Вероника Рот

ФОР

На моите мъдри и храбри читатели

книга от поредицата Дивeргенти

УВОД

Отначало започнах да пиша „Дивергенти“ от гледна точка на Тобиас Итън, момче от Аскетите, намиращо се в особено обтегнати отношения с баща си, което копнее да се освободи от кастата си. След трийсет страници се оказах в задънена улица, защото героят ми не беше особено подходящ за нещата, които исках да разкажа. Четири години по-късно, когато започнах тази история отначало, намерих правилния персонаж, който да я подхване – този път момиче от Аскетите, което иска да открие какво е в действителност. Но Тобиас така и не изчезна – той се появи като Фор, инструктор, приятел, гадже, равноправен на Трис герой. Той винаги е бил личност, която съм искала да изследвам по-дълбоко заради начина, по който оживява пред мен всеки път, когато се докосна до него. Има нещо много силно в способността му да преодолява бедите и даже, в някои случаи, да процъфтява в тях.

Действието в първите три истории – „Трансферът“, „Послушникът“ и „Синът“, се развива, докато Тобиас извървява пътя си от Аскетите към Безстрашните и придобива своята сила – преди изобщо да срещне Трис. В последния разказ – „Предателят“, който хронологично се пада в средата на „Дивергенти“, – той се запознава с нея. Много исках да включа този момент там, но, за съжаление, нарушаваше ритъма на действието. Затова ще го откриете в тази книга.

Поредицата „Дивергенти“ следва живота на Трис от момента, в който тя поема контрола над него и над идентичността си – тук можем да проследим как Фор прави същото. А останалото, както казват, е история.

–Вероника Рот

ТРАНСФЕРЪТ

Излизам от симулацията с вик. Устната ми пари и когато отмествам ръка от нея, по пръстите ми има кръв. Явно съм я прехапал по време на теста.

Безстрашната, която провежда теста ми за установяване на наклонностите – беше се представила като Тори, – ме поглежда странно, приглажда черната си коса назад и я връзва на кок. Ръцете ù са изрисувани с мастилени пламъци, лъчи светлина и ястребови криле.

– Докато се намираше в симулацията, осъзнаваше ли, че тя не е истинска? – пита ме Тори, след като изключва машината. Звучи небрежно, но е престорена небрежност, изработена с години практика. Разпознавам я, когато я видя. Винаги.

Внезапно ясно усещам пулса си. Точно това ми каза баща ми, че ще се случи. Обясни ми, че ще ме попитат дали по време на симулацията съм бил наясно, че съм в такава, инструктира ме и какво да им отговоря.

– Не – казвам. – Ако бях, мислите ли, че щях да си сдъвча устната?

Тори ме изучава няколко секунди, прехапва устни, а после изрича:

– Поздравления. Резултатът ти е образцов Аскет.

Кимвам, но усещам думата „Аскет“ като примка, затягаща се около гърлото ми.

– Не си ли доволен? – пита ме тя.

– Членовете на кастата ми ще бъдат.

– Не те питах за тях, а за теб. – Краищата на очите и устните на Тори се извиват надолу като натежали. Сякаш е тъжна за нещо. – В тази стая си в безопасност. Можеш да кажеш всичко, което искаш.

Още когато дойдох на училище тази сутрин, знаех какъв избор трябва да направя на теста за наклонностите си и какъв ще е резултатът от него. Избрах храната пред оръжието. Хвърлих се на пътя на кучето, за да спася малкото момиченце. Знаех, че след като направя този избор, тестът ще приключи и аз ще получа резултат Аскет. И не знам дали нямаше да избера други неща, ако баща ми не ме беше подготвил, ако не беше контролирал от разстояние всяка част от този тест. Така че какво бях очаквал? Каква каста бях искал?

Която и да е. Всяка друга, само не Аскетите.

– Доволен съм – заявявам решително. Не ме интересува какво твърди тя... в тази стая не съм в безопасност. Няма безопасни стаи, няма безопасни истини, няма безопасни за изричане тайни.

Все още усещам как зъбите на кучето се впиват в рамото ми, как разкъсват кожата ми. Кимвам на Тори и се отправям към вратата, но точно преди да изляза, ръката ù ме хваща за лакътя.

– Ти си този, който ще трябва да живее с избора си – казва ми тя. – Всеки друг ще го преживее и ще продължи нататък, независимо какво решиш. Но не и ти.

Отварям вратата и излизам навън.

+ + +

Връщам се в столовата и сядам на масата на Аскетите, сред хората, които едва ме познават. Баща ми не ми разрешава да идвам на повечето събирания на общността. Твърди, че ще причиня разрив и ще направя нещо, което да накърни репутацията му. Все ми е едно. По-щастлив съм в стаята си в тихата къща, отколкото обграден от почтителни и извиняващи се Аскети.

Последствието от постоянното ми отсъствие обаче е, че другите Аскети са предпазливи спрямо мен, смятат, че нещо не ми е наред, че съм болен или пък безсмъртен, или просто странен. Дори тези, които ми кимат за поздрав, избягват очите ми.

Сядам, обхващам с ръце коленете си и докато другите ученици преминават през своя тест за установяване на наклонностите, наблюдавам останалите маси. Тази на Ерудитите е покрита с различни неща за четене, но не всички на нея учат – просто го демонстрират, а очите им се връщат на изписаното всеки път, когато усетят, че някой ги наблюдава. Прямите говорят шумно както винаги. Миротворците се усмихват, смеят се, вадят храна от джобовете си и я раздават наоколо. Безстрашните са буйни и шумни, висят по масите и столовете, облягат се едни на други, бутат се и се дразнят взаимно.

Исках която и да е друга каста. Всяка, но не и своята, където всички вече са преценили, че не заслужавам вниманието им.

Най-сетне една жена от Ерудитите влиза в столовата и вдига ръка, за да въдвори ред. Аскетите и Ерудитите притихват на мига, но ù се налага да изкрещи „Тишина!“, за да бъде забелязана от Безстрашните, Прямите и Миротворците.

– Тестът за установяване на наклонностите приключи – казва тя. – Запомнете, че не ви е разрешено да обсъждате резултатите си с никого, дори със семействата и приятелите си. Изборната церемония ще се проведе утре в Цитаделата. Преценете си времето така, че да пристигнете поне десет минути преди началото ù. Свободни сте.

Всички се втурват към изхода, освен нашата маса – ние изчакваме останалите да излязат, преди изобщо да се изправим. Знам пътя, по който моите Аскети ще тръгнат – надолу по коридора и през централните врати към автобусната спирка. Могат да останат там повече от час, пропускайки всички останали хора да се качат преди тях. Не мисля, че ще съм в състояние да понеса още от тяхната тишина.

Вместо да ги последвам, се измъквам през една странична врата на тясната алея до училището. И преди съм минавал по този път, но обикновено съм го правил тихо, когато не съм искал да бъда видян или чут. Днес единственото, което искам, е да бягам.

Тичам до края на алеята и по празната улица, прескачам дупка в паважа. Широкото ми Аскетско яке плющи на вятъра, оставам го да се свлече от раменете ми, да се вее като знаме и накрая да падне. Навивам в движение ръкавите на ризата си до лактите и забавям скоростта, когато тялото ми вече не може да издържа на бързината. Имам чувството, че целият град профучава покрай мен размазан, а сградите се сливат. Чувам тропота на обувките си като звук, отделен от мен.

Накрая се налага да спра, мускулите ми горят. Намирам се в разрушения участък на безкастовите, който е между сектора на Аскетите, централите на Ерудитите и Прямите и общата ни територия. На всяка среща на кастата ни нашите лидери, обикновено говорейки чрез баща ми, ни увещават да не се боим от безкастовите и да се отнасяме към тях като към хора, а не като към разбити и изгубени създания.

Тръгвам по тротоара, за да мога да гледам през прозорците на сградите. През повечето време виждам стари мебели, стаите са празни и с боклуци на пода. Когато повечето жители на града са го напускали – би трябвало така да са сторили, предвид това, че настоящото население не може да напълни всичките му сгради, – явно никак не са бързали, защото пространствата, които са обитавали, са наистина чисти. Не са оставили нищо интересно след себе си.

Но щом преминавам покрай една ъглова сграда, забелязвам нещо вътре. Стаята зад прозореца е пуста като всички останали, но през вратата във вътрешността мога да видя проблясъците на горящи въглища.

Намръщвам се и спирам пред прозореца, за да проверя мога ли да го отворя. Отначало не помръдва, но аз го бутам напред и назад, докато не отскача нагоре. Напрягам тялото си, после и краката си и се изсипвам вътре с цялата си тежест. Лактите ми одраскват пода и ме заболяват.

В сградата мирише на сготвена храна, както и на дим и пот. Промъквам се към въглените и се ослушвам за гласове, които ще ме предупредят, ако безкастовите са тук, но наоколо е тихо.

В съседната стая прозорците са затъмнени от пластове боя и мръсотия, но през тях прониква малко светлина, ето защо успявам да различа навити постелки на пода из цялата стая и консервни кутии с остатъци от суха храна. В центъра на помещението има малка скара. Повечето въглища са изгорели, но един все още свети, което означава, че който и да е бил тук, е напуснал скоро. А ако съдя по миризмата и по изобилието от одеяла и консерви, са били доста хора.

Винаги са ме учели, че безкастовите живеят без общност, изолирани един от друг. А сега, докато гледам това място, се чудя защо изобщо съм вярвал на тези неща. Какво би ги спряло да си създават групи така, както го правим ние? В природата ни е.

– Какво правиш тук? – обажда се нечий глас и преминава през мен като електрошок. Завъртам се и виждам в съседната стая мръсен човек с бледо лице, който бърше ръцете си в дрипава кърпа.

– Аз просто... – Поглеждам към скарата. – Видях огън, това е всичко.

– О! – Мъжът натъпква края на кърпата в задния си джоб. Носи черни панталони на Прямите с кръпки от син Ерудитски плат, както и сива Аскетска риза, същата като моята. Тънък е като релса, но изглежда силен. Достатъчно силен, за да ме нарани, макар и да не мисля, че ще го стори.

– В такъв случай, благодаря – казва той. – Но тук нищо не гори.

– Виждам – отвръщам. – Какво е това място?

– Къщата ми – отговаря със студена усмивка. Един от зъбите му липсва. – Не знаех, че ще имам гости, затова не съм чистил.

Премествам поглед от него към разпилените консерви.

– Трябва доста да се мяташ насън, за да са ти необходими толкова много одеяла.

– Никога не съм срещал Дървен, който си пъха толкова много носа в работата на другите. – Той ме доближава и се смръщва. – Изглеждаш ми познат отнякъде.

Знам, че няма как да съм го срещал досега, не и предвид това къде живея – сред напълно еднакви къщи в най-еднообразния квартал, обграден от хора с еднакви сиви дрехи и еднакви късо подстригани коси. И тогава ми хрумва – колкото и да ме крие баща ми, той все пак е лидерът на съвета и един от най-изтъкнатите хора в града ни, а аз приличам на него.

– Съжалявам, че те обезпокоих – казвам с най-добрия си Аскетски глас. – Тръгвам си.

– Наистина те познавам – заявява мъжът. – Ти си синът на Евелин Итън, нали?

Настръхвам при името ù. Не съм го чувал от години, защото баща ми никога не го изрича и дори няма да реагира, ако го чуе. Усещането да бъда свързан с нея, дори и само чрез външна прилика, е странно – като да облечеш стара дреха, която вече не ти става.

– Откъде я познаваш? – Явно я познава добре, щом я вижда в лицето ми, което е по-бледо от нейното, а очите ми са сини, а не тъмнокафяви. Повечето хора не се вглеждат достатъчно, че да успеят да забележат всичките ни общи черти – дългите пръсти, гърбавите носове, правите смръщени вежди.

Той се поколебава.

– Понякога беше от доброволците Аскети. Раздаваше храна, одеяла и дрехи. Имаше лесно за запомняне лице. А и беше омъжена за един от лидерите от съвета. Не я ли знаеше всеки?

Има случаи, в които разбирам, че хората лъжат, само по начина, по който усещам допира на думите им до себе си – неудобни и погрешни. Същият начин, по който се чувства един Ерудит, когато чете граматически неправилно изречение. Както и да се бе запознал с майка ми, не беше защото някой път му е подала одеяло или чаша супа. Но аз толкова много копнея да чуя още нещо за нея, че не настоявам повече.

– Тя почина, нали знаеш? – казвам. – Преди години.

– Не, не знаех. – Ъгълчетата на устните му помръдват надолу. – Съжалявам да го чуя.

Чувствам се странно, стоейки на това влажно място, миришещо на човешки тела и пушек, сред тези празни консерви, подсказващи бедността и провала да се впишеш сред другите. Но тук има и нещо примамливо – свобода, отказ да принадлежиш към тези тиранични категории, които сме си създали, за да ни служат.

– Явно Изборната ти церемония е утре, като те гледам колко си притеснен – казва мъжът. – Каква каста ти казаха?

– Нямам право да споделям на никого – отвръщам автоматично.

– Аз съм никой – изтъква той. – Съвсем никой. Това е да си безкастов.

Продължавам да не отговарям нищо. Забраната да огласявам резултата от теста си за установяване на наклонностите или която и да е от тайните си, е част от калъпа, в който са ме вкарали и който всекидневно ме прави такъв, какъвто съм. Невъзможно е да променя това сега.

– Ах, момче, което следва правилата. – Като че ли е разочарован. – Майка ти веднъж ми каза, че имала чувството, че инерцията я е завела при Аскетите. Това бил пътят на най-малкото съпротивление. – Той вдига рамене. – Повярвай на думите ми, Итън, съпротивлението си струва.

Усещам гняв. Той не бива да ми говори за майка ми така, сякаш тя принадлежи на него, а не на мен, не бива да поставя под въпрос всичко, което си спомням за нея, просто защото евентуално веднъж го е нахранила. Изобщо не бива да ми говори – той е безкастов, изолиран... никой.

– Така ли? – казвам. – Виж докъде те е довело твоето съпротивление. Караш го на консерви в порутени сгради. Не ми изглежда хубаво. – Устремявам се към вратата, от която се беше появил мъжът. Знам, че някъде там ще намеря изход. Не ме интересува къде, стига да изляза бързо оттук.

Избирам си път, като внимавам да не стъпя върху някое от одеялата по пода. Щом стигам до коридора, мъжът казва:

– Предпочитам да се изхранвам от консерви пред това да бъда задушаван от някоя каста.

Не поглеждам назад.

