваше факела на нас.

Бяха ни съобщили, че войнствени монголи приближават селото и той беше преценил, че трябва да заминем, преди да започне нападението им. Мафео, разбира се, гореше от желание да види какво става и предпочиташе да останем. Какво ли стана с досегашната му жажда за пътешествия? Беше се изпарила. Ролите ни изглежда се бяха сменили, защото сега аз исках да си тръгна. Или съм по-голям страхливец от него, или имам по-реалистична идея за жестокостите на войната, защото бях съгласен с Алтаир. Масиаф под обсада не беше място за нас.

Истината е, че съм готов да тръгна дори да не ни заплашваха монголите. Копнея за дома в горещите нощи. Семейството ми липсва — и съпругата ми, и синът ми Марко. След няколко месеца ще стане на три и аз съзнавам, че почти не съм го виждал през първите години от живота му, пропуснал съм и първите му стъпки, и първите му думи.

Накратко, чувствам, че времето ни в Масиаф вече е към края си. Освен това Учителят каза, че искал да ни види. Искал да ни даде нещо по време на церемония, която щяла да се проведе в присъствието на други асасини. Трябвало да пазим добре подаръка от ръцете на врага — и от монголите, и от тамплиерите. Значи натам ни е водел с разказа си. Подозирам, че става въпрос за много ценна вещ. Ще видим.

Междувременно Мафео няма търпение да чуе останалата част от историята, която е съвсем близо до края си. Намръщи се, когато го информирах, че ще мина по-напред от момента, в който Алтаир скочи от укреплението на цитаделата, засрамен, съсипан, че ще разкажа какво се случва двайсет години по-късно, и то не в Масиаф, а на място в пустинята, на два дни езда…

… в безкрайно сумрачна долина, на пръв поглед безлюдна, освен ездача, който водеше със себе си и втори кон, натоварен с чували и одеяла.

Отдалече ездачът приличаше на търговец, който прекарва стоки, а отблизо ясно се виждаше, че се поти под тюрбана, че е много изморен и доста пълен търговец. Това беше Муклис.

Щом Муклис зърна кладенеца в далечината, усети, че трябва да легне и да си почине. Беше се надявал да се добере до дома, без да спира, но нямаше избор, защото беше напълно изтощен. Неведнъж по време на пътуването равномерното поклащане на коня го беше приспивало и той усещаше как главата му се отпуска на гърдите, а очите му се затварят. Ставаше му все по-трудно да прогонва съня. Всеки път, когато се унасяше, сърцето и умът му влизаха в ожесточена битка. Гърлото му пареше. Беше пресъхнало. Робата му бе залепнала за тялото. Всяка кост и всеки мускул тръпнеха от умора. Мисълта да накваси устни и да полегне само за няколко часа, колкото да си върне енергията, преди да тръгне към Масиаф, не му даваше мира.

Онова, което го спираше, от което се страхуваше, бяха приказките, които чу — за бандити, които дебнели търговците, вземали им стоките, прерязвали им гърлата, били цяла банда, водени от главореза Фахад, чиято легендарна жестокост била равна единствено на жестокостта на сина му Бейхас.

Бейхас, казваха хората, бесел жертвите си за краката, преди да ги разпори от гърлото до корема, след което ги оставял да умрат бавно, докато дивите кучета се хранели с вътрешностите им. През това време Бейхас се заливал от смях.

Муклис искаше вътрешностите му да си останат на мястото. Нямаше никакво желание да остави стоката си на бандитите. Все пак в Масиаф се живееше трудно и щеше да става още по-трудно. Селяните бяха принудени да плащат по-високи такси на замъка на носа — цената на защитата се качвала непрекъснато, така им казваха; Учителят непрекъснато настоявал от хората да събират допълнителни такси и често изпращал групи асасини, за да съберат дължимото. Онези, които отказвали, били пребивани, след това изхвърляни от портата и можели единствено да се надяват да ги приютят в друго село или оставали на милостта на бандитите, които се били настанили в скалистите равнини около Масиаф и ставали все повече и все по-дръзки в нападенията над преминаващите. Едно време асасините — или по-скоро страхът от тях — пазели търговските пътища. По всичко личеше, че вече не е така.

Така че, ако се върнеше у дома без пари и не успееше да плати таксите, които Абас изискваше от търговците в селото и от останалите хора, Муклис и семейството му щяха да бъдат изхвърлени от дома — и той, и съпругата му Алия, и дъщеря му Нада.

Мислеше за това, докато приближаваше кладенеца и все още се колебаеше дали да продължи, или да спре.

Под огромна смокиня, разперила клони над извора, беше вързан кон, имаше и навес, който хвърляше приятна сянка. Конят не беше спънат, но одеялото на гърба му издаваше, че е на някого, вероятно на друг пътник, спрял, за да пие вода, да си напълни фласката или също като Муклис да полегне и почине. Муклис приближи уплашено към извора. Конят му подуши водата и изпръхтя в очакване, а той дръпна юздите, за да попречи на животното да тръгне към извора, където се беше свил човек и спеше. Беше положил глава върху торбата си, загърнат в плащ, дръпнал ниско качулката, скръстил ръце на гърдите. Лицето му почти не се виждаше, но Муклис забеляза загоряла, обветрена кожа, сбръчкана, осеяна с белези. Беше стар, около осемдесетгодишен. Неспособен да откъсне очи, търговецът разглеждаше лицето на спящия, когато очите му се отвориха.

Муклис отстъпи изненадано и стреснато. Очите на стареца бяха проницателни, бдителни. Той не помръдна и Муклис разбра, че странникът не се страхуваше от него.

— Извинете, че ви притеснявам — рече Муклис и наклони глава, а гласът му потрепери. Непознатият не отговори, наблюдаваше го как слиза от коня, след това го отвежда до водата и посяга към коженото ведро. Отначало единственият звук беше тихото потропване на ведрото в стените на кладенеца, след това пръхтенето на коня. Муклис също пи. Отначало отпиваше бавно, след това по-жадно, намокри брадата си, изми лицето. Напълни фласката, занесе вода и на втория кон, след това спъна и двата. Когато погледна отново към непознатия, той беше заспал. Единствената промяна беше, че вече не спеше с кръстосани ръце. Беше ги вдигнал до главата, отпуснати върху торбата, която използваше вместо възглавница. Муклис извади одеяло от своята торба и намери място от другата страна на кладенеца, където си постла и легна.

Не знаеше колко време е минало, когато усети движение и отвори очи. Над него беше застанал човек, огрян от първите лъчи на слънцето. Черната му коса и брада бяха щръкнали, неподдържани, на едното ухо носеше златна обица и се хилеше злобно. Муклис се опита да скочи, но мъжът приклекна и притисна лъскава кама във врата му, затова той притихна от ужас и от устните му се изплъзна жален хленч.

— Аз съм Бейхас — представи се усмихнатият мъж. — Моето лице е последното, което ще видиш.

— Не — изплака Муклис, но Бейхас го стисна за краката и започна да го влачи. Едва сега търговецът видя, че Бейхас води двама придружители, които сваляха стоката от коня му и я прехвърляха на своите коне.

Погледна към мястото, на което спеше старецът, но него вече го нямаше, въпреки че конят му беше все още тук. Да не би да го бяха убили? Да не би да му бяха прерязали гърлото.

— Въже — изкомандва Бейхас. Все още притискаше камата към гърлото на Муклис, когато единият придружител му подхвърли въже. И той като Бейхас беше с неподдържана брада, косата му беше скрита под куфия. На гърба си носеше лък. Третият беше с дълга коса, без брада, с широк ятаган на пояса и бързаше да прерови торбите на Муклис, като изхвърляше онова, което не го интересуваше.

— Не — изкрещя Муклис, когато видя изрисуван камък да пада на земята. Беше подарък от дъщеря му за късмет, даде му го в деня, когато тръгваше. Щом видя крадецът да го подхвърля, не издържа. Отскубна се от Бейхас и хукна към дългокосия, който го посрещна с усмивка, след това му нанесе жесток удар в гърлото. Тримата крадци се заляха от смях, докато Муклис се задушаваше и кашляше.

— Какво? — изграчи дългокосият и се наведе над него. Видя накъде гледа Муклис, вдигна камъка и прочете написаното от Нада. „Успех, татко.“ — Това ли било? Затова ли стана толкова храбър, татенце?

Муклис протегна ръка към камъка в отчаян опит да си го върне, но дългокосият го перна презрително през ръката — след това обърна камъка и се разсмя още по-гръмко, а Муклис наддаде вик от ярост — и метна камъка в кладенеца.