+ + +

Когато стигам до вкъщи, сядам на прага и няколко минути вдишвам дълбоко от хладния пролетен въздух.

Макар и да не го знаеше, именно майка ми ме научи да си крада моменти като този, моменти на свобода. Наблюдавах я как си ги заделя, как се изплъзва през вратата по тъмно, когато баща ми вече е заспал, и се промъква обратно вкъщи, когато светлината едва е надникнала иззад сградите. Открадваше си такива моменти дори докато беше с нас – заставаше над мивката със затворени очи, толкова отдалечена от настоящето, че дори не ме чуваше, щом заговорех.

Но научих и още нещо, докато я наблюдавах – че свободните моменти си имат край.

Изправям се, изтръсквам парченцата цимент от сивите си панталони и отварям вратата. Баща ми седи на удобния си стол в хола, обграден от документи. Изпъчвам се в целия си ръст, за да не ме сгълчи, че ходя отпуснат. Тръгвам към стълбите. Може би ще ме остави да си ида незабелязан в стаята.

– Кажи ми за теста си за установяване на наклонностите – казва и ми посочва дивана.

Прекосявам стаята, като стъпвам внимателно върху купчина документи на килима, и сядам, където ми е посочил, точно на ръба на седалката, за да мога да се изправя бързо.

– Е? – Той си сваля очилата и се вглежда в мен с очакване. Чувам напрежение в гласа му, от онзи тип, което се натрупва при труден ден в работата. Трябва да бъда внимателен. – Какъв беше резултатът ти?

Дори не ми и хрумва да откажа да му отговоря.

– Аскет.

– И нищо друго?

– Не, разбира се, че не – намръщвам се.

– Не ме поглеждай с този поглед – казва той и навъсеното ми изражение изчезва. – Нищо странно ли не се случи на теста ти?

По време на теста знаех къде се намирам – знаех, че докато имам чувството, че съм в училищната столова, всъщност лежа, свързан с една машина чрез жици. Това беше странно. Но не искам да го обсъждаме сега, не и когато виждам напрежението, върлуващо в него като буря.

– Не – казвам.

– Не ме лъжи – отвръща той и ме сграбчва за ръката, а пръстите му се впиват в мен като менгеме. Не гледам в него.

– Не лъжа – настоявам. – Получих резултат Аскет, точно според очакванията. Жената едва ме погледна, когато си тръгвах. Честно.

Той ме пуска, а кожата ми пулсира на мястото, където ме е държал.

– Добре – казва. – Сигурен съм, че имаш какво да обмисляш. Трябва да си отиваш в стаята.

– Да, сър.

Изправям се и облекчен отново се насочвам натам.

– О – допълва той, – някои от колегите ми от съвета ще дойдат тази вечер, така че ще трябва да вечеряш по-рано.

– Да, сър.

+ + +

Преди слънцето да е залязло, си вземам храна от бюфета и хладилника – две хлебчета, сурови моркови, голямо парче сирене и ябълка, както и малко недоядено пиле без никакви подправки. Цялата храна има един и същи вкус – на прах и тесто. Задържам очите си приковани към вратата, за да не се сблъскам с някой от колегите на баща си. Няма да му хареса, ако още съм долу, когато дойдат.

Допивам чашата си вода, когато първият член на съвета се появява на прага, и бързо прекосявам хола, преди баща ми да стигне до вратата. Той изчаква с ръка на бравата и веждите му се повдигат, когато стигам до перилата. Посочва ми стълбите и аз ги изкачвам бързо, докато той отваря.

– Здравей, Маркъс. – Разпознавам гласа на Андрю Прайър. Той е един от най-близките приятели на баща ми от службата, което не означава нищо, защото никой не го познава истински. Дори и аз.

Поглеждам надолу към Андрю. Избърсва си внимателно обувките в изтривалката. Понякога виждам него и семейството му, идеална Аскетска единица – Натали и Андрю и синът и дъщеря им, които не са близнаци, но и двамата са две години след мен в училище – всички, движещи се спокойно по тротоара и кимащи почтително на минувачите. Натали организира всичките доброволчески акции на Аскетите. Майка ми трябва да я е познавала, въпреки че рядко присъстваше на събиранията на кастата, понеже предпочиташе да пази тайните си така, както и аз пазя своите – криейки се в къщата.

Андрю среща очите ми, аз се втурвам по коридора към стаята си и затварям вратата след себе си.

За всеки стаята ми би изглеждала чиста и семпла, каквато е стаята на всеки Аскет. Сивите ми чаршафи и завивки са изпънати плътно около матрака, а учебниците ми са наредени на идеална купчина върху шперплатовото ми бюро. Малката ракла, съдържаща няколко идентични комплекта дрехи, се намира до мъничък прозорец, който вечер допуска оскъден сноп светлина. През него мога да видя съседната къща, която е съвсем същата като тази, в която се намирам, само дето е на около метър и половина пї на изток.

Ако онзи мъж ми е казал истината за думите на майка ми, разбирам как инерцията я е довела до Аскетите. Мога да видя как същото се случва и с мен утре, когато застана с нож в ръката пред купелите със символите на кастите. Има четири касти, които не познавам и на които не вярвам, практикуващи обичаи, които не разбирам, и само една, която ми е позната, предсказуема и понятна. Ако избирането на Аскетите няма да ме доведе до живот на възторжено щастие, то поне ще ме отведе на удобно място.

Сядам на ръба на леглото си. Не, няма, казвам си и потискам мисълта, защото знам откъде идва – от онази моя детинска страна, която се страхува от мъжа, забавляващ хората в хола. От мъжа, чиито юмруци познавам по-добре от прегръдката му.

Уверявам се, че вратата е затворена, и подпирам бравата ù със стола си просто за всеки случай. После се навеждам до леглото и се протягам към куфара, който крия отдолу.

Майка ми ми го даде, когато бях малък, и каза на баща ми, че е за резервни одеяла. Но когато го сложи в стаята ми, не го беше запълнила с такива. Затвори вратата, докосна устни с пръст, постави го на леглото ми и го отвори.

В незаключения куфар имаше синя статуетка. Приличаше на течаща вода, но всъщност беше от стъкло – идеално чисто, шлифовано, безупречно.

– За какво служи? – попитах я тогава.

– Не служи за нищо очевидно – каза тя и се усмихна, но усмивката ù беше напрегната, сякаш се боеше от нещо. – Но може да докосва тук. – И тя посочи сърцето си. – Красивите неща понякога правят така.

Оттогава пълнех куфара с вещи, които другите хора биха сметнали за безполезни – стари очила без стъкла, изхвърлени дънни платки, запалителни свещи[1], жици, счупено гърло на зелена бутилка, ръждиво острие на нож. Не знам дали майка ми би ги нарекла красиви, нито дали дори аз бих го направил, но всяко от тях ме поразяваше по същия начин, по който и статуетката – като нещо тайно и ценно, дори само защото е пренебрегвано.

Вместо да си мисля за резултатите от теста за установяване на наклонностите, вземам предметите един по един и ги прехвърлям в ръцете си – по този начин вече съм запаметил всяка частица от тях.

+ + +

Събуждам се от стъпките на Маркъс в коридора, точно пред стаята ми. Лежа на леглото си с всичките предмети, разпилени около мен. Стъпките му се забавят, когато се приближава до вратата ми, и аз грабвам запалителните свещи, парчетата от дънни платки и жиците, хвърлям ги обратно в куфара, заключвам го и пъхвам ключа в джоба си. В последната секунда, когато бравата на вратата се завърта, осъзнавам, че скулптурата все още е навън, скривам я под възглавницата си и плъзвам куфара под леглото.

След което се хвърлям напред към стола и го издърпвам изпод бравата, за да може баща ми да влезе.

Когато го прави, оглежда с подозрение стола в ръцете ми.

– Какво правеше тук? – пита. – Да не се опитваш да ме задържиш навън?

– Не, сър.

– Това е вторият път, когато ме излъга днес – казва Маркъс. – Не съм отгледал син лъжец.

– Аз... – Не мога да измисля и едно нещо, което да отвърна, затова просто си затварям устата и занасям стола до бюрото си, където му е мястото... точно до идеалната купчина учебници.

– Какво не искаше да видя, че правиш тук?

Хващам се здраво за облегалката на стола и се вторачвам в книгите си.

– Нищо – казвам тихо.

– Това е третата лъжа – заявява той с тих, но твърд глас. Тръгва към мен, а аз отстъпвам назад инстинктивно. Но вместо да се пресегне към мен, той се навежда, вади куфара изпод леглото и се опитва да го отвори. Не поддава.

Страхът ме прорязва като острие. Стисвам края на ризата си, но не усещам пръстите си.

– Майка ти твърдеше, че това е за одеяла – казва той. – Че нощем ти става студено. Но винаги съм се чудел защо, ако продължава да има одеяла вътре, го държиш заключен?

Баща ми протяга ръка към мен с обърната нагоре длан и повдига вежди. Знам какво иска – ключа. И аз трябва да му го дам, защото умее да разбира кога го лъжа, умее да вижда всичко в мен. Бръквам в джоба си и му подавам ключа. Сега вече не усещам и дланите си и започвам да дишам плитко, точно по онзи начин, по който винаги го правя, когато знам, че той е напът да експлодира.

Затварям очи, когато отваря куфара.

– Какво е това? – Ръцете му нехайно преминават през съкровищата ми и ги разпиляват на всички страни. Вади ги едно по едно и ги бута към мен. – За какво ти е това или това, или...!

Отново и отново потръпвам, без да мога да отговоря. Не ми трябват за нищо, нито едно от тях.

– Това вони на себеугаждане! – изкрещява той и избутва куфара от леглото, а съдържанието му се разпилява по пода. – И трови тази къща със себелюбие!

Вече не усещам и лицето си.

Ръцете му се сблъскват с гърдите ми. Препъвам се назад и се удрям в раклата. Той връща ръката си обратно към лицето си, за да ме удари отново, и аз изричам със стегнато от страх гърло:

– Изборната церемония, татко!

Той застива с вдигната ръка, а аз се снишавам, свивам се до раклата с прекалено размазан поглед, за да я фокусирам. Обикновено се старае да не натъртва лицето ми, особено за дни като утрешния, когато толкова много хора ще се взират в мен и ще наблюдават как избирам.

Той спуска ръка и за момент решавам, че буйството му е свършило, че гневът му се е уталожил. Но тогава казва:

– Добре. Стой тук.

Хлътвам до раклата. Не ми и минава през ума, че ще излезе, ще премисли нещата и ще се върне, за да се извини. Той никога не прави така.

Ще се върне с колан и резките, които ще остави в гърба ми, лесно ще бъдат скрити от ризата и от послушното ми изражение на Аскет.

Обръщам се и тръпка разтърсва цялото ми тяло. Сграбчвам ръба на раклата и чакам.

+ + +

Тази нощ спя по корем, а болката пронизва всяка моя мисъл за изпочупените ми неща по пода. След като не спря да ме бие до момента, в който се наложи да натъпча юмрук в устата си, за да потисна пищенето, той стъпка всеки предмет, докато не го строши или смачка до неузнаваемост, а после хвърли куфара по стената и капакът се откъсна от пантите.

Мисълта изплува: Ако избереш Аскетите, никога няма да се отървеш от него.

Притискам лицето си към възглавницата.

Но не съм достатъчно силен, за да устоя на Аскетската инерция, и страхът ме тегли надолу по пътя, който баща ми е начертал за мен.

+ + +

Следващата сутрин вземам студен душ, но не за да пестя ресурсите, както учат Аскетите, а защото той вцепенява гърба ми. Бавно обличам широките си познати сиви дрехи и се изправям пред огледалото в коридора, за да подстрижа косата си.

– Дай на мен – казва баща ми от другия край на коридора. – Все пак днес е денят на твоята Изборна церемония.

Оставям самобръсначката на ръба на плъзгащия се панел и се опитвам да изправя рамене. Той застава зад мен и аз отмествам очи, когато самобръсначката започва да жужи. Има само една степен на настройка на острието, само една приемлива за Аскетите дължина на косата. Потръпвам, когато пръстите му стабилизират главата ми, и се надявам да не види това, да не усети как дори и най-лекият му допир ме ужасява.

– Знаеш какво да очакваш – казва той. Покрива едното ми ухо с ръка, когато прокарва самобръсначката над него. Днес се опитва да предпази ухото ми от порязване, а вчера ме преби с колан. Тази мисъл ми действа като отрова. Почти е забавно. Почти ми се иска да се разсмея. – Ще застанеш на мястото си, а когато чуеш името си, ще излезеш напред, за да вземеш своя нож. След което ще се порежеш и ще пуснеш кръвта си да покапе в правилния купел. – Очите ни се срещат в огледалото и той се насилва да се усмихне леко. Докосва рамото ми и осъзнавам, че вече сме горе-долу с еднакъв ръст и еднакво тегло, въпреки че продължавам да се чувствам толкова по-малък. Той добавя внимателно: – Ножът ще те нарани само за малко. После изборът ти ще бъде направен и всичко ще приключи.

Чудя се дали изобщо си спомня какво се случи снощи, или вече го е натикал в някое друго чекмедже на ума си, където пази чудовищната си половина отделена от бащинската си половина. Но аз нямам тези чекмеджета и мога да видя различните му самоличности, наслоени една върху друга – чудовище, баща, човек, политически лидер от съвета, вдовец.

И внезапно сърцето ми започва да блъска толкова силно в гърдите ми, лицето ми става толкова горещо, че едва успявам да издържа.

– Не се тревожи как ще устоя на болката – казвам. – Имам доста голяма практика.

За секунда очите му в огледалото стават като остриета и силният ми гняв изчезва, заменен от познатия страх. Но всичко, което баща ми прави, е да изгаси самобръсначката, да я постави върху панела и да слезе по стълбите, оставяйки ме да избърша отрязаната коса от раменете и врата си, да я измета и да прибера самобръсначката в чекмеджето му в банята.

После се връщам в стаята си и се взирам в изпочупените предмети на пода. Внимателно ги събирам на купчинка и парче по парче ги изхвърлям в кошчето до бюрото си.

Изправям се нестабилно на крака. Треперят.

В този момент, докато гледам оскъдния живот, който съм си устроил тук, както и унищожените останки от малкото, което съм притежавал, си мисля, че трябва да се махна.

Това е силна мисъл. Усещам мощния ù звън в себе си, сякаш звън на камбана. Затова отново се връщам към нея. Трябва да се махна.