— Пльок — изсмя се той.

— Ти… — започна Муклис. — Ти…

— Вържете му краката — чу глас зад себе си. Бейхас хвърли въжето на дългокосия, приклекна отново и притисна острието на камата под окото на Муклис.

— Накъде си тръгнал, татенце? — попита той.

— Към Дамаск — излъга Муклис.

Бейхас поряза бузата му с ножа и човекът изкрещя от болка.

— Къде си тръгнал? — попита отново.

— Дрехата му е от Масиаф — отвърна дългокосият, докато връзваше краката на търговеца.

— Масиаф значи — рече Бейхас. — Едно време щеше да разчиташ на подкрепата на асасините, но вече не е така. Защо да не отскочим дотам. Може да потърсим опечалената вдовица и да я утешим. Какво ще кажеш, татенце? Може, след като приключим с теб.

Дългокосият се изправи, прехвърли края на въжето през един клон и го изтегли, така че Муклис да провисне. Светът се обърна наопаки. Той изплака, когато бандитът върза въжето за кладенеца. Бейхас пристъпи към него и го завъртя. Докато се въртеше, забеляза мъжа с лъка, застанал няколко крачки настрани, да се залива от смях. Бейхас и дългокосият също се разсмяха. Тарторът се наведе към него.

Докато се въртеше, пред погледа му се мярна стената на кладенеца, след това и тримата крадци, дългокосият и Бейхас отпред, онзи с лъка зад тях и…

Нечии крака се спуснаха от дървото зад третия.

Муклис все още се въртеше и пред погледа му отново се изпречи стената на кладенеца. Сега вече се движеше по-бавно и разбра, че тримата не са усетили присъствието на човека, застанал зад тях. Мъжът, чието лице беше скрито под качулката на плаща, беше навел леко глава, разперил ръце, сякаш се канеше да започне молитва. Беше старецът.

— Спрете — нареди той. Също като лицето му, и гласът беше старчески.

Тримата крадци се обърнаха към него, напрегнаха се, готови да се нахвърлят върху натрапника.

След това и тримата прихнаха.

— Какво е това? — попита подигравателно Бейхас. — Дъртакът е дошъл да ни спре забавлението ли? И какво смяташ да правиш, старче? Да ни отегчиш до смърт с дрънканици за стари времена ли? Да ни опърдиш до смърт ли искаш?

Двамата му придружители се разсмяха.

— Срежете въжето — нареди старецът и посочи клона, от който Муклис висеше с главата надолу и се поклащаше. — Веднага.

— И защо? — попита Бейхас.

— Защото аз казвам — отвърна с дрезгав глас старецът.

— Ти пък кой си, че ще ми казваш какво да направя?

Старецът тръсна ръка.

Щрак.

54

Мъжът с лъка посегна към оръжието си, но Алтаир се озова до него с две крачки, описа широка дъга с камата си и гърлото на мъжа зейна, лъкът беше прерязан, също и тюрбанът на бандита. Чу се тихо тупване, когато лъкът падна на земята, последван от по-тежкото тяло.

Алтаир — никой не знаеше дали се е бил през изминалите две десетилетия — стоеше изпънал гръб, докато наблюдаваше как израженията на Бейхас и дългокосия се променят и подигравателните усмивки се стопяват. Третият бандит в краката му се гърчеше, гъргореше и кръвта му попиваше в пясъка. Без да откъсва очи от Бейхас и дългокосия, старецът се отпусна на коляно и заби камата в него, за да го накара да замълчи. Знаеше, че сега вече страхът се е превърнал в най-мощното му оръжие. Двамата мъже бяха млади и бързи, диви и безмилостни, свикнали със смъртта. Алтаир пък разчиташе на опита. Надяваше се това да е достатъчно.

Дългокосият и Бейхас се спогледаха. Вече не се усмихваха. За момент единственият звук, който се чуваше, беше тихото проскърцване на въжето, прехвърлено през клона на смокинята. Муклис наблюдаваше всичко на обратно. Ръцете му бяха развързани и той се запита дали да не опита да се освободи, но прецени, че е най-добре да не привлича вниманието към себе си.

Двамата главорези се отдръпнаха един от друг, за да заобиколят Алтаир от двете му страни. Асасинът гледаше напред, където търговецът висеше с главата надолу. Дългокосият прехвърляше ятагана от едната ръка в другата и ефесът издаваше тих плющящ звук, когато се удареше в дланта му. Бейхас пък дъвчеше вътрешната страна на бузата си.

Дългокосият направи крачка напред и замахна с ятагана. Въздухът сякаш завибрира от дрънченето на стоманата, когато Алтаир го спря със своя меч, направи широк замах, за да отбие ятагана, и усети как мускулите му негодуват. Ако крадците атакуваха отблизо, той не беше сигурен колко дълго ще издържи. Вече беше стар. Старците се грижат за градини или прекарват следобедите замислени над проучванията си, четат и мислят за онези, които са обичали и изгубили, не участват в битки с мечове, особено когато противникът е по-многоброен. Замахна към Бейхас, за да му попречи да го нападне в гръб. Бейхас обаче успя да се прокрадне достатъчно близо и камата му остави рана на гърдите на асасина. Алтаир също нападна, двамата се сблъскаха, размениха удари и това даде възможност на дългокосия да се включи, преди Алтаир да успее да отбие удара му. Дългокосият замахна настървено с камата си и нанесе дълбока рана на крака на стареца. От нея шурна кръв и Алтаир едва не изгуби равновесие.

Закуцука настрани и се опита да се подпре на кладенеца, за да има защита поне от една страна. Зад него се полюшваше търговецът.

— Бъди силен — чу той тихия глас на търговеца — и знай, че каквото и да се случи, съм ти благодарен и признателен, независимо дали ще мога да ти го кажа отново в този живот или в следващия.

Алтаир кимна, без да се обръща, за да не изпуска от поглед главорезите. Щом видяха кръвта му, двамата се поразвеселиха, отново се окуражиха и нападнаха с ожесточение. Алтаир отби три от атаките им, сдоби се с нови рани и сега вече кървеше обилно, куцаше и беше останал без дъх. Страхът вече не беше оръжие, което да му бъде от помощ. Беше изгубил предимството. Оставаха му единствено позадрямалите умения и инстинкти, затова се върна назад към някои от най-изключителните си битки: победата над хората на Талал, победата на Молък, победата над рицарите тамплиери на гробището в Йерусалим. Воинът, който беше участвал в тези битки, щеше да насече тези двамата за броени секунди.

Само че онзи воин беше остарял. Скръбта и усамотението бяха изпили силите му. В продължение на двайсет години беше скърбил за Мария, беше обсебен от Ябълката. Беше позволил изключителните му бойни умения да закърнеят.

Усети как кръвта му пълни ботушите. Ръцете му бяха хлъзгави от кръв. Замахваше на сляпо с меча си. Не че се отбраняваше, по-скоро се опитваше да държи нападателите си далече. Замисли се за торбата си, качена на безопасно място на смокинята. Там беше скрита Ябълката. Само ако я докоснеше щеше да победи, но торбата беше далече, а и той се беше зарекъл да не използва артефакта никога повече; нали тъкмо затова го остави на дървото, за да държи изкушението на разстояние. Истината беше, че ако можеше да се добере до нея, щеше да я използва, вместо да умре по този начин и да остави търговеца в ръцете им. След намесата на Алтаир нещастният човечец със сигурност го чакаше мъчителна смърт.

Да, той щеше да използва Ябълката, защото губеше. Отново им беше позволил да се доближат. Дългокосият изникна някъде отстрани и той извика от усилието, което вложи, за да отбие ударите му. Бандитът парира вражеските удари — веднъж, два пъти, три пъти — успя да се наведе и нанесе нова рана на Алтаир, а той се дръпна встрани, заслепен от болка. По-добре беше да умре по този начин, в бой, вместо да се предаде.

Дългокосият напредна отново и се чу нов звън на мечовете. Алтаир получи нова рана, този път на здравия крак. Отпусна се на коляно, ръцете му увиснаха и той остави ненужния меч в пясъка.

Дългокосият пристъпи напред, но Бейхас го спря:

— Остави го на мен.

Алтаир се замисли за друго време, преди хиляди животи, когато противникът му беше изрекъл същите думи и как беше накарал рицарят да плати за арогантността си. Този път задоволството му беше отнето, защото Бейхас пристъпваше към Алтаир. Старецът беше коленичил изнемощял, победен, с наведена глава. Опита се да накара краката си да се изправят, но те отказаха да се подчинят. Опита се да вдигне меча, но ръцете не го слушаха. Забеляза как чуждият меч се спуска и вдигна глава, колкото да види как Бейхас оголва зъби, а златната му обица блести под лъчите на утринното слънце.

В този момент търговецът се залюля, прегърна Бейхас отзад и го спря. С оглушителен вик, събрал всичките си сили, призовани незнайно откъде, Алтаир се стрелна напред и мечът му се заби в корема на Бейхас, отвори вертикален разрез, който стигна почти до гърлото. В същия момент Муклис грабна камата, тъкмо преди да се изплъзне от пръстите на престъпника, замахна и преряза въжето, с което беше вързан. Тупна тежко край стената на кладенеца, скочи на крака и застана до спасителя си.

Алтаир почти се беше превил на две, немощен, умиращ. Въпреки това вдигна меча и погледна с присвити очи дългокосия, който неочаквано се оказа сам срещу по-многоброен противник и започна да губи кураж. Вместо да нападне, той заотстъпва към коня си. Без да сваля очи от Алтаир и Муклис, той възседна животното. Той ги наблюдаваше, а те наблюдаваха него. След това прокара многозначително пръст през гърлото си и препусна нанякъде.

— Благодаря ти — обърна се Муклис към Алтаир. Асасинът не отговори. Беше паднал, превит на две на пясъка.

55

Седмица по-късно пристигна пратеник от главатаря на бандитите. Хората от селото го наблюдаваха как язди през селото към цитаделата. Беше от хората на Фахад, така разправяха, а по-мъдрите сред тях знаеха каква работа има в крепостта. Два дни преди това хората на Фахад бяха дошли в селото и оповестиха, че имало награда за онзи, който посочи убиеца на сина на Фахад, Бейхас. Бил му помогнал търговец от Масиаф, на търговеца нямало да му се случи нищо, ако посочел страхливото псе, което посякло любимия син на предводителя на престъпниците. Селяните поклатили глави и продължили да си вършат работата, така че мъжете си тръгнали с празни ръце, но предупредили, че имат намерение да се върнат.

Ето че било дошло времето за разплата — така твърдели клюкарите. Само че дори Фахад нямало да посмее да изпрати хора в селото, след като то било под закрилата на асасините. Преди това трябвало да поиска разрешение от Учителя. Навремето Фахад нямало да посмее да поиска подобно нещо от Алтаир или Ал Муалим, но Абас бил нещо друго — слаб човек, който лесно можел да бъде купен.

Пратеникът си тръгнал сериозен, поглеждал презрително селяните, покрай които минавал, подсмихвал се и прокарвал пръст по шията си.

— Изглежда, Учителят е дал на Фахад благословията си да нахлуе в селото — отбеляза Муклис късно същата вечер, когато свещите догаряха. Беше седнал на леглото на странника, но говореше повече на себе си, отколкото на болния, който така и не беше дошъл в съзнание след битката. Муклис го беше качил на седлото на втория кон и го беше закарал в дома си, в Масиаф, за да го излекува. Алия и Нада се грижеха за него и цели три дни се питаха дали ще живее, или ще умре. От загубата на кръв той беше блед като утринна мъгла и лежеше (Алия и Муклис му отстъпиха своето легло) неподвижно като труп, който всеки момент ще напусне този свят. На третия ден цветът на лицето му започна да се подобрява. Това установи Муклис, когато се върна от пазара и се настани на обичайното си място до леглото, за да поговори със спасителя си с надеждата да го съживи. Свикна да му разказва как са преминали дните му, понякога обсъждаше важни събития, за да възбуди подсъзнанието му и по този начин да го свести.

— По всичко личи, че Абас има цена — обясняваше сега. Поглеждаше към непознатия, който лежеше по гръб, раните му заздравяваха добре и той ставаше все по-силен с всеки изминал ден.

— Учителят Алтаир щеше да умре, но не би допуснал подобно нещо — рече той.

Наведе се напред и изрече внимателно:

— Учителят Алтаир Ибн-Ла’Ахад.

За пръв път, откакто попадна в дома на Муклис, очите на непознатия се отвориха.

Търговецът се беше надявал да стане така, но беше неочаквано и той се отдръпна, докато наблюдаваше как светлината се връща бавно в замъглените очи.

— Ти си, нали? — промълви Муклис, докато непознатият мигаше, след това обърна поглед към него. — Ти си, нали? Ти си Алтаир.

Алтаир кимна. Очите на Муклис плувнаха в сълзи, той се отпусна на колене на каменния под и стисна едната ръка на Алтаир между своите.

— Най-сетне се върна при нас — рече, докато хлипаше. — Върна се, за да ни спасиш. — Последва мълчание. — Нали се върна, за да ни спасиш?

— Имате ли нужда от спасение? — попита старецът.

— Имаме. Не се ли връщаше тъкмо затова, когато те срещнах?

Алтаир се замисли.

— Когато тръгнах от Аламут, беше неизбежно рано или късно да се озова тук. Единственият въпрос беше кога.

— Бил си в Аламут?

— Да, през изминалите двайсет години.

— Казаха ни, че си мъртъв. Онази сутрин, когато Мария загина, а ти се хвърли от кулата на крепостта.

— Наистина се хвърлих от кулата — усмихна се мрачно Алтаир, — но оживях. Стигнах до реката зад селото. По една случайност се натъкнах на Дарим. Той тъкмо се връщаше от Аламут, където беше намерил съпругата на Сеф и децата му. Взе ме и ме заведе при тях.

— Казаха ни, че си мъртъв — повтори Муклис.

— Кои са те?

Муклис махна с ръка към цитаделата:

— Асасините.

— Така им е било угодно да разправят, но са знаели, че не съм.

Той изтегли ръката си от ръцете на Муклис и седна, спусна крака от леглото. Погледна стъпалата и сбръчканата старческа кожа. Всяка частица от тялото го болеше, но той се чувстваше… по-добре. Дръпна качулката над главата, наслади се на усещането и вдъхна мириса на чистата тъкан.

Вдигна ръце към лицето и усети, че брадата му е поникнала. Ботушите му бяха наблизо, а на масата до леглото видя пръстения механизъм с новия дизайн, който беше взел от Ябълката. Трябваше му помощта на ковач, за да го направи. Преди това…

— Ами торбата ми? — попита той Муклис, който скочи. — Къде ми е торбата?

Без да каже и дума, търговецът посочи камъка в основата на леглото и Алтаир погледна към познатата форма.

— Надникна ли вътре? — попита той.

Муклис поклати глава и Алтаир го погледна внимателно. Изглежда му повярва, защото се отпусна, посегна към ботушите, нахлузи ги и се намръщи.

— Трябва да ти благодаря, задето се погрижи за мен — рече. — Щях да бъда мъртъв още при кладенеца, ако не беше ти.

Муклис изсумтя и отново седна.

— Съпругата и дъщеря ми се грижиха за теб. Аз трябва да ти благодаря. Ти ме спаси от ужасна смърт в ръцете на онези бандити. — Наведе се напред. — Стореното от теб е достойно за Алтаир Ибн-Ла’Ахад от легендите. Разказах на всички.

— Хората знаят ли, че съм тук?

Муклис разпери ръце.

— Разбира се. Цялото село знае за героя, изтръгнал ме от ръцете на смъртта. Всички са убедени, че си ти.

— Защо са решили така? — попита Алтаир.

Търговецът мълчеше. Вместо това посочи с брадичка ниската маса, където бе оставен смъртоносният механизъм на камата.

Алтаир се замисли.

— Каза ли им за камата?

Муклис се замисли.

— Ами, да — отвърна, — разбира се. Защо?

— Ще се чуе в цитаделата. Ще дойдат да ме търсят.

— Няма да са единствените — отвърна с горчивина Муклис.

— Какво имаш предвид?

— Бащата на онзи, когото уби, дойде в крепостта.

— Кого съм убил?

— Кръвожаден главорез. Бейхас.

— Ами бащата?

— Фахад е главатар на банда престъпници, които ограбват пътниците в пустинята. Разправят, че лагерът им бил на два или три дни езда. Пратеникът беше техен. Говорят, че дошъл да иска благословията на Учителя да нападне селото и да търси убиеца.

— Учителя ли? — попита остро Алтаир. — Абас ли?

Муклис кимна.

— Беше предложена награда за убиеца, но селяните мълчат. Абас обаче едва ли е постъпил по същия начин.

— Значи хората имат добри сърца — рече Алтаир — за разлика от лидера им.