Отивам до леглото и пъхам ръка под възглавницата, където статуетката на мама все още е в безопасност и сияе в синьо на утринната светлина. Слагам я на бюрото си до купчината книги и напускам стаята си, като затварям вратата след себе си.

Долу съм твърде нервен, за да ям, но натъпквам парче препечена филийка в устата си, та баща ми да не ми задава въпроси. Няма от какво да се безпокоя. Сега той се преструва, че не съществувам, преструва се, че не потръпвам всеки път, когато се наложи да се наведа, за да вдигна нещо.

Трябва да се махна. Това вече е напев, мантра, едничкото останало ми нещо, за което да се задържа.

Той приключва с четенето на новините, които Ерудитите издават всяка сутрин, аз приключвам с миенето на съдовете си и заедно излизаме от къщата, без да си говорим. Вървим по тротоара, той поздравява съседите ни с усмивка и както винаги всичко е в идеален ред за Маркъс Итън... всичко, освен собствения му син. Освен мен – аз не съм. Аз не съм в ред, аз съм в постоянен безпорядък.

Но днес съм доволен от това.

Качваме се в автобуса и стоим прави, за да дадем възможност на другите да седят – идеална картинка на почтителността на Аскетите. Наблюдавам как останалите се качват – Прями момичета и момчета с големи усти, Ерудити със замислени погледи. Наблюдавам как Аскетите стават и им отстъпват седалките си. Днес всички отиваме на едно и също място – в Цитаделата, черния стълб в далечината, чиито два шпила пронизват небето.

Докато влизаме през входа, баща ми поставя ръка на рамото ми и предизвиква у мен вълна от болка, която преминава през цялото ми тяло.

Трябва да се махна.

Това е отчаяна мисъл и докато изкачвам стъпалата към етажа, на който ще се проведе Изборната церемония, с всяка измината крачка болката само я пришпорва – трябва да се махна. Боря се за въздух, но не заради болящото ме тяло, а заради нерешителното си сърце, което става все по-силно с всяка следваща секунда. Зад мен Маркъс бърше капките пот от челото си и всички Аскети притварят устни, за да не дишат твърде шумно и да не изглежда така все едно се оплакват.

Вдигам очи към стълбите пред себе си и съм изпълнен с ентусиазъм от тази мисъл, от тази нужда, от този шанс да избягам.

Стигаме до етажа и всички спираме, за да си поемем въздух, преди да влезем. Стаята е мрачна, прозорците са затъмнени, столовете са наредени в кръг около купелите, в които има стъкло, вода, камъни, живи въглени и пръст. Откривам мястото си между момиче от Аскетите и момче от Миротворците. Маркъс застава пред мен.

– Знаеш какво да правиш – заявява той и като че ли го казва по-скоро на себе си, отколкото на мен. – Знаеш кой е правилният избор. Знам, че знаеш.

Просто поглеждам към нещо встрани от очите му.

– Ще се видим скоро – казва ми.

Отива при групата на Аскетите и сяда на предния ред с няколко други членове на съвета. Постепенно хората запълват залата – тези, които ще правят избора си, са по края ù, а останалите са седнали на столовете в средата. Вратите се затварят и за момент настъпва тишина, докато представител на съвета от страна на Безстрашните се придвижва към подиума. Името му е Макс. Той опира ръце на ръба на трибуната и оттук виждам, че кокалчетата му са ожулени.

Дали в кастата на Безстрашните се учат да се бият? Би трябвало.

– Добре дошли на Изборната церемония – казва Макс, а дълбокият му глас лесно изпълва залата. Не му е необходим микрофон, говори толкова високо, че думите му проникват в черепа ми и обвиват мозъка ми. – Днес ще избирате своята каста. До този момент сте следвали пътя на родителите си, правилата на родителите си. Днес ще откриете своя собствен път и ще си създадете своите собствени правила.

Ясно си представям как баща ми презрително свива устни при тази толкова типична за Безстрашните реч. Познавам навиците му така добре, че едва не правя същото, въпреки че не споделям неговото отношение. Нямам определено мнение за Безстрашните.

– Преди много време предците ни осъзнали, че всеки един от нас, всеки отделен човек е отговорен за злото, което съществува в света. Но те не достигнали до съгласие точно какво е това зло – продължава Макс. – Едни казали, че то е нечестността...

Мисля си за лъжите, които съм изричал година след година, за тази синина или онази рана, за всичко, което съм премълчавал, за да запазя тайните на Маркъс.

– Други – че е невежеството, трети – че е агресията...

Мисля си за спокойствието в овощните градини на Миротворците, за свободата от жестокостта и насилието, която ще намеря там.

– Някои казали, че себелюбието е причината.

„Това е за твое добро“, каза Маркъс преди първия удар. Сякаш да ме бие бе акт на саможертва. Сякаш и него го боли, докато го прави. Само че не го видях да куца из кухнята тази сутрин.

– А последната група заявила, че вината е в малодушието.

Откъм Безстрашните прозвучават няколко подсвирвания, а останалите от кастата им се разсмиват. Мисля си за страха, който снощи ме погълна, докато не станах неспособен да чувствам, да дишам. Мисля си за годините, през които той ме е превръщал в прах под подметките на баща ми.

– Ето така сме достигнали до своите касти: Прями, Ерудити, Миротворци, Аскети и Безстрашни. – Макс се усмихва. – В тях ние намираме своите администратори и учители, съветници, лидери и защитници. В тях откриваме своето чувство за принадлежност и самия си живот. – Той прочиства гърлото си. – Достатъчно по темата. Да се захващаме. Идвайте насам, вземайте своя нож, а после правете своя избор. Пръв е Зелнър, Грегъри.

Явно болката ще ме последва от стария ми живот в новия – с нож, прорязващ дланта. И все пак дори тази сутрин аз все още не знаех коя каста ще избера за убежище. Грегъри Зелнър задържа кървящата си ръка над купела с пръстта и избира Миротворците.

Миротворците ми изглеждат очевиден избор за убежище със своя спокоен живот и сладко ухаещи овощни градини. Сред тях ще открия онзи прием, за който съм копнял през целия си живот, той ще ми помогне да се почувствам стабилен, да се възприема такъв, какъвто съм.

Но докато гледам седящите Миротворци в жълтите им и червени дрехи, виждам едни цялостни и изцерени хора, които са способни да се усмихват един на друг, да се подкрепят един друг. Те са твърде идеални, твърде мили за човек като мен, който е тласкан от яростта и страха.

Церемонията тече твърде бързо.

– Роджърс, Хелена.

Тя избира Прямите.

Знам какво се случва по време на инициацията на Прямите, веднъж дочух слухове в училище. Там ще трябва да разкрия всяка своя тайна, да я изкопча с нокти от себе си. Ще трябва да се одера жив, за да се присъединя към кастата им. Не, не мога да направя това.

– Лъвлейс, Фредерик.

Фредерик Лъвлейс, целият облечен в синьо, порязва дланта си и позволява на кръвта да потече във водата на Ерудитите, която става един нюанс по-розова. Уча се достатъчно лесно за тази каста, но пък и добре се познавам, за да съм наясно, че съм прекалено избухлив и емоционален за подобно място.

Докато се усетя, и вече е изречено и името на момичето от Аскетите, седящо до мен.

– Еразмус, Ан.

Ан, поредният човек, който никога не ми каза повече от няколко думи, се препъва напред и извървява пътеката до подиума на Макс. Приема ножа с разтреперани ръце, порязва дланта си и я задържа над купела на Аскетите. За нея е лесно. Няма от какво да бяга, има пред себе си само добре посрещаща я любезна общност, към която да се завърне. А и освен това никой от Аскетите не е правил трансфер от години. Според статистиките на Изборните церемонии това е най-лоялната каста.

– Итън, Тобиас.

Вървейки по пътеката към купелите, не се чувствам нервен, въпреки че все още не съм избрал своето място. Макс ми подава ножа и аз свивам пръсти около дръжката. Тя е гладка и студена, а острието е чисто. Нов нож за всеки човек, както и нов избор.

Докато се придвижвам към центъра на помещението, към центъра на купелите, минавам покрай Тори, жената, която проведе моя тест за установяване на наклонностите. „Ти си този, който ще трябва да живее с избора си“, ми каза тя. Косата ù е вързана назад и виждам татуировката, тръгваща от ключицата и обхващаща врата ù. Очите ù докосват моите със странна сила и аз също се взирам решително в тях, докато заемам мястото си сред купелите.

С какъв избор ще мога да живея? Не Ерудит и не Прям. Не Аскет, мястото, от което се опитвам да се махна. Дори не и Миротворец, защото съм твърде разбит за там.

Истината е, че искам моят избор да прониже с нож сърцето на баща ми, да му донесе толкова болка, смущение и разочарование, колкото изобщо е възможно.

Има само един избор, който може да постигне това.

Поглеждам към него и той ми кимва, режа дълбоко собствената си длан, толкова дълбоко, че очите ми се насълзяват от болката. Прогонвам сълзите с мигане и свивам ръката си в юмрук, за да позволя на кръвта да се събере. Очите му са като моите – същото тъмносиньо, което на тази светлина изглежда като черно, просто кухини в черепа му. Гърбът ми пулсира и щипе, ризата драска разранената ми кожа, кожата, по която той дълбае със своя колан.

Разтварям ръката си над тлеещите въглени. Имам чувството, че горят в стомаха ми, че ме изпълват догоре с огън и пушек.

Аз съм свободен.

+ + +

Не чувам възгласите на Безстрашните, чувам единствено бучене.

Новата ми каста е като многоръко създание, което се е протегнало към мен. Вървя към него и не дръзвам да погледна назад, за да не зърна лицето на баща си. Ръце ме тупат по раменете, хвалят ме за избора ми, придвижвам се към най-задната част на групата, а по пръстите ми се стича кръв.

Заставам сред другите послушници до един чернокос Ерудит, който ме преценява и отхвърля с един поглед. Най-вероятно не изглеждам кой знае как в Аскетското сиво, висок и мършав след бързото си израстване през последната година. От раната на ръката ми блика кръв, тече по китката ми и капе по пода. Порязах се прекалено дълбоко с ножа.

Когато и последният от връстниците ми избира, стисвам подгъва на широката си Аскетска риза и го разпарям. Откъсвам лента плат от предната ù част и я увивам около ръката си, за да спра кървенето. Тези дрехи няма да са ми необходими повече.

Безстрашните, които седят пред нас, скачат на крака веднага щом и последният човек прави своя избор и се втурват към вратите, като ме понасят със себе си. Обръщам се назад точно преди да изляза и виждам как баща ми стои неподвижен на първия ред, а няколко други Аскети са се скупчили около него. Изглежда изумен.

Ухилвам се леко. Направих го, аз предизвиках това изражение на лицето му. Не съм идеалното дете Аскет, обречено да бъде погълнато от системата и от скромния живот. Вместо това съм първият трансфер от Аскетите към Безстрашните, и то от повече от десетилетие.

Обръщам се напред и се затичвам, за да настигна другите, не искам да остана назад. Преди да напусна залата, разкопчавам раздраната си риза с дълги ръкави и я оставям да падне назад. Сивата фланелка, която нося отдолу, също ми е голяма, но е по-тъмна и отива повече на черните дрехи на Безстрашните.

Те се понасят по стълбите, изритват вратите, за да ги отворят, смеят се, крещят. Усещам как гърбът, раменете, дробовете и краката ми горят и внезапно изпитвам съмнение в избора, който направих, в хората, които припознах за свои. Те са толкова шумни, толкова диви. Дали изобщо е възможно да си намеря място сред тях? Не знам.

Предполагам, че нямам избор.

Проправям си път през групата, търсейки другите послушници, но те, изглежда, са изчезнали. Придвижвам се настрани с надеждата да зърна накъде сме се отправили и виждам железопътните линии, провесени над улицата пред нас – като клетка с решетки от дърво и метал. Безстрашните се изкатерват и се изсипват на перона. Тълпата в подножието на стълбите е толкова плътна, че не мога да мина през нея, но знам, че ако не се изкача скоро, може и да изпусна влака, затова започвам да си проправям път с блъскане. Трябва да стисна зъби, за да се сдържа да не се извинявам, докато избутвам хората настрани с лакти и докато те ме тласкат нагоре по стълбите.

– Не тичаш никак зле – казва Тори, когато се промъква до мен на перона. – Поне за дете на Аскетите.

– Благодаря – отвръщам аз.

– Знаеш какво ще се случи сега, нали? – Тя се обръща и посочва светлината в далечината, идваща от приближаващия влак. – Той няма да спре. Само ще забави малко ход. И ако не успееш да се качиш, си до тук. Безкастов. Ето колко е лесно да бъдеш изритан.

Кимвам. Не съм изненадан, че изпитанието на инициацията вече е започнало още с края на Изборната церемония. Не съм изненадан и че Безстрашните очакват от мен да се докажа. Гледам как влакът се приближава – вече мога да чуя как свисти по релсите.

Тя ми се усмихва.

– Ще се справиш чудесно, нали?

– Защо го казваш?

Тя вдига рамене.

– Направи ми впечатление на човек, който е готов да се бори, това е.

Влакът се носи шумно към нас и Безстрашните започват да се мятат във вагоните. Тори тича и аз я следвам, като копирам позата и движенията ù, когато се приготвя за скока. Тя сграбчва дръжката до ръба на вратата и се прехвърля вътре, аз правя същото, като първоначално не успявам, но после съумявам да се издърпам във вагона.

Но съм неподготвен за завоя на влака, препъвам се и удрям лице в металната стена. Хващам се за носа, който пулсира от болка.

– Гладко – казва един от Безстрашните вътре. По-млад е от Тори, с тъмна кожа и лека усмивка.

– Финесът е за фукльовците Ерудити – изрича Тори. – Той успя да се качи на влака, Амар, само това има значение.

– Само дето трябваше да е в другия вагон с останалите послушници – отвръща Амар. Той ме поглежда, но не по начина, по който го предизвика трансферът от Ерудитите преди няколко минути. Изглежда много любопитен, сякаш аз съм някаква чудноватост, която трябва внимателно да изучи, за да я проумее. – Но щом ти е приятел, предполагам, че няма проблем. Как ти е името, Дървен?

Още на секундата, в която ми задава въпроса, името ми вече е на устата ми и съм напът да отговоря така, както винаги – че се казвам Тобиас Итън. Сигурно е нормално, но в този момент не мога да понеса да изрека своето име високо, не и сред хората, за които се надявам, че ще бъдат моите приятели, моето ново семейство. Не искам – не мога – да продължа да бъда синът на Маркъс Итън.

– Можеш да ме наричаш и „Дървен“, все ми е едно – казвам, като изпробвам режещия закачлив тон на Безстрашните, който досега само съм дочувал по коридорите и в класните стаи. Влакът ускорява ход, във вагона навлиза вятър и става шумно, ръмженето отеква в ушите ми.

Тори ме поглежда странно и за момент се побоявам, че ще каже името ми на Амар, което, сигурен съм, е запомнила от теста ми за установяване на наклонностите. Но тя само кимва леко и аз с облекчение се извръщам към вратата на вагона, а ръката ми продължава да е на дръжката.

Никога досега не ми е хрумвало, че мога да откажа да си съобщя името или пък че мога да дам някое фалшиво, да си изградя нова самоличност. Тук съм свободен – свободен да се сопвам на хората, свободен да им отказвам, свободен дори да ги лъжа.

Виждам улицата измежду дървените греди, които поддържат релсите – сякаш е още един етаж под нас. Но нагоре старите релси дават път на нови и платформите се издигат все по-нависоко, успоредно на покривите на сградите. Изкачването става постепенно, затова нямаше да го забележа веднага, ако не се взирах в земята, докато се отдалечавахме все повече и повече от нея, приближавайки се все по-близо до небето.

Краката ми омекват от страх, затова отстъпвам от прага, свивам се до стената и започвам да чакам да стигнем там, накъдето сме се запътили.

+ + +

Продължавам да съм в тази поза, свит до стената, обгърнал глава с ръце, когато Амар ме побутва с крак.

– Ставай, Дървен – казва, но не грубо. – Почти дойде време да скачаме.

– Да скачаме?

– Да – подхилва се той. – Този влак не спира за никого.

Насилвам се да се изправя. Платът, който съм увил около ръката си, е напоен в червено. Тори се изправя зад мен и ме тласка към изхода.

– Пуснете първо послушника! – провиква се тя.

– Какво правиш? – намръщвам се към нея.

– Правя ти услуга! – отвръща тя и ме блъсва леко към отвора. Другите Безстрашни отстъпват назад, като всеки от тях се ухилва насреща ми така, все едно съм някакво лакомство. С препъване се отправям към ръба на вагона и толкова силно сграбчвам дръжката, че крайчетата на пръстите ми изтръпват. Виждам къде трябва да скоча – отпред релсите продължават успоредно на една сграда, а после правят завой. От тук празното пространство изглежда малко, но колкото повече се приближава влакът, толкова повече се уголемява то и толкова по-вероятна става предстоящата ми смърт.

Цялото ми тяло се разтреперва, когато Безстрашните пред нас започват да скачат. Никой от тях не пропуска покрива, но това не значи, че аз няма да съм първият. Отделям пръстите си от дръжката, втренчвам се в покрива и скачам с цялата сила, на която съм способен.

Изтръпвам при удара, падам на колене и ръце, а чакълът ожулва разранената ми длан. Взирам се в пръстите си – имам чувството, че времето просто се е превъртяло, споменът за самия скок изчезва от съзнанието ми.

– Проклятие... – казва някой зад мен. – Надявах се по-късно да ни пратят да изстържем малко Дървена палачинка от паважа.

Поглеждам гневно към земята и сядам върху петите си. Покривът под мен се накланя и завърта – не знаех, че човек може да се замае от страх.

Но знам, че вече преминах две изпитания от инициацията си – скочих в движещ се влак, а после стигнах до покрива. Сега въпросът е как Безстрашните слизат от него?

Миг по-късно Амар застава на ръба му и аз получавам своя отговор.

Те ще ни накарат да скочим.

Затварям очи и се престорвам, че не съм тук, коленичил на чакъла сред тези луди татуирани хора. Дойдох, за да се спася, но това не е спасение, просто е различен вид мъчение и е твърде късно да се откопча от него. Затова единствената ми надежда е да оцелея.

– Добре дошли при Безстрашните! – провиква се Амар. – Тук ще се изправите срещу страховете си и ще се опитате да не умрете, докато го правите, или пък ще си тръгнете като страхливци. Тази година, съвсем не изненадващо, имаме рекордно малко трансфери от други касти.

Безстрашните около Амар вдигат юмруци във въздуха и надават викове, приемайки факта, че никой не иска да се присъедини към тях, като повод за гордост.

– Единственият начин да стигнете до лагера на Безстрашните е да скочите от този покрив – казва Амар и разтваря широко ръце, за да посочи празното пространство около себе си. Той се накланя назад на пети и размахва ръце, сякаш е напът да падне, след което запазва равновесие и се ухилва. Поемам си дълбоко въздух през носа и го задържам. – Както винаги, предоставям на нашите послушници възможността да са първи, независимо дали са родени Безстрашни, или не.

Групичката млади Безстрашни, намираща се близо до покрива, започва да си разменя погледи. Настрани стоят Ерудита от по-рано, едно момиче от Миротворците и две момчета и едно момиче от Прямите. Само шестима сме.

Някакво тъмнокожо момче от Безстрашните пристъпва напред и приканва с ръце приятелите си да го аплодират.

– Давай, Зийк! – провиква се едно от момичетата.

Момчето скача към ръба, но преценява зле скока си, веднага се накланя напред и губи равновесие. Изкрещява нещо неразбираемо и изчезва. Прямото момиче до мен ахва, прикривайки уста с ръка, но Безстрашните приятели на Зийк избухват в смях. Не мисля, че това беше драматичният и героичен момент, който той е бил замислил.

Ухилен, Амар отново прави жест към края на покрива. Родените Безстрашни се подреждат, последвани от момчето от Ерудитите и момичето от Миротворците. Знам, че трябва да се присъединя към тях и да скоча, независимо какво изпитвам. Приближавам се до редицата, вдървен така, сякаш ставите ми са ръждясали болтове. Амар поглежда часовника си и отброява трийсет секунди интервал между скоковете.

Редицата намалява и се стопява.

Внезапно е изчезнала и съм останал само аз. Пристъпвам към ръба и изчаквам отброяването на Амар. Слънцето залязва зад сградите в далечината, назъбената им линия ми е непозната, гледана от този ъгъл. На хоризонта светлината сияе в златисто, внезапно се появява вятър и повдига дрехите по тялото ми.

– Давай – казва Амар.

Затварям очи и се вцепенявам, изобщо не мога да се оттласна от покрива. Единственото, което успявам да сторя, е да се наклоня и да падна. Стомахът ми се обръща, крайниците ми се мятат в търсене на нещо, за което да се хванат, но наоколо няма нищо, освен падането... въздуха... и неистовото търсене на земя.

И тогава се удрям в мрежа.

Усуква се около мен, увива ме в нишките си. От периферията ù ми махат нечии ръце. Залавям се за мрежата и се изтеглям към тях. Стъпвам на дървена платформа и мъж с тъмнокафява кожа и ожулени кокалчета ми се ухилва. Макс.

– Дървения! – Той ме потупва по гърба, от което потръпвам. – Радвам се да видя, че стигаш толкова далеч. Върви при другите послушници. Амар ще слезе до секунда, сигурен съм.

Зад него има тъмен тунел от скални стени. Лагерът на Безстрашните е под земята – бях предположил, че ще виси от някоя висока сграда, закачен на низ от нестабилни въжета като изражение на най-лошите ми кошмари.

Налагам си да мина по стъпалата и да стигна до другите трансфери. Краката ми май отново функционират нормално. Момичето от Миротворците ми се усмихва.

– Това беше изненадващо забавно – казва тя. – Аз съм Мая. Добре ли си?

– Изглежда така, сякаш всеки момент ще повърне – обажда се едно момче от Прямите.

– Просто го направи, човече – додава другото. – Шоуто ще ни хареса.

Отговорът ми идва ненадейно.

– Млъквайте – сопвам се.

За моя изненада те го правят. Предполагам, че не им се е случвало често някой Аскет да им каже да млъкнат.

Няколко секунди по-късно виждам Амар да се върти в мрежата. Той се спуска по стълбите и изглежда див, разрошен и готов за следващата налудничава каскада. Привиква всички послушници около себе си и ние се събираме в полукръг на входа на зеещия тунел.

Кръстосва ръце пред себе си.

– Името ми е Амар – казва той – и съм вашият инструктор. Израснах тук и преди три години преминах инициацията си с гръм и трясък, което означава, че ще отговарям за новодошлите, докато си искам. Късметлии такива! Повечето физически тренировки на родените Безстрашни и на трансферите са отделни, за да може първите да не изпотрошат веднага вторите. – При тези думи родените Безстрашни в другата част на полукръга се ухилват. – Но тази година ще пробваме нещо различно. Лидерите на кастата и аз искаме да проверим дали, ако опознаете страховете си, преди да започнете своето обучение, това ще ви подготви по-добре за останалата част от инициацията. Ето защо, преди да ви пуснем на вечеря, ще преминете през малко себеопознаване. Последвайте ме.

– Ами ако не искам да се опознавам? – пита Зийк.

Само един поглед от инструктора е достатъчен момчето да потъне обратно в групата на родените Безстрашни. Амар не прилича на никого, когото съм срещал досега, – в един момент е приветлив, в следващия е строг, а понякога е и двете едновременно.

Той ни повежда надолу през тунела, спира пред вградена в стената врата и я отваря с рамо. Влизаме след него в усойна стая с гигантски прозорец на отсрещната стена. Над главите ни трептят и премигват флуоресцентни светлини, а Амар се захваща с машина, която прилича доста на онази, с която бе проведен тестът ми за установяване на наклонностите. Чувам покапване на вода, стича се от тавана към една локва в ъгъла.

Друга голяма и празна стая се простира отвъд прозореца. Във всеки неин ъгъл има камери – дали е така из целия лагер на Безстрашните?

– В тази стая е зоната на страха – оповестява той, без да вдига очи. – Зоната на страха е симулация, в която ще се изправите срещу най-лошите си страхове.

На масата до машината в права редица са подредени спринцовки. На тази мъждукаща светлина ми изглеждат зловещи, като че ли на тяхно място може да има инструменти за мъчение, ножове, нагорещени ръжени.

– Как е възможно това? – пита момчето от Ерудитите. – Ти самият не знаеш най-лошите ни страхове.

– Ерик, нали? – обръща се към него Амар. – Прав си. Аз не ги знам, но серумът, който ще ви инжектирам, ще стимулира определена част от мозъка ви, която ще възбуди страха, и така сами ще създадете препятствията в симулацията си. Този път, за разлика от теста ви за установяване на наклонностите, вие ще бъдете наясно, че нещата, което виждате, не са истина. През това време аз ще бъда в тази стая, ще контролирам симулацията и ще карам програмата, свързана със серума, да продължава към следващото виртуално препятствие, когато пулсът ви се нормализира или когато се изправите срещу страха си по смислен начин. Щом страховете ви се изчерпят, програмата ще се прекрати и ще се събудите отново в тази стая, но вече по-наясно с тях.

Той взема една от спринцовките и прави жест към Ерик.

– Позволи ми да задоволя Ерудитското ти любопитство – казва. – Ти ще си първи.

– Но...

– Но – отвръща той гладко – аз съм твоят инструктор и в твой най-голям интерес е да правиш това, което ти казвам.

Ерик застива за момент, после съблича синьото си яке, сгъва го надве и го закачва на облегалката на стола. Движенията му са бавни и отмерени – подозирам, че е с цел да раздразни Амар колкото се може повече. Ерик приближава инструктора, той забива иглата почти зверски във врата му и го насочва към съседната стая.

Щом Ерик застава в центъра на стаята от другата страна на стъклото, Амар се свързва чрез електроди с машината за симулации и натиска някаква команда на екрана на компютъра си, за да стартира програмата.

Ерик е неподвижен, с ръце до тялото. Той се взира към нас през прозореца и миг по-късно, въпреки че не е помръднал, придобива вид като че гледа нещо друго – явно симулацията е започнала. Но той не пищи, нито плаче, както очаквам, че би сторил някой, който се взира в най-големите си страхове. Сърдечният му ритъм, проследяван на монитора на Амар, се ускорява и ускорява, подобно на птица, набираща височина.

Той е уплашен. Уплашен е, но дори не помръдва.

– Какво става? – пита Мая. – Серумът действа ли?

Кимвам. Наблюдавам как Ерик си поема дълбоко въздух през устата и издишва през носа. Тялото му се тресе, трепери, като че ли земята под краката му тътне, но дишането му е бавно и равномерно, мускулите му потръпват и се отпускат на всеки няколко секунди, сякаш ги напряга, без да иска, а после поправя грешката си. Наблюдавам сърдечния му ритъм на монитора на Амар, гледам как се забавя все повече, докато инструкторът не кара програмата да продължи нататък.

Това се повтаря отново и отново с всеки следващ страх. Броя страховете, докато преминават в тишината – десет, единайсет, дванайсет. Накрая Амар докосва екрана за последен път и тялото на Ерик се отпуска. Той примигва бавно, а после се усмихва самодоволно към прозореца.

Забелязвам, че родените Безстрашни, които обикновено толкова бързо коментират всяко нещо, запазват мълчание. Това трябва да означава, че съм прав – този Ерик е човек, с когото трябва да внимаваш. А може би дори е такъв, от когото да се боиш.

+ + +

Повече от час наблюдавам как другите послушници се изправят срещу страховете си, бягат, скачат, насочват невидими пистолети и... някои от тях лежат по лице и плачат. Понякога разбирам какво виждат, какви пълзящи, примъкващи се страхове ги измъчват, но в повечето случаи демоните им си остават лични, познати само на тях самите и на Амар.

Стоя в задната част на стаята и се свивам всеки път, когато той повиква следващия човек. Но накрая оставам последен в помещението – Мая тъкмо приключва, извадена от своята зона на страха, докато седи свита до отсрещната стена, обхванала глава с ръце. Тя се изправя с измъчен вид и излиза от стаята, тътрейки се, без да дочака Амар да я освободи. Той поглежда към последната спринцовка на масата, а после към мен.

– Сега сме само ти и аз, Дървен – казва той. – Хайде, нека да приключваме с това!

Изправям се срещу него. Почти не усещам, когато иглата ме пронизва. Нямам проблем с инжекциите, за разлика от някои от другите послушници, които даже се просълзиха. Влизам в съседната стая и заставам с лице към прозореца, който от тази страна изглежда като огледало. Миг преди симулацията се виждам по начина, по който явно са ме видели другите – прегърбен и прикрит от дрехите, висок, кокалест и окървавен. Опитвам се да се изправя и се изненадвам от разликата, от сянката на сила, която виждам в себе си точно преди стаята да изчезне.