— Самата истина — съгласи се Муклис. — Той ни отнема парите и не ни дава нищо в замяна. Навремето цитаделата може и да беше сърцето на общността, от което идваха сили, напътствия…

— И закрила — довърши Алтаир.

— И това също — потвърди търговецът. — Всичко това замина, когато замина и ти, Алтаир, и беше заменено с… корупция и параноя. Казват, че Абас трябвало да потуши въстание, след като ти замина, организирано от асасините, които са били верни на вас с Малик. Наредил да бъдат убити всички наставници от страх да не се повтори същото. Заради параноята стои денонощно в кулата, все му се привиждат заговори и избива всички, които си въобразява, че са заговорници. Повелите на Ордена се разпадат, а в крепостта цари отчаяние. Разправят, че го измъчвал все един и същи сън. Алтаир Ибн-Ла’Ахад се връща от изгнание в Аламут с… — погледна Алтаир за разрешение, а след това погледна към торбата — с артефакта, който може да го победи… Има ли подобно нещо? Наистина ли замисляш нападение?

— Дори да има подобно нещо, не артефактът ще победи Абас, а вярата, вярата в нас самите и кредото — само така ще постигнем желаното.

— Чия вяра, Алтаир?

Той махна с ръка.

— Твоята. Вярата на хората и на асасините.

— И как ще си я върнем? — попита Муклис.

— С примери — отвърна Алтаир, — малко по малко.

На следващия ден той излезе в селото и започна не само да говори за истинския път на асасините, но и да го демонстрира нагледно.

56

Имаше битки, в които на Алтаир му се наложи да се намеси, разправии между търговци, които изискваха преценката му, спорове за земя между съседи, но нито един проблем не беше толкова страшен като скандала между две жени за един мъж. Въпросният мъж, Арон, седеше на сянка на една пейка и се свиваше, докато двете жени се караха. Муклис, който се разхождаше в селото заедно с Алтаир, се опита да се намеси, докато Алтаир остана настрани, скръстил ръце, и търпеливо чакаше разпрата да престане, за да поговори с жените. Вече бе решил какво да им каже. Налагаше се Арон да се произнесе, независимо дали му харесваше или не. Алтаир беше силно притеснен за момчето, чиято треска не отслабваше и когото лекуваше с отвара, която беше взел от Ябълката.

Притесняваше се и за кошничаря, който създаваше нови инструменти по идеи на Алтаир, идеите, за които също бяха от Ябълката.

Притесняваше се и за ковача, който прегледа скиците му, обърна ги наопаки, след това ги постави на масата, за да му покаже Алтаир точно какво иска да бъде изковано. Много скоро асасинът щеше да има нови оръжия, като онези, които беше видял.

Притесняваше се и заради мъжа, който го наблюдаваше през изминалите няколко дни, следеше го като сянка, криеше се или поне така си мислеше. Алтаир го видя, разбира се. Забеляза стойката му и веднага разбра, че е асасин.

Все някога щеше да се случи, разбира се. Абас сигурно беше изпратил свои съгледвачи в селото, за да научи повече за непознатия, който се биеше със скрита кама също като асасин. Сигурно беше стигнал до извода, че Алтаир се е върнал, за да поеме управлението на Ордена. Може би се надяваше крадците да убият Алтаир вместо него, може пък да беше изпратил човек, който да се заеме с тази задача. Може би сянката, която го следваше неотлъчно, беше асасинът на Алтаир.

Жените не спираха да се карат. Муклис се обърна дискретно към него:

— Учителю, май съм допуснал грешка. Тези двете не се карат на коя да бъде нещастният Арон, а с коя да бъде.

Алтаир се разсмя.

— Все същото — отвърна и погледна развеселено към мястото, където Арон гризеше нокти. — Младият човек ще реши каква да бъде съдбата му. — Погледна скришом човека, който се беше заслонил под дърветата наблизо, загърнат в плащ с цвят на засъхнала кал. Приличаше на задрямал селянин.

Обърна се към Муклис:

— Ей сега се връщам. От техните приказки ожаднях.

Обърна се, остави малката група и някои понечиха да го последват, но Муклис тайно им даде знак да останат.

Алтаир усети как сянката му става и го следва към малкия площад и чешмата в центъра. Той се наведе, отпи, изправи се отново и се престори, че оглежда селото. Тогава…

— Всичко е наред — рече той на мъжа, който знаеше, че е застанал зад него. — Ако искаше да ме убиеш, досега да си го направил.

— Ти щеше ли да ми позволиш?

Алтаир се разсмя.

— Не съм прекарал целия си живот като воин, за да се оставя на едно пале, което ме дебне до чешмата.

— Значи си ме чул?

— Разбира се, че те чух. Ти приближи тихо като слон и дори разбрах, че щадиш лявата си страна. Ако беше решил да ме нападнеш, щях да се изтегля надясно, за да нанеса удар по уязвимата ти страна.

— Не ти ли е минавало през ума, че бих очаквал подобен ход?

— Зависи от мишената ти. Ти би трябвало да я познаваш много добре и да си запознат с бойните умения на човека.

— Знам, че въпросната мишена има несравними бойни умения, Алтаир Ибн-Ла’Ахад.

— Нима? Сигурно си бил дете по времето, когато наричах Масиаф моето село.

Алтаир се обърна към непознатия, който смъкна качулката и отдолу се показа лицето на младеж, може би двайсетинагодишен, с тъмна брада. Беше стиснал зъби и Алтаир позна очите.

— Точно така — отвърна младежът. — Тъкмо тогава съм роден.

— Значи не си настроен против мен? — попита Алтаир и посочи с брадичка цитаделата. Тя сякаш ги наблюдаваше.

— Някои се оставят по-лесно да им бъдат промити мозъците от други — отвърна момчето. — Мнозина са все още предани на старото кредо и стават все повече, докато наблюдаваме колко зле ни се отразяват новите методи на управление. Аз имам основателна причина да остана верен.

Двамата асасини бяха застанали един срещу друг край чешмата и на Алтаир му се стори, че светът потръпва. Неочаквано усети слабост.

— Ти как се казваш? — попита той глухо.

— Имам две имена — отвърна момчето. — С едното ме знаят в Ордена, Тазим, но имам и друго, което ми е дадено от мама в чест на татко. Той е загинал, когато съм бил още малък, убит по заповед на Абас. Името му е…

— Малик. — Алтаир си пое дълбоко въздух и пристъпи напред, от очите му рукнаха сълзи, когато стисна момчето за раменете. — Дете мое — възкликна той. — Трябваше да се сетя. Имаш очите на баща си. — Засмя се. — Не съм сигурен, че притежаваш неговите умения да се прокрадваш, но… Същият дух. Не знаех… Не знаех, че има син.

— Мама била отпратена, след като го хвърлили в тъмницата. Бях съвсем млад, когато се върнах, за да постъпя в Ордена.

— За да търсиш отмъщение ли?

— След време и това ще стане. Което е най-добро за паметта му. След като ти вече си тук, пътят ми е ясен.

Алтаир го прегърна през раменете, поведе го настрани от чешмата, двамата прекосиха площада и заговориха.

— Добри ли са бойните ти умения? — попита той младия Малик.

— Откакто Абас е начело, тези неща са занемарени, но аз много тренирах. Знанията на асасините са си останали същите през последните двайсет години.

Алтаир се засмя.

— Не е точно така. Тук обаче — докосна той челото си с пръст, — тук знанието на асасините е набъбнало десетократно. Има много неща, които да покажа на Ордена. Планове. Стратегии. Дизайн за нови оръжия. В момента ковачът на селото ги прави.

Изпълнените с уважение селяни се отдръпваха от пътя им. Вече всички знаеха, че Алтаир е сред тях, че навремето е бил Учителят в крепостта.

— Казваш, че в цитаделата има и други, които са верни на старото кредо.

— Онези, които мразят Абас, са много. Станаха още повече, откакто им разказах какво видях в селото. Новината за великия Алтаир, който се е завърнал, плъзна бавно, но сигурно.

— Добре — отвърна Алтаир. — Възможно ли е да бъдат убедени да въстанат, за да нападнем замъка?

Младият Малик спря и погледна Алтаир, присви очи, сякаш искаше да се убеди, че старецът не се шегува. След това се ухили.

— Значи ще го направиш. Наистина ще стане. Кажи кога.

— Крадецът Фахад скоро ще доведе хората си в селото — отвърна той. — Трябва да сме готови преди това.

57

На следващата сутрин, на зазоряване, Муклис, Алия и Нада обиколиха къщите и информираха хората, че Учителят щял да се качи по хълма. Тръпнещи от нетърпение, хората се събраха на пазара, разделиха се на групи или насядаха по ниската стена. След известно време Алтаир отиде при тях. Беше в бял плащ и пояс. Онези, които се вгледаха внимателно, забелязаха пръстения механизъм. Той застана в средата на площада, Муклис малко настрани, като верен помощник, и зачака.

Какво ли щеше да му каже Мария, питаше се Алтаир, докато чакаше. Той се беше доверил на момчето Малик веднага. Ако се окажеше измамник, Алтаир щеше да загине и плановете му да си върне Ордена щяха да се окажат фантазиите на старец. Замисли се за онези, на които бе имал доверие преди и го бяха предали. Дали Мария щеше да го посъветва да бъде внимателен? Дали щеше да му каже, че е глупак, след като прояви доверие при толкова малко доказателства! Може би щеше да му каже: „Довери се на инстинктите си, Алтаир. Уроците на Ал Муалим са ти дали мъдрост, насочили са те по пътя на зрелостта.“

„Сега вече съм много по-мъдър, любов моя“ — помисли си той. Пазеше образа й в спомените си.

Знаеше, че тя ще одобри какво е направил с Ябълката, годините, в които се беше учил от нея. Нямаше да одобри вината, която изпитваше за смъртта й, срама, който го измъчваше, че е позволил да бъде воден от гнева. Не, нямаше да одобри. Какво ли щеше да каже? Като англичанка често му повтаряше: „Овладей се.“

Едва не се изсмя. Овладей се. Накрая се беше овладял, но му отне години. През тези години мразеше Ябълката, ненавиждаше дори мисълта за нея, злите сили, които дремеха под гладката обвивка. Гледаше я дълго, замислен часове наред, преживяваше отново болката, която му беше донесла.

Изоставена, неспособна да понесе страданията на Алтаир, съпругата на Сеф и двете й дъщери бяха заминали. Научи, че са се установили в Александрия. Година по-късно замина и Дарим, прогонен от угризенията на баща си и манията му по Ябълката. Беше пътувал във франция и Англия, от тамошните лидери беше научил, че монголите са поели на боен поход. Когато остана сам, Алтаир започна да се самоизмъчва още повече. Дълги нощи се взираше в Ябълката, сякаш бяха бойци, готови да се сблъскат. Имаше чувството, че ако откъсне очи от нея, тя ще му се нахвърли.

Накрая се замисли за онази нощ в градината на Масиаф, когато Ал Муалим лежеше убит на мраморната тераса, а водопадът ромолеше зад тях. Спомни си как пое Ябълката за пръв път, как усети благородството в нея, в което нямаше и следа от зло. Спомни си образите в нея, странните футуристични картини за култури, отдалечени от неговото време, съвсем различни, напълно непонятни. Онази нощ в градината той инстинктивно усети капацитета й за добро. Оттогава бе показвала единствено злото, на което беше способна, но дълбоката й мъдрост беше някъде вътре. Просто трябваше да я убеди да му я покаже. Тя имаше нужда от агент, за да освободи знанията си, а Алтаир веднъж бе успял да овладее силата й.

След това усети как го притиска мъка по Ал Муалим. Сега пък му домъчня за семейството. Може би Ябълката първо трябваше да отнеме, чак след това даваше.

Какъвто и да беше отговорът, той започна да я проучва и изпълваше дневник след дневник, страница след страница с размисли, идеологии, различни видове дизайн, рисунки, графики и спомени. Безброй свещи догаряха, докато той пишеше трескаво и спираше колкото да отиде да се облекчи. Дни наред пишеше, след това ставаше и дни наред яздеше до Аламут заради неща, които беше научил от Ябълката. Събираше съставки, трупаше провизии. Веднъж Ябълката го насочи към серия артефакти, които той откри и скри, но не каза на никого за местонахождението им.

През всичкото това време скърбеше. Все още се обвиняваше за смъртта на Мария, но се поучи от нея. Сега вече мъката му беше по-чиста: копнеж за Мария и Сеф, болка, която така и не го изостави. Един ден беше остра, пронизваща като острие, забило се хиляди пъти в сърцето му, а на следващия оставяше празнота, в която сякаш болна птица се опитваше да изпърха с криле.

Понякога се усмихваше, защото мислеше, че Мария ще одобри, че скърби за нея. Щеше да се хареса на глезената английска благородничка, която умееше да погледне мъжа отвисоко, все едно го сразяваше в битка. Тя определено щеше да одобри, ако той се владееше, но най-много щеше да одобри сегашните му действия: да отнесе натрупаните знания в Ордена. Когато сложи край на изгнанието си, той знаеше, че има причина да се върне в Масиаф. Сега обаче не беше сигурен. Знаеше единствено, че няма друга възможност. Отиде на гроба й; наблизо беше погребан Малик. Алтаир беше осъзнал, че Мария, Сеф и Малик, майка му и баща му, дори Ал Муалим завинаги са изгубени за него. Обаче можеше да си върне Братството.

Щеше да успее единствено ако младият Малик удържеше на думата си. Докато стоеше на площада, той усещаше вълнението и нетърпението на насъбралите се също като тежък товар. Мярна Муклис и започна да се пита дали ще успее. Погледна цитаделата, зачака портата да се отвори и да наизлизат хора. Малик каза, че щели да бъдат поне двайсет и щели да подкрепят Алтаир. С двайсет воини и хората от селото, помисли си Алтаир, щяха да победят трийсет, дори четирийсет асасини, все още лоялни на Абас.

Запита се дали Абас е в кулата на Учителя, дали присвива очи, за да разбере какво се случва долу. Надяваше се да е така.

През целия си живот се беше старал да не изпитва радост от смъртта на други, но когато ставаше въпрос за Абас…

Въпреки че го съжаляваше, той трябваше да отговаря за смъртта на Сеф, Малик и Мария, освен това беше съсипал Ордена. Алтаир си беше обещал да не се радва — да не изпитва дори облекчение — от смъртта на Абас.

Само че той щеше да се зарадва и да изпита облекчение, че Абас го няма, след като го убиеше. Поне това можеше да си позволи.

Това щеше да стане единствено ако портата се отвореше и съюзниците му дойдеха. Хората около него станаха неспокойни. Той усети как досегашната им увереност започва да се топи.

И тогава усети вълнението на селяните, и вдигна поглед към портата на замъка, все още затворена. Мъж в бяло се беше появил сред тълпата. Той пристъпи към Алтаир с наведена глава, след това свали качулката и се усмихна. Беше младият Малик. Зад него имаше и други. Всички се появиха изневиделица. Муклис ахна. Неочаквано площадът се напълни с мъже в бели плащове. Алтаир се разсмя. Изненада, облекчение и радост прозвучаха в смеха му. Асасините пристъпваха към него, скланяха глави в знак на уважение и му показваха или меч, или лък, или нож. Засвидетелстваха верността си.

Алтаир стисна младия Малик за раменете. Очите му грееха.

— Вземам си думите обратно — рече той. — И твоите умения, и уменията на хората ти са забележителни.

Малик се ухили и сведе глава.

— Учителю, тръгваме веднага. Абас много скоро ще усети, че ни няма.

— Добре — съгласи се Алтаир и се качи на ниската стена край чешмата. Муклис пристъпи напред, за да му помогне, но той му махна с ръка. Обърна се към множеството:

— Замъкът на хълма от много отдавна е тъмен и застрашителен, но днес се надявам отново да се превърне в място на светлината — с ваша помощ. — Разнесе се тих шепот и Алтаир накара хората да замълчат. — Не бива обаче да посрещаме зората през мъглата на пролятата кръв на асасини. Онези, които изберат да останат верни на Абас, са наши врагове днес, но утре ще ни бъдат приятели. Тяхното приятелство може да бъде спечелено само ако с победата проявим милост. Убивайте единствено ако е абсолютно наложително. Искаме да донесем мир в Масиаф, не смърт.

След тези думи скочи от стената и тръгна през площада, а асасините и селяните поеха след него. Асасините вдигнаха качулките си. До един изглеждаха решителни. Селяните вървяха малко по-назад: развълнувани, нервни, уплашени. Колко много зависеше от изхода на днешните събития.

Алтаир се заизкачва по склона, по който като дете беше тичал заедно с Абас. Като асасин беше тичал нагоре и надолу по време на тренировките, когато изпълняваше поръчки на Учителя, когато заминаваше на мисия или се връщаше от мисия. Сега усещаше тежестта на годините и в костите, и в мускулите си; изкачваше се с усилие по склона, но не спря нито за миг.