Образите изпълват пространството с детайли – очертанията на града ни, дупките в настилката седем етажа под мен, линията на ръба под краката ми. Вятърът вее в сградата, по-силен, отколкото беше в истинския живот, фучи през дрехите ми толкова силно, че те плющят и се впиват в мен от всички страни. И тогава сградата започва да расте, както си стоя на върха ù, отдалечава ме още повече от земята. Дупката долу се затваря и мястото ù се покрива от твърда настилка.

Свивам се назад, отмествайки се от ръба, но вятърът не ми позволява да отстъпя. Сърцето ми бие все по-бързо и все по-силно, когато осъзнавам какво трябва да сторя – трябва да скоча отново, но този път, без да разчитам, че няма да има болка, когато ударя земята.

Дървена палачинка.

Разтърсвам ръце, стискам очи и изкрещявам през зъби. А после се оставям на напора на вятъра и падам бързо. И се удрям в земята.

Изгарящата, нажежена до бяло болка преминава през мен само за секунда.

Изправям се, отърсвам прахта от себе си и започвам да чакам следващото препятствие. Нямам идея какво ще бъде то. Не съм прекарвал кой знае колко време в обмисляне на страховете си, нито дори в това какво би било да бъда свободен от тях, овладявайки ги. Хрумва ми, че без страх мога да бъда силен, могъщ, неудържим. Идеята ме увлича за момент, докато нещо не ме удря силно по гърба.

А после ме удря отляво, отдясно – затворен съм в кутия, в която има място точно колкото за тялото ми. Шокът отначало предотвратява паниката, вдишвам от ограничения въздух, вторачвам се в кухия мрак и стените започват да ме притискат все повече и повече. Вече не мога да дишам. Не мога да дишам.

Прехапвам устни, за да не заплача – не искам Амар да ме види да плача, не искам да каже на Безстрашните, че съм страхливец. Трябва да мисля, но не мога в тази задушаваща кутия. Стената, опираща гърба ми, е същата като онази от детския ми спомен, когато бях заключван за наказание в дрешника на горния етаж. Никога не знаех колко ще продължи това, колко време ще бъда хванат в капан там заедно с въображаемите чудовища, промъкващи се в мрака, заедно с проникващите през стените ридания на майка ми.

Блъскам отново и отново с ръце по стената пред себе си, после започвам да я дера с нокти, въпреки че в кожата ми се забиват трески. Вдигам ръце и удрям кутията с цялата тежест на тялото си, отново и отново, затварям очи и си представям, че не съм тук, че не съм тук. Пуснете ме да изляза, пуснете ме да изляза, пуснете ме да изляза.

– Мисли, Дървен!

„Мисли!“ Какво ми е нужно, за да се измъкна от тази кутия? Необходим ми е инструмент, нещо по-силно от мен. Побутвам нещо с върховете на обувките си и се навеждам, за да го взема. Но когато го правя, спирам да подпирам кутията, горната ù част се задвижва и вече не мога да се изправя. Преглъщам вика си и напипвам с пръсти железен лост. Забивам го между стените, оформящи левия ъгъл на кутията, и натискам с цялата си сила.

Всичките стени рухват едновременно и падам на земята отпред. Вдишвам свежия въздух с облекчение.

Тогава пред мен се появява жена. Не разпознавам лицето ù, а дрехите ù са изцяло бели – не принадлежи към никоя каста. Приближавам я и пред мен изниква маса с пистолет и патрон върху нея. Намръщвам се.

Това страх ли е?

– Коя си ти? – питам жената, но тя не отговаря.

Ясно е какво трябва да сторя – да заредя пистолета и да изстрелям куршума. Ужасът в мен се надига, силен като всеки страх. Устата ми пресъхва, пресягам се непохватно за оръжието. Никога досега не съм държал пистолет и ми отнема няколко секунди да разбера как да отворя пълнителя му. През тези секунди си мисля как светлината ще напусне очите на тази жена, която не познавам и за която не ме е грижа.

Страхувам се – страхувам се какво ще искат от мен Безстрашните, както и от това, което аз самият ще искам да направя.

Страхувам се от някакъв вид притаена в мен жестокост, изработена от баща ми и от годините тишина, на които ме принуди кастата ми.

Вкарвам патрона в пълнителя и вдигам пистолета с две ръце, а раната на дланта ми пулсира. Вглеждам се в лицето на жената. Долната ù устна трепери, очите ù се пълнят със сълзи.

– Съжалявам – казвам и дръпвам спусъка.

Виждам как куршумът пробива тъмна дупка в тялото ù, тя се срива на земята и щом я докосва, се изпарява в облак прах.

Но ужасът не си отива. Знам, че нещо наближава – усещам го как се надига в мен. Маркъс все още не се е появил, но ще го стори, знам го с абсолютната сигурност, с която знам собственото си име. Нашето име.

Обгръща ме кръг от светлина и виждам на ръба му пристъпването на износени сиви обувки. Маркъс Итън навлиза в светлината, но това не е онзи Маркъс Итън, когото познавам. Този има кухини на мястото на очите и зейнала черна паст вместо уста.

Още един Маркъс Итън застава до него и бавно около целия кръг изникват още и още чудовищни версии на баща ми и ме обграждат, беззъбите им зейнали усти се разширяват, главите им се килват под странен ъгъл. Свивам ръце в юмруци. Това не е истина. Очевидно е, че не е истина.

Първият Маркъс разкопчава колана си и го изтегля от панталона си гайка по гайка, а когато приключва, същото правят и останалите. След това коланите се превръщат в метални въжета с бодливи краища. Маркъсите ги влачат по пода, а мазните им черни езици се плъзват по краищата на тъмните им усти. Замахват едновременно, аз изкрещявам с цяло гърло и скривам главата си с ръце.

– Това е за твое добро – изричат Маркъсите в един глас, подобно на хор.

Усещам болка, раздираща, разцепваща, разрязваща. Коленича и притискам уши с ръце, сякаш това може да ме защити, но всъщност нищо не може да го направи, нищичко. Пищя отново и отново, но болката продължава заедно с гласа му.

– Няма да търпя себелюбиво поведение в къщата си! Не съм отгледал син лъжец!

Не мога да чувам, няма да чувам.

В ума ми се появява образът на статуетката, която майка ми ми даде. Виждам как я оставих на бюрото си и болката започва да избледнява. Съсредоточавам всичките си мисли върху предметите, изпочупени и разпилени из стаята ми, върху куфара с откъснатите панти. Спомням си ръцете на майка си, тънките ù пръсти, които затварят куфара, заключват го и ми подават ключа.

Гласовете постепенно започват да изчезват, докато не остава нито един.

Спускам ръцете си на земята и започвам да чакам следващото препятствие. Кокалчетата ми докосват каменния под, който е студен и мръсен. Отекват стъпки и се стягам за това, което предстои, но тогава чувам гласа на Амар.

– Това ли е? – пита той. – Това ли е всичко? Боже, Дървен!

Спира до мен и ми подава ръка. Поемам я и му позволявам да ме издърпа на крака. Не го поглеждам. Не искам да видя изражението му. Не искам да знае това, което знае, не искам да се превръщам в трогателния послушник с объркано детство.

– Трябва да ти измислим някакво друго име – съобщава той небрежно. – Нещо по-безпощадно от Дървения. Нещо като Острието, Убиеца или друго от този тип.

Тогава най-сетне го поглеждам. Усмихва се леко. Виждам някакво състрадание в усмивката му, но не толкова голямо, колкото си мислех, че ще бъде.

– И аз нямаше да искам да казвам името си на хората – казва ми. – Хайде, нека да отиваме да ядем!

+ + +

Когато стигаме в столовата, Амар крачи с мен към масата на послушниците. Някои Безстрашни вече са насядали на околните маси и хвърлят поглед към другия край на помещението, където готвачи с пиърсинги и татуировки подреждат храната. Столовата представлява пещера, осветена отдолу от синьо-бели лампи, които придават на всичко зловещо сияние.

Сядам на един от празните столове.

– Божичко, Дървен, имаш такъв вид, сякаш всеки миг ще припаднеш – обажда се Ерик и едно от момчетата от Прямите се ухилва.

– Всички успяхте да оцелеете – казва Амар. – Поздравления. Преминахте през първия ден на инициацията с различна степен на успех. – Той поглежда към Ерик. – Но никой от вас не се справи толкова добре, колкото Фор.

Докато говори, посочва мен. Намръщвам се – Фор? За страховете ми ли говори?

– Хей, Тори – подвиква през рамо Амар. – Някога чувала ли си някой да има само четири страха в своята зона на страха?

– Последното, което чух, беше, че рекордът е седем или осем. Защо? – отвръща тя.

– Тук си имам един трансфер само с четири.

Тори ме посочва и Амар кимва.

– Това трябва да е нов рекорд – казва тя.

– Браво – поздравява ме Амар. След което се завърта и тръгва към масата на Тори.

Всички послушници ме зяпат притихнали и с широко отворени очи. Преди зоната на страха бях просто някой, върху когото могат да стъпят по пътя си към членството в Безстрашните. Сега съм като Ерик – някой, с когото трябва да внимават и може би дори от когото да се боят.

Амар не ми даде само ново име. Даде ми сила.

– И още веднъж, как ти е истинското име? Започва с И...? – пита ме Ерик и свива очи. Сякаш знае нещо, но не е сигурен дали това е моментът да го сподели.

Останалите вероятно също смътно помнят името ми от Изборната церемония, точно по начина, по който и аз помня техните – само отделни букви, погребани от нервното замайване, с което изчаквах собствения си избор. Ако сега нанеса възможно най-силен удар по спомените им, като ги накарам да ме запаметят възможно най-ясно като Безстрашен, може и да се спася.

Поколебавам се за момент, после се опирам с лакти на масата и повдигам вежда към него.

– Моето име е Фор – казвам. – Наречи ме Дървения още веднъж, и ти и аз ще имаме проблем.

Той завърта очи, но аз знам, че съм се изразил ясно. Имам ново име, което означава, че мога да бъда нов човек. Някой, който не търпи язвителни коментари от Ерудитски всезнайковци. Някой, който може да им отвръща.

Някой, който най-сетне е готов да се бие.

Фор.

ПОСЛУШНИКЪТ

Тренировъчната зала мирише на напрежение – на пот, прах и обувки. Кокалчетата ме болят всеки път, когато удрям крушата, защото са разранени от седмицата боеве на Безстрашните.

– Е, предполагам, че си видял дъската – казва Амар и се обляга на рамката на вратата. – И си научил, че утре си срещу Ерик. Освен ако пак не отидеш в зоната на страха вместо тук.

– Идвам и тук – казвам, отдалечавам се от крушата и разтръсквам ръце. Понякога ги свивам толкова силно, че спирам да усещам пръстите си.

Едва не изгубих първия си бой – срещу Мая, момичето от Миротворците. Не знаех как да я победя, без да я ударя, а не можех да се накарам да го сторя – поне докато тя не започна да ме души и пред очите ми не се спусна мрак. Тогава инстинктите ми надделяха и я повалих с един лакът в челюстта. Все още изпитвам вина, когато се сетя за това.

Едва не изгубих и втория си бой – срещу по-едрото момче от Прямите на име Шон. Изморих го, като се изправях на крака всеки път, щом той решеше, че ме е довършил. Не знае, че издържането на болка е един от най-старите ми навици, усвоен още от времето, когато бях малък – подобно на спирането на дъвченето на палеца или пък държането на вилицата в лявата ръка вместо в дясната. Сега лицето ми е осеяно с рани и синини, но съм се доказал.

Утре опонентът ми е Ерик. За да го победя, ще ми трябва нещо повече от хитър удар или издръжливост. Ще ми е нужно умение, каквото не притежавам, сила, каквато все още не съм натрупал.

– Да, знам – засмива се Амар. – Виж, прекарах доста време в опити да разбера какво става с теб, затова поразпитах наоколо. Излиза, че всяка сутрин си тук, а всяка вечер – в зоната на страха. Никога не прекарваш никакво време с другите послушници. Постоянно си изтощен и спиш като труп.

Капка пот се стича по ухото ми. Избърсвам я с пристегнатите си с лента пръсти и прокарвам ръка през челото си.

– Да се присъединиш към каста, не е просто да преминеш през инициацията ù, нали знаеш – продължава Амар и опипва веригата, за която е закачена крушата ми, за да изпробва здравината ù. – Повечето Безстрашни срещат най-добрите си приятели и гаджетата си именно по време на своята инициация. А също и враговете си. Но ти изглеждаш решен да пропуснеш всички тези неща.

Виждал съм как послушниците ходят да си правят заедно пиърсинг, как се появяват заедно в тренировъчната зала с червени и прободени носове, уши и устни, как строят кули от остатъците от храната си след закуска. Никога не ми е хрумвало, че мога да бъда един от тях или пък че трябва да се опитвам.

Вдигам рамене.

– Свикнал съм да бъда сам.

– Е, имам чувството, че си напът да откачиш, и наистина не искам да съм наоколо, когато това се случи – казва той. – Хайде! Една компания ще ходим да играем една игра довечера. Игра за Безстрашни.

Започвам да чопля лентата, покриваща кокалчетата ми. Не бива да излизам и да играя игри. Трябва да остана тук и да тренирам, после да се наспя и да съм готов за боя утре.

Но гласът, този глас, който казва „трябва“, звучи точно като бащиния ми, който изисква от мен да се държа прилично, да се изолирам от околните. А аз дойдох тук, защото съм готов да спра да се вслушвам в него.

– Предлагам ти малко статус на Безстрашен, и то без конкретна причина, освен тази, че ми жал за теб – казва Амар. – Не бъди глупав и не изпускай възможността.

– Хубаво – отвръщам. – Каква е играта?

Той само се усмихва.

+ + +

– Играта е „Осмели се“. – Безстрашната на име Лорън се е хванала за дръжката до вратата на вагона, но продължава да се люлее. Едва не пада, издърпва се навътре и се изхилва, сякаш влакът не се носи на височина от два етажа над улицата и тя нямаше да си счупи врата, ако беше паднала.

В свободната си ръка държи плоска метална бутилка. Това обяснява много.

Тя накланя глава.

– Първият избира някого и го предизвиква да направи нещо. После избраният пийва, изпълнява предизвикателството и получава шанса да предизвика някой друг. И когато всички са изпълнили предизвикателството си – или са загинали, докато са опитвали, – пийваме заедно и се затътряме към вкъщи.