Малка група верни на Абас воини ги пресрещна на хълма. Бяха разузнавачи, изпратени да изпробват силата им. Отначало хората на Алтаир нямаха желание да се бият с тях. Та нали бяха техни другари, с които бяха живели, с които се бяха обучавали. Приятели се изправиха едни срещу други и ако боят продължеше, роднините също щяха да застанат едни срещу други. Разузнавачите и много по-многобройните хора на Алтаир се наблюдаваха. Разузнавачите имаха предимство, защото бяха заели позиция на високо, но откъм сили бяха като агнета, изпратени на заколение.

Алтаир вдигна поглед към кулата на Учителя. Абас сигурно го беше видял. Не може да не бе забелязал хората, които се качваха по хълма. От цитаделата премести поглед към разузнавачите, изпратени да се бият в името на корумпирания си предводител.

— Никакви убийства — повтори Алтаир на хората си и Малик кимна.

Един от разузнавачите се ухили грозно.

— Значи няма да стигнеш далече, старче. — Той се втурна напред и замахна с меча към Алтаир, вероятно решил да пререже корена на злото, да убие Алтаир и по този начин да попречи на въстанието.

За частица от секундата асасинът се отдръпна от останалите, завъртя се и прихвана нападателя отзад, за да го спре.

Мечът на разузнавача издрънча на земята, когато усети камата на Алтаир притисната до врата си и захленчи.

— Няма да има никакви убийства в името на този старец — прошепна Алтаир на ухото на разузнавача и го блъсна към Малик, който го прихвана и го събори на земята. Останалите разузнавачи пристъпиха напред, но с много по-малко ентусиазъм; нямаха желание да се бият. Всички до един се оставиха да бъдат заловени и след малко бяха или пленници, или в безсъзнание.

Алтаир наблюдаваше схватката отстрани. Погледна ръката си, порязана от меча на разузнавача, и тайно избърса кръвта. „Действаш бавно — порица се той. — Следващия път остави битките на младите.“

Въпреки това се надяваше Абас да гледа. По бойниците започнаха да се събират асасини. Надяваше се и те да са видели събитията на хълма, и да са разбрали, че към тях ще се отнесат милостиво.

Продължиха нагоре по хълма и стигнаха на равното тъкмо когато портата на крепостта най-сетне се отвори. Оттам се изсипаха нови асасини, крещяха и бяха готови за битка.

Селяните зад него се разпищяха и побягнаха, въпреки че Муклис се опитваше да ги спре. Алтаир се обърна и видя как той вдигна ръце, но не можеше да вини хората, че са изгубили решителността си. Всички знаеха колко безмилостни и жестоки могат да бъдат асасините. Нищо чудно досега да не бяха виждали асасини да се срещат като противници и да нямаха никакво желание да присъстват. Те видяха озверели асасини, които излязоха с крясъци, оголили зъби, размахали мечове, а земята трепереше под краката им. Поддръжниците на Алтаир се снишиха, напрегнаха, готови да дадат отпор. Някои от селяните хукнаха да търсят къде да се скрият, други се втурнаха надолу по хълма. Чу се мощен вик, зазвънтяха оръжия, когато противниците се сблъскаха. Малик охраняваше Алтаир и следеше движението по бойниците, докато битката вилнееше. Там бяха застанали стрелци — десет човека. Ако започнеха да стрелят, битката със сигурност щеше да бъде изгубена.

Едва сега видя Абас.

И той го видя.

За момент двамата водачи останаха загледани един в друг. Абас се беше изправил на бойниците, а Алтаир беше вдигнал глава долу, в ниското — силен, непоклатим като скала, докато битката бушуваше около него. Най-добрите приятели от детството се бяха превърнали в смъртни врагове. След това моментът премина, тъй като Абас изкрещя на стрелците да се прицелят. Алтаир забеляза несигурността по лицата им, когато вдигнаха лъковете.

— Никой не бива да умира — провикна се Алтаир на своите хора, убеден, че ще спечели стрелците на своя страна, като им даде пример. Абас беше готов да жертва асасини, докато той нямаше подобно намерение и единствената му надежда беше, че сърцата на стрелците са искрени. Молеше се поддръжниците му да се въздържат, да не дадат повод на лъконосците да открият огън. Забеляза, че един от хората му падна с вик, гърлото му беше прерязано и асасинът, отговорен за това, нападна друг.

— Този — посочи той на Малик. — Заеми се с него, Малик, но, моля те, бъди милостив.

Малик се присъедини към битката и лоялистът беше спрян, когато Малик замахна към краката му. Щом противникът падна, той го възседна и не нанесе смъртоносен удар, ами го порази с ефеса и той изпадна в безсъзнание.

Алтаир отново вдигна поглед към бойниците. Забеляза двама от стрелците да отпускат лъковете и да клатят глави. Видя, че Абас вади кама — камата на баща му — и заплашва хората си с нея. Въпреки това те отпускаха лъковете един след друг и се подпираха на ефесите. Абас се завъртя, разкрещя се на лъконосците по бойницата зад него, нареди им да поразят предателите. Те също свалиха лъковете и сърцето на Алтаир запя. Той подкани своите хора да тръгнат към портата. Битката продължаваше, но лоялистите постепенно разбираха какво се случва. Докато се биеха, се споглеждаха несигурно и един по един се отказваха от битката, хвърляха мечовете, протягаха ръце, готови да се предадат. Пътят беше чист, когато хората на Алтаир тръгнаха към замъка.

Той поведе хората си до портата и почука силно с юмрук. Зад него се бяха скупчили асасините и селяните — бяха се върнали — така че беше пълно с хора. От другата страна на портата също се беше събрала тълпа, но там цареше небивала тишина. Хората на Алтаир също замълчаха, въздухът тръпнеше от напрежение и очакване, докато най-неочаквано резетата бяха дръпнати и тежката порта на замъка се отвори широко, а стражите хвърлиха оръжията си и сведоха глави пред Алтаир.

Той кимна, прекрачи прага, мина под арката, пресече двора и се отправи към кулата на Учителя. Зад него вървяха хората му, разгърнаха редици и заеха позиции в двора; лъконосците слязоха от бойниците при тях, а лицата на семейства и слуги бяха притиснати към прозорците на кулата. Всички искаха да видят завръщането на Алтаир и срещата му с Абас.

Той слезе по стълбите до площадката, след това влезе във фоайето. Абас стоеше на стълбите, точно пред него, лицето му беше помръкнало, изопнато, обзет от трескаво отчаяние.

— Всичко свърши, Абас — провикна се Алтаир. — Нареди на онези, които са ти все още верни, да се предадат.

Абас се изсмя.

— Никога.

В този момент вратите на кулата се отвориха и последните лоялисти излязоха. Бяха десетина — асасини и слуги. Някои бяха уплашени. Израженията на други обаче издаваха, че няма да се дадат лесно. Битката все още не беше приключила.

— Кажи на хората си да мируват — нареди Алтаир. Обърна се и посочи двора, където се беше събрала тълпа. — Не можеш да победиш.

— Аз защитавам цитаделата, Алтаир — отвърна Абас, — и ще я защитавам до последния човек. Ти не би ли сторил същото?

— Аз щях да защитавам Ордена, Абас. Вместо това ти пожертва всичко, за което някога сме се борили. Ти пожертва съпругата ми и сина ми на олтара на злобата си, и то заради отказа си да приемеш истината.

— За баща ми ли говориш? Ясно, пак лъжите, които разпространяваше за него.

— Нали затова сме тук? Нали затова ме мразиш от толкова години и тази омраза отрови всички ни.

Абас трепереше.

— Баща ми напусна Ордена. Никога не би се самоубил.

— Той се самоуби, Абас. Самоуби се с камата, която криеш под плаща си. Самоуби се, защото имаше повече чест, отколкото ти някога ще имаш, и защото не искаше никой да го съжалява. Той не търсеше съжаление, защото това те чака, докато гниеш в тъмницата на цитаделата.

— Никога! — изрева Абас. Насочи разтреперан пръст към Алтаир. — Нали твърдиш, че ще превземеш Ордена, без да отнемеш живота на нито един асасин. Да те видя как ще го направиш. Убийте го!

Неочаквано мъжете във фоайето се втурнаха напред и…

Във фоайето прозвуча експлозия и тя накара всички да замлъкнат — и тълпата в двора, и асасините, и лоялистите. Всички погледнаха изумено Алтаир, който беше вдигнал ръка, сякаш сочеше Абас — сякаш сочеше с оръжието си към стълбите. Само че вместо острие от китката му се виеше дим.

Откъм стълбите се чу приглушен вик и всички погледнаха към Абас, който беше навел глава над гърдите си към ивицата кръв, която се разливаше по плаща. Устата му мърдаше, докато се опитваше да произнесе думите, но така и не успя да ги изрече.

Асасините лоялисти се бяха заковали по местата си. Зяпаха Алтаир, който беше насочил протегнатата си ръка към тях, за да видят механизма на китката.

Изстрелът беше само един и той го беше използвал, но те не знаеха това. Нито един не беше виждал подобно оръжие досега. Малцина знаеха за съществуването му. Щом видяха, че старият асасин го е насочил към тях, лоялистите изгубиха куража си. Отпуснаха мечовете. Заслизаха покрай Алтаир към вратата на кулата, за да се слеят с тълпата, вдигнали ръце, готови да се предадат. Абас пристъпи напред, свлече се на стълбите и се изтъркаля тежко във фоайето.

Алтаир коленичи до него. Старият му враг дишаше тежко, едната му ръка беше извита под странен ъгъл, сякаш се беше счупила при падането. Плащът отпред беше мокър от кръв. Оставаха му минути живот.

— Да не би да очакваш да те моля за прошка — обърна се той към Алтаир, ухили се неочаквано и заприлича на жив скелет, — задето отнех сина ти и съпругата ти?

— Абас, моля те, нека последните ти думи не бъдат наситени със злоба.

Абас изсумтя пренебрежително.

— Той пак се опитва да бъде достоен. — Повдигна малко глава. — Ти нанесе първия удар, Алтаир. Аз отнех съпругата ти и сина ти, но едва след като лъжите ти отнеха много повече от мен.

— Не бяха лъжи — рече Алтаир простичко. — През всичките тези години нито веднъж ли не се усъмни?

Абас трепна и затвори очи, разкъсван от болка. След малко заговори:

— Някога питал ли си се дали има отвъдно, Алтаир? След малко ще знам със сигурност. Ако има, ще видя татко и двамата с него ще те посрещнем, когато дойде твоето време. След това няма да има място за съмнения.

Той се закашля, задъха се и на устата му се образуваха кървави мехурчета. Алтаир се вгледа в очите му и не откри и следа от сирачето, което бе познавал навремето, нямаше и следа от най-добрия му приятел. Пред него лежеше изкривено от злоба същество, което му беше отнело твърде много.

Докато Абас издъхваше, той осъзна, че нито го мрази, нито го съжалява. Не почувства нищо друго, освен облекчение, че Абас вече не е на този свят.

Два дни по-късно бандитът Фахад пристигна със седем от хората си и бе посрещнат на входа на селото от отряд асасини, предвождани от Алтаир.

Неканените гости спряха в самия край на пазара, пресрещнати от редица мъже в бели плащове. Някои бяха застанали със скръстени ръце, други бяха отпуснали пръсти върху ефесите на мечовете.

— Истина е значи. Великият Алтаир Ибн-Ла’Ахад си е върнал контрола над Масиаф — рече Фахад. Изглеждаше уморен, но бдителен.

Алтаир кимна за потвърждение.

Фахад също кимна, бавно, сякаш мислеше над наученото.

— Бях се разбрал с предшественика ти — рече най-сетне. — Платих му скъпо и прескъпо, за да ми позволи да вляза в Масиаф.

— Ето, влезе — отвърна любезно асасинът.

— Исках да вляза с цел — отвърна с подобие на усмивка Фахад: Намести се на седлото. — Тук съм, за да открия убиеца на сина си.

— Откри го — отвърна все така любезно Алтаир.

— Така значи — отвърна бандитът. Приведе се напред. — Кой от вас е? — Погледна редицата асасини.

— Нямаш ли свидетел, който да разпознае убиеца на сина ти? — попита Алтаир. — Той не е ли в състояние да посочи виновника?

— Имах свидетел — отвърна ядно Фахад, — но майката на сина ми му избоде очите.

— Ясно — отвърна Алтаир. — Е, той беше гнусна невестулка. Утеши се с това, че не направи нищичко, за да защити сина ти, нито пък да отмъсти за него, след като издъхна. Щом пред него се изправиха двама старци вместо един, той хукна да бяга презглава.

Фахад помръкна.

— Ти ли си бил?

Алтаир кимна.

— Синът ти умря, както и живя, Фахад. Обичаше да причинява болка.

— Наследил го е от майка си.

— Виж ти.

— Тя обаче настоява да отмъстя за него.

— Значи няма какво повече да си кажем — отвърна Алтаир, — освен ако не решиш да действаш веднага. В противен случай ще те чакам да се върнеш с армията си.

Фахад го погледна неуверено.

— Ще ме пуснеш да си ходя? Стрелците няма ли да ме спрат? Знаеш, че ще се върна, за да те смажа.

— Ако те убия, ще трябва да се изправя срещу побеснялата ти съпруга — усмихна се асасинът, — освен това ми се струва, че ще си промениш мнението и няма да нападнеш Масиаф.

— Защо реши така?

Алтаир се усмихна.

— Фахад, ако започне битка между нас, нито един няма да отстъпи. И двамата сме заложили много повече, отколкото показваме. Моята общност ще бъде съсипана, може би непоправимо, но също и твоята.

Фахад се замисли.

— Аз съм този, който трябва да реши дали сме заложили чак толкова много.

— Неотдавна и аз изгубих сина си — започна да обяснява Алтаир, — затова едва не изгубих останалите си хора. Разбрах, че цената е твърде висока, макар да ставаше въпрос за сина ми. Ако вдигнете оръжие срещу нас, рискувате прекалено много. Сигурен съм, че ценностите на вашата общност са корено различни от тези на моята, но също така съм сигурен, че ги цените не по-малко и държите на тях.

Фахад кимна.

— Доста по-умен си от предшественика си, Алтаир. Повечето от приказките ти са смислени, затова ще ги обмисля, докато се връщаме. Също така ще се опитам да обясня всичко на съпругата си. — Той дръпна юздите и обърна коня. — Успех, асасин — рече той.

— На теб ще ти е нужен повече.

Престъпникът отправи една от редките си усмивки и тръгна. Алтаир се засмя и погледна към цитаделата.

Очакваше го много работа.

58

12 август 1257 година

Оказа се, че сме закъснели с бягството от Масиаф и няма как да се махнем преди пристигането на монголите. А те наближаваха. Затова се подготвихме за заминаване за Константинопол за няколко часа и аз пиша тези думи, докато товарят каруците. Ако Мафео си мисли, че погледите, които ми хвърля, са достатъчни, за да оставя перото и да помогна, значи много греши. Знам, че тези думи ще бъдат от жизненоважно значение за бъдещите асасини, затова трябва да бъдат записани незабавно.

Нападна ни малък отряд, поне така ни казаха, но главните сили на врага не са далече. Междувременно отрядът е решил да се прослави, като атакува с ожесточение стените на селото и бойниците и се оттегля. Не разбирам много от военни действия и слава богу, но ми се струва, че с тези нападения просто изпитват силите ни или по-скоро липсата на такива. Питам се дали Учителят съжалява за решението си да остави цитаделата слаба, като разпусна асасините. Само допреди две години нито един вражески отряд не би доближил замъка, защото стрелците по бойниците щяха да ги ликвидират.

След като отне контрола на Ордена от Абас, първата задача на Алтаир беше да изпрати да донесат дневниците му. Творбите на Учителя щяха да се превърнат в основата, която нямаше да позволи Масиаф да потъне. Под корумпираното управление на Абас бойците вече не разчитаха на стария опит. От Братството на асасините беше останало единствено името. Първата задача на Алтаир беше да възстанови дисциплината. Тренировъчният плац отново си припомни звънтенето на стомана, чуваха се виковете и ругатните на инструкторите. Нито един монгол не би посмял да изпрати отряд.

Само че тъкмо когато братството бе възстановено — и като име, и като слава — Алтаир реши, че базата в Масиаф повече няма да съществува, и свали знамето на асасините. Той си представяше как асасините разпространяват славата на Ордена по цял свят. Трябвало да се смесят с хората, а не да са над тях. Когато синът на Алтаир, Дарим, се върна в Масиаф, повечето асасини бяха заминали, а малкото останали строяха библиотеката на Учителя. Когато бе завършена, Дарим повика нас двамата с брат ми от Константинопол.

Това ни връща към началото на разказа, осемдесет години след като е започнала историята.

— Това не е краят — рече Мафео. Вече не ме чакаше. Трябваше да се видим с Учителя в двора. За последен път минахме през крепостта, за да излезем, водени от верния иконом Муклис.