– А как печелим? – провиква се един Безстрашен от другия край на вагона. Седнал е отпуснат до Амар, като че ли са стари приятели или братя.

Не съм единственият послушник във вагона. Срещу мен седи Зийк, първият скочил, както и момиче с кестенява коса, равен бретон и пиърсинг на устната. Останалите са по-възрастни и всичките са пълноправни членове на Безстрашните. Те се чувстват добре заедно, излегнали са се един връз друг, удрят юмруци, разрошват си взаимно косите. Това е израз на другарство, приятелство, флиртуване, ала нищо от изброеното не ми е познато. Опитвам се да се отпусна и да обгърна колене с ръце.

Наистина съм Дървен.

– Печелиш, като не бъдеш малка кокона – казва Лорън. – И, хей, едно ново правило – печелиш също, ако не задаваш тъпи въпроси. Ще започна първа, понеже алкохолът е в мен. – Добавя тя. – Амар, предизвиквам те да отидеш в библиотеката на Ерудитите, докато всичките Знайковци учат, и да изкрещиш нещо неприлично.

Тя отваря капачката на бутилката и му я подава. Всички се хилят, докато Амар я поема и отпива от течността, каквато и да е тя.

– Просто ми кажете, когато стигнем – надвиква всеобщия смях той.

Зийк махва с ръка към мен.

– Хей, ти си трансферът, нали? Фор?

– Да – отвръщам. – Страхотен първи скок.

Твърде късно се усещам, че за него може би това е болезнена тема – моментът му на триумф, провален от погрешна стъпка и загуба на равновесие. Но той просто се разсмива.

– Да, не е най-добрият ми момент – казва той.

– Не е като някой друг да се беше засилил първи – обажда се момичето до него. – Аз съм Шона, между другото. Истина ли е, че имаш само четири страха?

– Оттам ми е името – отговарям.

– Уау! – Изглежда впечатлена, което ме кара да се поизпъча. – Предполагам, че си роден за Безстрашен.

Вдигам рамене все едно е права, макар да съм сигурен, че това не е така. Тя не знае, че дойдох тук единствено за да избягам от живота, за който бях предназначен, и се боря толкова усилено да премина през инициацията, за да не ми се налага да призная, че съм самозванец. Роден Аскет, а впоследствие Аскет, търсещ убежище сред Безстрашните.

Ъгълчетата на устните ù увисват, сякаш е тъжна за нещо, но не я питам за какво.

– Как вървят боевете ти? – обръща се към мен Зийк.

– Добре – казвам и прокарвам ръка по насиненото си лице, – както може да се види.

– Виж ме мен! – Зийк завърта глава и ми показва голямо натъртване под челюстта си. – Благодарение на ей това момиче тук е. – И посочва Шона с палец.

– Той ме би – казва Шона. – Но имах поне един добър удар. Продължавам да губя.

– Не те е яд, че те е ударил? – питам.

– Че защо? – пита тя на свой ред.

– Не знам – казвам. – Защото... си момиче?

Тя вдига вежди.

– И какво? Мислиш, че не мога да го понеса като всеки друг послушник, просто защото имам момичешки части? – Тя прави жест към гърдите си, а аз се усещам, че зяпам, и отклонявам поглед изчервен.

– Съжалявам – казвам. – Не исках да прозвучи така. Просто не съм свикнал на това. На нищо от това.

– Ясно, разбирам – отговаря тя и не изглежда ядосана. – Но трябва да научиш нещо за Безстрашните – момиче или момче, тук няма никакво значение. Това, което има значение, е какъв си отвътре.

Тогава Амар се изправя, слага ръце на бедрата си, заемайки театрална поза, и тръгва с маршова стъпка към отворената врата. Влакът се спуска надолу, а той дори не се улавя за нещо – просто се отмества и се залюлява при движението на вагона. Всички се изправят и Амар първи се хвърля в нощта. Другите се строяваме след него и аз позволявам на тези зад мен да ме понесат към отвора. Не се боя от скоростта на влака, само от височини, но тук той е толкова близо до земята, че когато скачам, го правя без страх. Приземявам се на крака и се препъвам няколко крачки, преди да спра на едно място.

– Виж се само! Слезе от влака на краката си! – сръгва ме Амар. – Ето, пийни си глътка. Изглеждаш така, като че ли имаш нужда.

Той ми подава бутилката.

Никога не съм вкусвал алкохол. Аскетите не го пият, затова изобщо не съм имал достъп до такъв. Но съм виждал колко отпуска хората, а аз отчаяно имам нуждата да премахна чувството, че съм си навлякъл твърде тясна кожа. Затова не се колебая – вземам бутилката и отпивам.

Алкохолът ме изгаря като лекарство и на вкус е като такова, но бързо слиза надолу и ме сгрява.

– Добра работа – казва Амар, приближава Зийк, прегръща го през врата и притиска главата му към тялото си. – Виждам, че си се запознал със стария ми приятел Езекил.

– Това, че майка ми ме нарича така, не означава, че трябва и ти да го правиш – заявява Зийк, отблъсва Амар и се обръща към мен. – Бабата и дядото на Амар и моите родители бяха приятели.

– Бяха?

– Ами... баща ми загина, както и неговите баба и дядо.

– Ами родителите ти? – питам Амар.

Той свива рамене.

– Починаха, когато бях малък. Влаков инцидент. Много тъжно. – Ухилва се така, все едно не е. – А баба ми и дядо ми предприеха скока, след като станах пълноправен член на Безстрашните. – Той прави жест с ръка надолу, предполагащ гмуркане.

– Скокът?

– О, не му казвай, докато съм тук – клати глава Зийк. – Не искам да видя изражението му.

Амар не му обръща внимание.

– Възрастните Безстрашни понякога правят летящ скок в неизвестното на Бездната, когато достигнат определена възраст. Или пък стават безкастови – обяснява той. – А и дядо ми беше наистина болен. Рак. Баба ми не искаше да продължи без него.

Той вдига лице към небето и очите му отразяват лунната светлина. За момент изпитвам чувството, че ми е показал някакво свое тайно Аз, което внимателно крие под пластовете чар, хумор и типичното за Безстрашните перчене. И това ме плаши, защото тайното му Аз е твърдо, студено и тъжно.

– Съжалявам – казвам.

– По този начин поне имах възможността да се сбогувам с тях – отговаря Амар. – Повечето пъти смъртта настъпва независимо дали си се сбогувал, или не.

Скритото му Аз изчезва с появата на усмивката и Амар се забързва към останалата част от групата с бутилката в ръка. Аз оставам назад със Зийк. Той подскача някак си едновременно грациозно и непохватно, подобно на диво куче.

– Ами ти? – пита ме той. – Имаш ли родители?

– Един – отговарям. – Майка ми почина отдавна.

Спомням си погребението ù и всички Аскети, изпълващи къщата с тихо бъбрене, застанали до нас в мъката ни. Носеха ни храна върху метални табли, покрити със станиол, изчистиха кухнята ни и опаковаха вместо нас всичките дрехи на майка ми, за да не остане и следа от нея. Шепнеха си, че е починала от усложнения при раждане на второ дете. Но си спомням ясно как няколко месеца преди смъртта ù я видях пред гардероба да закопчава широката си риза над тясната тениска и коремът ù беше плосък. Тръсвам глава, за да пропъдя спомена. Тя е мъртва. Това е детски спомен и на него не може да се разчита.

– А баща ти добре ли прие избора ти? – пита Зийк. – Денят за свиждане наближава, нали знаеш.

– Не – казвам сдържано. – Изобщо не го прие добре.

Баща ми няма да дойде в Деня за свиждане, сигурен съм. Никога няма да ми проговори отново.

Секторът на Ерудитите е по-чист от всяка друга част на града, дори и най-малката следа от боклук или отломка е изчистена от паважа. Имам чувството, че трябва да стъпвам внимателно, за да не повредя тротоара с маратонките си. Другите Безстрашни си вървят нехайно, като шляпат силно с обувките си, а подметките им издават звуци, подобни на трополящ дъжд.

На централата на всяка каста е разрешено да осветява преддверието си нощем, но всичко друго трябва да бъде тъмно. Тук, в сектора на Ерудитите, всяка сграда, която изпълнява функции на тяхна централа, е като стълб от светлина. Прозорците, покрай които минаваме, ни разкриват Ерудити, които седят, забили носове в книгите си или в екраните, или пък разговарящи тихо помежду си. Млади и стари са се смесили на всяка маса в своите безукорно сини дрехи и гладки коси, а повече от половината носят блестящи очила.

„Суета – би казал баща ми. – Толкова са заети с това да изглеждат интелигентни, че се правят на глупаци.“

Спирам, за да ги понаблюдавам. На мен не ми изглеждат суетни. Изглеждат ми като хора, които полагат всяко възможно усилие да се чувстват толкова умни, колкото се очаква от тях. Ако това означава носене на очила без нужда, не е моя работа да ги съдя. Те са убежище, което можех да избера. Вместо това предпочетох да отида при хора, които им се присмиват през прозорците и изпращат Амар във фоайето им, за да създаде бъркотия.

Амар достига вратите на централната сграда на Ерудитите и нахълтва през тях. Ние гледаме отвън, кикотейки се. Взирам се през вратите към портрета на Джанийн Матюс, окачен на отсрещната стена. Русата ù коса е пристегната назад и разкрива лицето ù, синьото ù сако е закопчано до самата ù шия. Тя е красива, но това не е първото нещо, което забелязвам в нея. А остротата ù.

И още нещо... дали въображението ми е виновно, или наистина изглежда малко плашеща?

Амар нахлува във фоайето, като пренебрегва протестите на Ерудита от поставеното отпред бюро, и се провиква:

– Хей, Знайковци! Вижте това!

Всички Ерудити в помещението вдигат очи от книгите и екраните си и Безстрашните избухват в смях, когато Амар се завърта и си събува панталоните. Ерудитът иззад бюрото се втурва, за да го хване, но Амар ги вдига и хуква към нас. Всички се разбързваме и тичешком се отдалечаваме от вратите.

Не мога да се удържа – и аз се смея и се изненадвам как ме заболява стомахът. Зийк тича до мен и се движим успоредно на релсите, защото няма къде другаде. След една сграда разстояние Ерудитите, които ни преследват, се отказват и всички спираме на уличката, за да си поемем въздух.

Амар ни настига с вдигнати ръце и ние го аплодираме. Той поема бутилката като трофей и посочва Шона.

– Предизвиквам тази млада дама – казва той – да изкачи скулптурата на горното ниво.

– Готово – разсмива се тя.

+ + +

Докато се стигне до мен, повечето са пияни, залитат на всяка крачка и се смеят на всяка шега, независимо колко глупава е тя. Топло ми е въпреки студения въздух, но умът ми е бистър и запечатва всичко от нощта – плътната миризма на тресавището, звука на бълбукащия смях, синьочерното небе и силуетите на сградите. Краката ме болят от тичането, вървенето и катеренето, но все още не съм изпълнил своето предизвикателство.

Вече сме близо до лагера на Безстрашните. Сградите наоколо сякаш хлътват.

– Кой остана? – пита Лорън, а замъгленият ù поглед преминава през всички лица, докато не достига моето. – А, послушникът от Аскетите с име на число. Фор, нали?

– Да – казвам.

– Дървен? – Момчето, което се бе разположило така удобно до Амар, ме поглежда. Думите му се сливат. Бутилката е в него и той определя следващото предизвикателство.

Досега видях хора да се катерят по високи конструкции, да скачат в тъмни дупки и да се скитат в празни сгради, за да донесат някой кран или стол за бюро. Видях ги да тичат голи по тесни улички, да си слагат игли в ушите, без да ги пробият предварително. Ако ме накарат аз да избера предизвикателство, няма да успея да измисля никакво. Затова е хубаво, че съм последен. Потръпвам, нервен съм. Какво ще ми кажат да направя?

– Дървените са прекалено стегнати – изрича ясно момчето, като че ли това е факт. – Затова докажи, че вече си Безстрашен... Предизвиквам те да си направиш татуировка.

Виждам мастилото, което пълзи по китките им и нагоре по ръцете, рамената и шиите им. Метал обсипва ушите, носовете, устните и веждите им. Кожата ми е гола, зараснала, невредима. Но не отговаря на това, което съм – трябва да бъда белязан, маркиран по начина, по който са и те, но белязан от спомените за болката, от нещата, от които съм оцелял.

Вдигам рамене.

– Добре.

Той ми подава бутилката и аз я пресушавам, въпреки че изгаря устата и гърлото ми и горчи като отрова.

Поемаме към Империята.

+ + +

Когато отваря врата, Тори е облечена с мъжки долни гащи и фланелка, а косата ù е покрила лявата половина на лицето ù. Тя вдига вежда към мен. Буквално я изтръгнахме от дълбок сън, но не изглежда ядосана – само леко кисела.

– Моля те? – казва Амар. – За играта „Осмели се“ е.

– Сигурен ли си, че искаш изморена жена да татуира кожата ти, Фор? – пита ме тя. – Мастилото не се мие.

– Вярвам ти – казвам аз. Няма да се отрека от поето предизвикателство, не и след като гледах как всички останали изпълняват своите.

– Добре – прозява се Тори. – Правя го в името на традициите на Безстрашните. Връщам се ей сега, отивам да си обуя панталони.

Тя затваря вратата между нас. По пътя насам си напрягах мозъка да измисля какво бих искал да си татуирам и къде. Не можах да реша – мислите ми бяха прекалено разбъркани. И все още са.

След няколко секунди Тори се появява отново, обула панталони, но все още с боси крака.

– Ако си имам неприятности, че съм пуснала светлината по това време на денонощието, ще твърдя, че са били вандали, и ще давам имена.

– Ясно – казвам.

– Има заден път. Хайде! – подканва ни тя. Следвам я през тъмен хол, който е подреден, като се изключат купчините листове, разпръснати по цялата маса – на всички тях има различни рисунки. Някои са по-семпли и сурови като повечето татуировки, които съм виждал. Други са сложни и заплетени, с много детайли. Тори явно е най-близко до статута на художник сред Безстрашните.

Спирам се до масата. Една от рисунките изобразява символите на всички касти, но без кръговете, които ги обграждат обикновено. В дъното е дървото на Миротворците и оформя нещо като коренова система около окото на Ерудитите и везните на Прямите. Над тях ръцете на Аскетите изглеждат така, сякаш едва ли не поддържат пламъците на Безстрашните. Като че ли символите прерастват един в друг.

Другите са ме задминали. Затичвам се, за да ги настигна, и минавам през кухнята на Тори – също безупречна, въпреки че уредите са остарели, крановете на чешмата са ръждясали, а вратата на хладилника стои затворена благодарение на голяма скоба. Задната врата е отворена към част от влажен коридор, който води към ателието за татуировки.

И преди съм минавал покрай него, но никога не ми е хрумвало да вляза вътре, понеже бях уверен, че няма да намеря причина да подлагам си тялото си на иглите. Но май вече си имам една – тези игли са начин да се отделя от своето минало не само в очите на другите Безстрашни, но и в собствените си очи всеки път, когато се погледна в огледалото.

Стените на стаята са покрити с рисунки. Стената до вратата е изцяло посветена на различни версии на символа на Безстрашните, някои – черни и семпли, други – цветни и трудни за разпознаване. Тори светва лампата над един стол и подрежда иглите на таблата до него. Другите Безстрашни се събират на пейките и столовете около нас, сякаш се приготвят да гледат някакво представление. Лицето ми пламти.

– Основни принципи на татуирането – казва тя. – Колкото по-малко месо има под кожата ти, тоест, колкото по-кокалест си на определено място, толкова повече боли. За теб може би е най-добре първата ти татуировка да е... не знам, на ръката или...

– На бузата на задника – предлага Зийк и прихва.

Тори свива рамене.

– В което не би бил първият. Нито последният.

Поглеждам към момчето, което ме предизвика. Вдига вежди към мен. Знам какво очаква той, какво очакват всички те – да си татуирам нещо малко на ръката или на крака, нещо, което лесно ще може да бъде скривано. Хвърлям поглед към стената със символите. Една от рисунките привлича вниманието ми – артистична интерпретация на пламъци.

– Искам това – посочвам я.

– Дадено – казва Тори. – Решил ли си къде?

Имам белег – бледа вдлъбнатина на коляното от едно падане на тротоара като дете. Винаги ми се е струвало глупаво, че истинската болка, която изпитвам, не ми оставя видими белези – понякога, тъй като нямам доказателства, започвам да се съмнявам дали изобщо съм изживял всичко това, а с времето спомените стават неясни. Искам да имам някакво напомняне, че когато раните зарастват, те не изчезват завинаги – че ги нося навсякъде със себе си, че така е с всичко, така е и с белезите.

Ето това ще бъде тази татуировка за мен: белег. И ми се струва подходящо, че ще документира най-лошия спомен за болка, който имам.

Поставям ръка на ребрата си и си припомням натъртванията и страха, който тогава изпитвах за живота си. Баща ми имаше няколко наистина лоши нощи точно след смъртта на майка ми.

– Сигурен ли си? – пита Тори. – Това май е възможно най-болезненото място.

– Добре – казвам и сядам на стола.

Тълпата Безстрашни ме аплодира и започва да си предава нова бутилка – тази е по-голяма от предишната и е бронзова, а не сребърна.

– Значи, тази нощ си имаме мазохист на стола. Възхитително. – Тори се настанява на табуретката до мен и си слага гумени ръкавици. Сядам напред, вдигам нагоре фланелката си, Тори напоява топка памук със спирт и покрива ребрата ми с нея. Кани се да се отдалечи, но се намръщва и докосва кожата ми с пръсти. Спиртът започва да щипе по все още незаздравялата кожа на гърба ми и аз потръпвам.

– Как получи тези, Фор? – пита тя.

Вдигам очи и виждам, че Амар се взира намръщено в мен.

– Той е послушник – отговаря вместо мен. – На този етап всичките са ранени и насинени. Трябва да ги видиш как куцукат заедно. Тъжна гледка са.

– Имам гигантска синина на коляното – отзовава се Зийк. – В най-ужасния син цвят...

Той си навива крачола, за да я покаже на останалите, и всички започват да се взират в собствените си рани, в собствените си белези.

– Получих ей този, когато ме изтърваха след едно спускане от небостъргача Ханкок.

– Е, аз имам прободна рана от теб, когато мятахме ножове и твоят ти се изплъзна – така че сме квит.

Тори задържа поглед върху мен няколко секунди и съм сигурен, че не вярва на обяснението на Амар за белезите на гърба ми, но не повтаря въпроса си. Вместо това включва механичната игла, която изпълва въздуха със жужене, и Амар ми подава бутилката.

Когато иглата докосва ребрата ми, алкохолът все още ми изгаря гърлото. Потръпвам, но по някаква причина не обръщам внимание на болката.

Наслаждавам ù се.

+ + +

Когато се събуждам на следващия ден, всичко ме боли. Особено главата.

О, боже! Главата ми!

Ерик е седнал на съседното легло и си връзва обувките. Кожата около халките на устната му изглежда зачервена – явно си е сложил пиърсинга скоро. Не съм обърнал внимание.

Той ме поглежда.

– Изглеждаш наистина зле.

Сядам и от внезапното движение главата ми заболява още по-силно.

– Надявам се, че когато загубиш, няма да използваш това като оправдание – усмихва ми се подигравателно. – Защото бих те победил при всички положения.

Той се изправя, протяга се и напуска спалното помещение. Обхващам главата си с ръце за няколко секунди, после ставам и си вземам душ. Трябва да опазя половината си тяло сухо заради мастилото. Безстрашните останаха часове наред с мен и дочакаха татуировката да бъде завършена, а когато си тръгнахме, всички бутилки бяха празни. Тори вдигна палци към мен, когато се заклатушках към изхода на ателието ù, а Зийк ме прегърна през раменете и каза:

– Мисля, че сега си истински Безстрашен.

Снощи се наслаждавах на тези думи. А сега ми се иска да си имам отново предишната глава, онази, която беше концентрирана и непоколебима и не болеше така, сякаш малки човечета с чукове са се настанили в нея. Оставам няколко минути студената вода да тече по мен, а после поглеждам към часовника на стената на банята.

Десет минути до боя. Ще закъснея. И Ерик е прав – ще загубя.

Прокарвам ръка през челото си и хуквам към тренировъчната зала с наполовина нахлузени на краката обувки. Когато нахълтвам през вратата, послушниците трансфери и някои от послушниците, родени Безстрашни, вече са се наредили в периферията на помещението. Амар е в центъра на тепиха и се взира в часовника си. Поглежда ме остро.

– Много мило от твоя страна, че реши да се присъединиш към нас. – Вдигнатите му вежди показват, че другарството ни от снощи не достига до тренировъчната зала. Той посочва обувките ми. – Завържи си връзките и спри да ми губиш времето.

От другата страна на тепиха Ерик внимателно изпуква всичките си кокалчета едно по едно, като не спира да се взира в мен. Бързо си завързвам обувките и натъпквам вътре връзките, така че да не ме спънат.

Когато се изправям срещу Ерик, усещам единствено препускането на сърцето си, пулсирането в главата си и бодежите върху татуираната си кожа. Амар отстъпва, Ерик се втурва напред и бързо ме удря право в челюстта.

Залитам назад и докосвам лицето си. Цялата болка се слива в ума ми. Вдигам ръце, за да блокирам следващия удар. Главата ми пулсира и виждам движението на крака на Ерик. Правя опит да се завъртя настрани от ритника, но той ме уцелва силно право в ребрата. Следващото усещане преминава като електрошок през цялата лява страна на тялото ми.

– Това е по-лесно, отколкото си мислех, че ще бъде – заявява Ерик.

Пламвам от срам, възползвам се от арогантната поза, която е заел, и го удрям в стомаха. Той ме плясва с длан по ухото, то зазвънтява и губя равновесие. Докосвам с пръсти земята, за да овладея тялото си.

– Знаеш ли – казва ми тихо Ерик, – мисля, че разбрах истинското ти име.

Очите ми са замъглени от няколко различни типа болка. Не знаех, че може да бъде толкова много видове, досущ като вкусовете – остра, тъпа, изгаряща, смъдяща.

Отново ме удря, като се стреми към лицето ми, но уцелва ключицата. Вдига ръка и пита:

– Да им кажа ли? Да изнеса ли всичко на бял свят?

Изрича името ми само с устни, Итън – много по-заплашително оръжие от краката, лактите или юмруците му. С приглушени гласове Аскетите казват, че проблемът на много от Ерудитите е тяхното себелюбие. Но аз си мисля, че е арогантността им и гордостта, произтичаща от знанието на много неща, които са неизвестни за околните. В този момент, въпреки страха, осъзнавам слабостта на Ерик – той не вярва, че аз съм способен да го нараня толкова много, колкото той е в състояние да стори с мен. Смята, че съм точно такъв, за какъвто ме е приел от самото начало – скромен, безкористен, инертен.

Усещам как болката изчезва, заменена от гняв. Сграбчвам го за едната ръка, за да го задържа на едно място, и се мятам към него отново и отново... и отново. Дори не осъзнавам къде го удрям – не виждам, не чувам, не усещам нищо. Аз съм празен, аз съм сам, аз съм нищо.

Най-сетне дочувам писъците му и виждам, че е сграбчил лицето си с две ръце. Брадата му е напоена с кръв, зъбите му също. Опитва се да се изтръгне от хватката ми, но аз го държа с всички сили, сякаш от това зависи животът ми.

Изритвам го настрани и той рухва. Зад прикриващите го ръце виждам очите му – изцъклени и разфокусирани. На фона на кожата кръвта му изглежда още по-ярка. Идва ми наум, че това е мое дело, че аз съм го направил, и в мен прониква нов вид страх. Страх от това какъв съм, от онова, в което се превръщам.

Напускам тепиха, без да дочакам да бъда освободен. Кокалчетата ми пулсират.

+ + +

Лагерът на Безстрашните е подходящ за възстановяване – тъмен е и е пълен с потайни скришни места.

Сядам в един коридор близо до Бездната и се облягам на стената, оставяйки на студа от камъка да проникне в мен. Главоболието ми се е завърнало заедно с най-разнообразни други болежки от боя, но тях едва ги регистрирам. Кокалчетата ми са лепкави от кръвта на Ерик. Опитвам се да я избърша, но е засъхнала твърде отдавна. Победих го, което означава, че мястото ми в кастата засега е сигурно – трябва да съм доволен, а не уплашен. Може би дори щастлив, че най-сетне съм част от нещо, сред хора, чиито очи не избягват моите, когато седнем на вечеря. Но знам, че всяко хубаво нещо си има цена. Каква е цената на това да бъда Безстрашен?

– Хей.

Вдигам очи и виждам Шона, която почуква по стената, все едно е врата. Тя се ухилва.

– Това не е точно победният танц, който очаквах.

– Аз не танцувам – отговарям.

– Да, трябваше да се досетя. – Тя сяда срещу мен и се обляга на отсрещната стена. Сгъва колене и ги обгръща с ръце. Краката ни са само на няколко сантиметра разстояние. Не зная защо забелязвам това. Ами, да – тя е момиче.

Нямам представа как да разговарям с момичета. Особено с момиче от Безстрашните. Нещо ми подсказва, че никога не се знае какво може да се очаква от такова.

– Ерик е в болницата – казва тя с усмивка на лице. – Мислят, че си му счупил носа. И със сигурност си му избил зъб.

Свеждам поглед. Избил съм нечий зъб?

– Чудех се дали не би могъл да ми помогнеш? – пита ме тя и ме побутва с върха на обувката си.

Както и подозирах: Безстрашните момичета са непредвидими.

– За какво да ти помогна?

– За борбата. Не съм добра в това. Продължават да ме унижават на тепиха. – Тя тръсва глава. – Трябва да се изправя срещу онова момиче след два дни. Името ù е Ашли, но тя кара всички да я наричат Аш[2]. – Шона завърта очи. – Сещаш се, като пепелта от пламъците на Безстрашните. Както и да е, тя е една от най-добрите в нашата група и се боя, че ще ме убие. Буквално.

– Защо искаш точно моята помощ? – питам, внезапно обхванат от подозрителност. – Защото знаеш, че съм Дървен, а от нас се очаква да помагаме на другите?

– Какво? Не, разбира се, че не – казва тя и се смръщва объркано. – Искам твоята помощ, защото ти си най-добрият във вашата група, очевидно е.

Разсмивам се.

– Не, не съм.

– Ти и Ерик бяхте единствените без загуба и ти току-що го победи, затова... да, най-добрият си. Слушай, ако не искаш да ми помагаш, всичко, което трябва да направиш, е да...

– Ще ти помогна – прекъсвам я. – Просто наистина не знам как.

– Ще го измислим – заявява тя. – Утре следобед? Среща на тепиха?

Кимвам. Тя се ухилва, изправя се и тръгва да си ходи. Но след няколко крачки се извръща към мен, без да спира.

– Спри да се цупиш, Фор – казва ми. – Всички са впечатлени от теб. Приеми го.

Наблюдавам как силуетът ù завива зад ъгъла. Бях толкова смутен от боя, че изобщо не се замислих какво означава победата ми над Ерик – че сега съм първенецът в групата си. Може и да съм избрал Безстрашните за убежище, но не просто оцелявам тук, а превъзхождам другите.

Поглеждам кръвта на Ерик по кокалчетата си и се усмихвам.

+ + +

На следващата сутрин решавам да поема риск. Сядам до Зийк и Шона на закуска. Шона почти се е свлякла върху храната си и отговаря на въпросите с грухтене. Зийк се прозява над кафето си, но ми сочи семейство си – малкият му брат Юрая седи на една от другите маси с малката сестра на Шона – Лин. А майка му Хана – най-кротката Безстрашна, която съм виждал някога, само цветът на дрехите ù издава кастата ù – все още е на опашката за закуска.

– Липсва ли ти животът у дома? – питам.

Забелязал съм, че Безстрашните притежават склонност към тестени изделия. Винаги има поне два вида торта на вечеря, а на масата пред опашката за закуска се издига планина от мъфини. Когато дойдох, тези с хубави вкусове вече бяха свършили и за мен остана с триците.

– Не особено – отговаря ми Зийк. – Имам предвид, че семейството ми е ей там. На послушниците, родени Безстрашни, не ни е съвсем разрешено да говорим с близките си до Деня за свиждане, но аз знам, че ако наистина имам нужда от нещо, те са тук.

Кимвам. До него Шона заспива, както е подпряла глава на ръката си.

– Ами ти? – пита ме той. – Липсва ли ти домът?

Отварям уста, за да отговоря, че не особено, но точно в този момент брадата на Шона се изплъзва от ръката ù и тя размазва шоколадовия си мъфин с лице. Зийк се разсмива толкова силно, че му потичат сълзи, и аз не успявам да се сдържа да не се ухиля, докато допивам сока си.