Когато пристигнахме, си помислих, че този двор е бил свидетел на какво ли не. Тук Алтаир е видял Абас за пръв път, изправил се в тъмата на нощта, разкъсван от болка заради пребития си баща. Тук двамата са се били и станали врагове, тук Алтаир е бил призован пред Ордена от Ал Муалим, тук е загинала Мария, също и Абас.

Асасините щяха да научат всичко, защото той беше повикал и тях. Дарим също беше сред тях, стиснал лъка си, също и младият Малик, и Муклис, който бе застанал до Учителя. Усещах как стомахът ми се свива нервно, как си поемам въздух, а шумът от битката навън ме разсейваше. Изглежда, монголите избраха точно този момент, за да организират поредната атака над замъка, може би усетили, че защитата е твърде слаба.

— Братя — рече Алтаир, когато се изправи пред нас, — времето ни заедно беше кратко, но съм сигурен, че този дневник ще бъде отговорът на всички въпроси, които искате да зададете.

Поех дневника, прехвърлих го от едната в другата ръка, изпълнен със страхопочитание. В него бяха записани мислите на Учителя, най-важното от годините, в които беше изучавал Ябълката.

— Алтаир — рекох аз. Едва намерих сили да говоря. — Това е безценен дар… Grazie.

Алтаир въздъхна, а Муклис пристъпи напред с малка торба, която подаде на Учителя.

— Накъде ще се отправите? — попита Алтаир.

— Засега към Константинопол. Там ще създадем гилдия, преди да се върнем във Венеция.

Той се разсмя:

— Синът ти Марко сигурно няма търпение да чуе разказите на баща си.

— Още е малък за тези разкази. Но един ден и това ще стане — усмихнах се аз.

Той ми подаде торбата и аз усетих, че в нея има тежки предмети.

— Ще те помоля и за една последна услуга, Николо. Вземи ги със себе си и ги пази добре. Ако се налага, ги скрий.

Извих вежди, сякаш молех за разрешението му да отворя чантата, и той кимна. Надникнах вътре, след това бръкнах и извадих камък, един от общо пет. И този в ръката ми, също както и другите, имаше дупка в средата.

— Артефакти? — попитах аз. Запитах се дали това бяха артефактите, които беше открил през годините в Аламут.

— Може и така да се каже — отвърна Учителят. — Те са ключове, всеки един от тях носи послание.

— От кого е това послание?

— Де да знаех — отвърна Алтаир.

Един асасин влезе запъхтяно в двора и заговори с Дарим, който пристъпи напред.

— Татко, предните отряди на монголите са пробили. Селото е превзето.

Алтаир кимна.

— Николо, Мафео, синът ми ще ви преведе през боя. Щом стигнете в долината, вървете през нея до едно малко селце. Там ще ви чакат коне и провизии. Бъдете здрави и стойте нащрек.

— И ти, Учителю. Пази се.

Той се усмихна.

— Разбира се.

След тези думи Учителя ни остави и даде заповедите си на асасините. Докато прехвърлях торбата със странните камъни през рамо и притиснах безценния дневник към гърдите си, се запитах дали ще го видим отново. От онзи ден помня убитите, крясъците, звънтенето на стомана, докато бързахме към една от къщите, където се свих, за да надраскам тези думи, въпреки че навън бушуваше битка. Можех само да се моля да успеем да избягаме невредими.

Незнайно защо бях убеден, че ще стане. Имам пълно доверие на асасините. Надявам се само да оправдая доверието на Алтаир. Само времето ще покаже.

1 януари 1258 година

Първият ден на новата година. Чувствата ми са смесени, докато бърша праха от корицата на дневника си и отгръщам на празна страница, без да съм сигурен дали това е ново начало или послеслов към досегашния разказ. Нека читателят реши.

От първата новина, която трябва да съобщя, ми се свива сърцето. Изгубихме дневника. Същият дневник, който ни даде Алтаир в деня на заминаването ни, който ни повери, се намира в ръцете на врага. Вечно ще ме измъчва моментът, в която лежах окървавен и разплакан в пясъка и наблюдавах как копитата на конете на нападащите монголи профучават покрай нас, след като един от тях сряза дръжката на кожената торба, в която бях прибрал дневника. Бяхме на два дни път от Масиаф, в пълна безопасност — поне така си мислехме — когато ни нападнаха.

Двамата с Мафео едва се спасихме и се утешавахме, че сме имали възможност да прекараме известно време с Учителя, да научим много за онова, което е описал в дневника си, и сме се научили да търсим знания и да извличаме най-ценното от тях. Решихме в най-скоро време да тръгнем на изток и да си върнем дневника (което за съжаление отлагаше завръщането ми във Венеция, за да видя сина си Марко), но преди това трябваше да свършим някои неотложни дела в Константинопол. Чакаха ни поне две години работа, която щеше да ни се стори още по-трудна без записаното в дневника. Независимо от това ние решихме, че дори да сме изгубили дневника, сърцата и душите ни са предани на асасините и ще приложим всички натрупани знания. Избрахме място за търговската си дейност на северозапад от „Света София“, където ще предлагаме най-висококачествени стоки (разбира се!). Междувременно ще започнем да популяризираме кредото на асасините, точно както бе замислено.

Ще сложим началото и на нова гилдия и ще решим къде да скрием петте камъка, които ни даде Алтаир. Ключовете. Беше казал или да ги пазим добре, или да ги скрием. След преживяното с монголите, решихме да скрием ключовете, затова ги сложихме на тайни места в Константинопол. Днес предстои да скрием последния, така че когато четете тези редове, и петте ще бъдат на сигурно място, в безопасност от тамплиерите, а бъдещите поколения асасини ще могат да ги открият.

Които и да са те.

Епилог

На палубата над него асасинът чу суматохата, познатото топуркане на крака, което известява приближаването към сушата. Членовете на екипажа заемаха местата си, хващаха се за въжетата, заслоняваха очи, за да се вгледат в далечината към трепкащите светлини на пристанището в очакване на нови приключения.

И асасинът очакваше новите приключения. Неговите щяха да са доста по-различни от онова, което си представяха хората от екипажа, почитатели на таверните и курвите. Асасинът почти им завидя за простичкия живот. Неговата задача беше много по-сложна.

Той затвори дневника на Николо и отмести книгата, пръстите му докоснаха старата подвързия, докато обмисляше наученото. Времето щеше да покаже важността на всичко това. Той въздъхна дълбоко, загърна се в плаща, нагласи механизма на китката и смъкна ниско качулката. След това отвори вратата на каютата и излезе на палубата, където заслони очи, за да огледа пристанището, докато корабът пореше искрящото море, а хората на брега се събираха, за да ги посрещнат.

Ецио беше пристигнал в големия град. Константинопол го очакваше.

Действащи лица

Николо Поло, разказвач

Мафео Поло

Асасини

Алтаир Ибн-Ла’ Ахад

Мария, съпругата му (моминско име Торп) Дарим и Сеф, техни синове Ал Муалим, Учителя Фахим ал-Саиф

Умар Ибн-Ла’ Ахад, баща на Алтаир Абас Софиан

Ахмад Софиан, баща на Абас Малик Ал-Саиф

Тазим, син на Малик, известен също като Малик

Кадар, брат на Малик

Рауф

Джабал

Лабиб

Суами

Ферим

Селяни от Масиаф

Муклис, съпругата му Алия и дъщеря му Нада

Кръстоносци

Ричард I Лъвското сърце

Салах Ал’дин, султан на сарацините.

Шихаб Ал’дин, негов син

Деветте мишени на Алтаир

Тамир, търговец на черния пазар

Абу’ л Нукод, кралят на търговците в Дамаск

Гарние дьо Наплуз, Велик магистър, рицар хоспиталиер

Талал, търговец на роби

Махд Адин, регент на Йерусалим

Уилям дьо Монферат, регент на Акра

Сибранд, Велик магистър от тевтонските рицари

Джубаир ал-Хаким, главен учен на Дамаск

Робер дьо Сабле, Велик магистър на рицарите тамплиери

В Кипър

Осман, капитан в цитаделата на Лимасол Фредерик Червения, високопоставен рицар тамплиер в Лимасол

Арман Бушар, наследник на Робер дьо Сабле

Маркос от съпротивата

Барнабас от съпротивата

Барнабас, агент на тамплиерите

Йонас, търговец

Молък — Бика

Шалим и Шахар, синове на Молък

Бандити

Фахад

Бейхас

Дългокосия

Content

Оливър Боудън
Тайният кръстоносен поход

Пролог

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Втора част

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Трета част

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Четвърта част

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

Епилог

Действащи лица