+ + +

По-късно същата сутрин се срещам с Шона в тренировъчната зала. Прибрала е назад късата си коса, а Безстрашните ù ботуши, които обикновено са развързани и шляпат, докато ходи, сега са здраво пристегнати. Забива юмруци в нищото и спира след всеки удар, за да оправи стойката си. Наблюдавам я за момент, несигурен откъде да започна. Самият аз съвсем наскоро се научих как се прави – не съм особено подготвен да я обучавам на каквото и да е.

Но докато я наблюдавам, започвам да забелязвам разни неща. Стои със сковани колене, не вдига ръка, за да предпази челюстта си, ударите ù идват от лактите, вместо да вложи в тях тежестта на цялото си тяло. Щом ме зърва, тя подскача, сякаш опарена от жив огън.

– Правило номер едно за това как да не бъдеш зловещ – казва. – Оповестявай присъствието си, ако другият човек в залата не те е видял, че идваш.

– Извинявай – отговарям ù. – Хрумнаха ми някои указания за теб.

– Оу! – Тя захапва вътрешната страна на бузата си. – Какви?

Казвам ù какво съм забелязал и се изправяме един срещу друг на тепиха. Започваме бавно, като отстъпваме при всеки удар, за да не се нараним взаимно. Налага ми се непрекъснато да подбутвам лакътя ù, за да ù напомням да държи ръката си вдигната пред лицето, а половин час по-късно, ако не друго, тя поне започва да се движи по-добре, отколкото преди.

– Относно това момиче, срещу което трябва да се биеш утре – казвам. – Аз бих я атакувал ето тук, в челюстта. – Докосвам долната страна на брадата ù. – Един добър ъперкът[3] би трябвало да свърши работа. Хайде да упражним това.

Тя заема позиция и с удовлетворение забелязвам, че коленете ù пружинират и в позата ù има отскок, който отсъстваше преди. Въртим се един около друг няколко секунди и тя атакува с удар нагоре. Когато го прави, лявата ù ръка се снижава и разкрива лицето ù. Блокирам първия удар и атакувам падналия ù гард. В последния миг, повдигайки вежда, спирам юмрука си във въздуха.

– Знаеш ли, може би ще си науча урока, ако наистина ме удариш – изправя рамене тя. Зачервила се е от усилието и косата ù е подгизнала от пот. Очите ù са ясни и критични. За първи път забелязвам, че е красива. Но не по начина, по който обикновено разбирам красотата – мека, деликатна, а силна и умела.

– Наистина бих предпочел да не го правя – отговарям ù.

– Това, което за теб е някакъв вид кавалерство, всъщност е любезна форма на обида – казва тя. – Мога да се грижа за себе си. Мога да понеса малко болка.

– Не става дума за това – отвръщам. – Не е защото си момиче. Просто... не си падам по безпричинното насилие.

– Това е някакво схващане на Дървените, а?

– Не точно. Дървените не харесват насилието по принцип. Сложи Дървени сред Безстрашни и те просто ще се оставят да бъдат яко напердашени. – Позволявам си лека усмивка. Не съм свикнал да използвам жаргона на Безстрашните, но ми харесва да го припозная като свой, да си позволя техния начин на говорене. – Аз пък не възприемам нещата като игра, това е.

За първи път обяснявам това на някого. Знам защо не приемам нещата по този начин – защото толкова дълго време те бяха моят свят, ден и нощ. Но тук се научих как да се защитавам и да бъда по-силен, ала това, на което не искам да се научавам, е как да ми доставя удоволствие да причинявам болка. Ако ще ставам Безстрашен, ще го сторя по свой начин, дори и това да означава в мен завинаги да остане частица Дървен.

– Хубаво – съгласява се тя. – Хайде да опитаме пак.

Продължаваме, докато не усвоява ъперкъта и едва не изтърваваме вечерята. Когато тръгваме, тя ми благодари и ме прегръща. Това е просто кратка прегръдка, но Шона ми се смее заради начина, по който се стягам от нея.

– Как да бъдем Безстрашни: встъпителен курс – казва. – Урок първи: тук няма проблем да прегръщаш приятелите си.

– Ние сме приятели? – питам, наполовина шегувайки се.

– О, млъкни – казва тя и продължава надолу по коридора към спалното помещение.

+ + +

На следващата сутрин всички послушници трансфери тръгваме след Амар, преминавайки покрай тренировъчната зала през мрачен коридор с тежка врата в дъното. Той ни нарежда да седнем до стената и изчезва зад вратата, без да ни каже нищо повече. Поглеждам си часовника. Схватката на Шона ще започне всеки момент – на родените Безстрашни им отнема повече време да преминат през първия етап на инициацията, понеже са по-многобройни.

Ерик сяда колкото се може по-далеч от мен, което ме радва. Вечерта, след като се бих с него, ми хрумна, че за да си отмъсти за загубата, може да каже на всички чий син съм, но той не го направи. Чудя се дали просто не изчаква правилния момент да атакува, или пък отстъпва по някаква друга причина. Независимо каква е работата, за мен вероятно е най-добре да страня възможно най-много от него.

– Как мислите, какво има там? – гласът на Мая, момичето от Миротворците, звучи нервно.

Никой не отговаря. По някаква причина не изпитвам притеснение. Зад тази врата няма нищо, което може да ме нарани. Затова когато Амар отново се появява в коридора и извиква първо моето име, не хвърлям отчаян поглед към другите послушници, а просто влизам след него.

Стаята е мрачна и порутена, а вътре има само стол и компютър до него. Столът е със спусната назад облегалка, като онзи, на който седях по време на теста си за установяване на наклонностите. Екранът на компютъра свети и на него се вижда програма, представляваща редове тъмен текст на бял фон. Когато бях малък, доброволствах в компютърните зали в училище – поддържах оборудването и понякога дори поправях компютрите, когато се случеше да се развалят. Работех под надзора на жена от кастата на Ерудитите на име Катерин и тя, щастлива да сподели знанието си с някого, който има желанието да я изслуша, ме обучи на много повече неща, отколкото беше длъжна. Затова сега, докато гледам кода, разбирам каква е тази програма, макар че никога не бих успял да направя много с нея.

– Симулация? – питам.

– Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре – отговаря ми Амар. – Сядай.

Правя го, облягам се назад и отпускам ръце. Амар приготвя спринцовка и я задържа на светлината, за да се увери, че течността е на мястото си. Без предупреждение забива иглата във врата ми и натиска буталото. Потръпвам.

– Да видим кои от страховете ти ще изникнат първи – казва той. – Знаеш ли, почвам да се отегчавам от тях, трябва да пробваш да ми покажеш нещо ново.

– Ще се постарая – отговарям.

Симулацията ме поглъща.

+ + +

Седя на твърдата дървена пейка до масата в Аскетската кухня, а пред мен има празна чиния. Прозорците са потънали в сянка и единствената светлина идва от оранжевата крушка, висяща над масата. Поглеждам към черния плат, който покрива коленете ми. Защо нося черно, а не сиво?

Когато вдигам глава, той – Маркъс – е срещу мен. За частица от секундата изглежда просто като човека, когото видях на Изборната церемония неотдавна – очите му са тъмносини като моите, устата му е начумерена.

Нося черно, защото сега съм Безстрашен – напомням си. – В такъв случай, какво правя в дом на Аскет, защо седя срещу баща си?

Вглеждам се в отражението на крушката в чинията си. Това трябва да е симулация, помислям си.

Тогава светлината над нас премигва и той се превръща в мъжа, когото винаги виждам в своята зона на страха – изкривено чудовище с празни кухини на мястото на очите и зейнала паст. Пресяга се към мен над масата и на мястото на ноктите му има бръсначи.

Опитва се да ме удари, аз отскачам назад и падам от пейката. Лазя по пода, успявам да се изправя и бягам в хола. Там има друг Маркъс, който посяга към мен откъм стената. Насочвам се към входната врата на къщата, но някой я е запечатал с тухли и ме е оставил в капан.

Тичам задъхано по стълбите към горния етаж. Горе се спъвам и падам на дървения под. Пореден Маркъс отваря вратата на килера и излиза от него, друг изниква от спалнята на родителите ми, трети драска с нокти по пода на банята. Свивам се до стената. Къщата е тъмна. Няма прозорци.

Мястото е изпълнено с него.

Внезапно един от многото Маркъси се озовава точно пред мен, сграбчва гърлото ми с две ръце и ме притиска към стената. Друг прокарва нокти по ръцете ми и очите ми се насълзяват от парещата болка.

Парализиран съм, паникьосан съм.

Поемам въздух. Не мога да изпищя. Усещам болката и препускащото си сърце, ритам колкото мога по-силно, но улучвам единствено въздуха. Маркъсът, който ме държи с две ръце за гърлото, ме издига нагоре и краката ми се отделят от пода. Крайниците ми омекват като на парцалена кукла. Не мога да се движа.

Мястото... мястото е изпълнено с него.

Това не е истина – осъзнавам. – Това е симулация. Точно както в зоната на страха.

Сега наоколо има още повече Маркъси, чакат под мен с разтворени ръце и аз се взирам в море от остриета. Ръцете им докопват краката ми, режат ме и усещам горещата струя по врата си, когато Маркъсът, който ме държи, затяга хватката си.

Симулация, напомням си. Опитвам се да съживя крайниците си. Представям си как кръвта ми гори и препуска през тялото ми. Плясвам с ръка по стената в търсене на оръжие. Един от Маркъсите се протяга и пръстите му доближават очите ми. Остриетата започват да дълбаят в очните ми ябълки и аз крещя.

Ръцете ми не откриват оръжие, а само брава на врата. Завъртам я с все сила и се озовавам в килер. Маркъсите ме изпускат. В килера има достатъчно голям прозорец за тялото ми. Докато те ме преследват в мрака, удрям рамо в стъклото и то се натрошава. Свежият въздух изпълва дробовете ми.

Сядам на стола и пъшкам.

Търся раните по гърлото, ръцете и краката си, но тях ги няма. Все още мога да усетя разрязванията и изтичаща от вените ми кръв, но кожата ми е непокътната. Дъхът ми се успокоява, а с него и мислите ми. Амар стои до компютъра, свързан със симулацията ми, и се взира в мен.

– Какво? – питам без дъх.

– Беше вътре пет минути – казва той.

– Това много ли е?

– Не – смръщва се той. – Не, не е много. Всъщност е доста добър резултат.

Спускам крака на пода и задържам главата си с ръце. Може и да не съм бил чак толкова дълго в състояние на паника в симулацията, но образът на изкривения ми баща, опитващ се да ми изтръгне очите с нокти, продължава да проблясва в ума ми и да ускорява сърцебиенето ми.

– Серумът продължава ли да действа? – питам, стиснал зъби. – Да ме кара да се паникьосвам?

– Не, трябва да се е уталожил, когато излезе от симулацията – казва той. – Защо?

Разтърсвам ръцете си, а те са се сплели, сякаш са вцепенени. Поклащам глава. Не беше истина – повтарям си. – Остави го да си иде.

– Понякога симулацията причинява продължителна паника в зависимост от това, което си видял – допълва Амар. – Ще те изпратя до спалното помещение.

– Не – поклащам глава. – Ще се оправя.

Той ме измерва с поглед.

– Това не беше предложение. – Изправя се и отваря вратата зад стола. Тръгвам след него по къс мрачен коридор и навлизаме в каменните коридори, които водят към спалното помещение на трансферите. Тук въздухът е студен и влажен, защото сме под земята. Чувам само ехото на стъпките ни и собственото си дишане, нищо друго.

Струва ми се, че виждам нещо, някакво движение от лявата си страна, и се дръпвам до стената. Амар ме спира, слага ръце на раменете ми и ме обръща към себе си, за да го погледна в лицето.

– Хей – казва, – стегни се, Фор.

Кимвам и по лицето ми избива горещина. Стомахът ме заболява от срам. От мен се очаква да бъда Безстрашен, а не да се ужасявам от чудовищни Маркъси, прокрадващи се към мен в мрака. Облягам се на каменната стена и си поемам дълбоко въздух.

– Може ли да те попитам нещо? – Свивам се при тези думи на Амар, защото очаквам, че ще ме разпитва за баща ми. Но той не го прави. – Как излезе от онзи коридор?

– Отворих врата – казвам.

– Тази врата зад теб ли беше през цялото време? Има ли такава в старата ти къща?

Поклащам глава отрицателно.

Обичайно приветливото лице на Амар става сериозно.

– Тоест... ти си я създал от нищото?

– Да – кимвам. – Симулациите са изцяло в главите ни. Затова моят ум си измисли врата, така че да се измъкна. Единственото, което трябваше да направя, е да се концентрирам.

– Странно – казва той.

– Какво? Защо?

– Повечето послушници не могат да накарат нещо невъзможно да се случи по време на този тип симулации, защото, за разлика от зоната на страха, те изобщо не осъзнават, че се намират в симулация – обяснява той. – И като резултат не излизат от нея толкова бързо.

Усещам ударите на сърцето си в гърлото си. Не бях осъзнал, че тези симулации трябва да бъдат различни от зоната на страха – мислех си, че всеки е наясно, че е в тях. Но съдейки по думите на Амар, това би трябвало да е като теста за установяване на наклонностите, а преди него баща ми ме предупреди за моето осъзнаване на симулацията и ме инструктира да го запазя в тайна. Все още си спомням колко настоятелен беше, колко напрегнат бе гласът му и как сграбчи ръката ми твърде силно.

Тогава си помислих, че той никога не би говорил по този начин, освен ако не е разтревожен за мен. За безопасността ми.

Дали просто беше параноичен, или наистина има нещо опасно в това да осъзнаваш симулацията, докато се намираш в нея?

– Бях като теб – казва Амар тихо. – Можех да изменям симулациите. Просто си мислех, че съм единственият.

Ще ми се да му кажа да запази тази информация за себе си, да си защити тайните. Но Безстрашните не ги е така грижа за тайните, както Аскетите с техните стегнати усмивки и идентични и стройно подредени къщи.

Амар ме поглежда по особен начин – нетърпеливо, сякаш очаква нещо от мен. Извъртам се неловко.

– Предполагам, че не е нещо, с което трябва да се хвалиш – казва той. – Безстрашните са точно такива конформисти, каквито са и хората в другите касти. Просто тук това не е толкова очевидно.

Кимвам.

– Може да е просто случайност – отговарям. – Не можах да направя нищо подобно по време на теста си за установяване на наклонностите. Следващия път вероятно ще бъда по-нормален.

– Точно така. – Не ми звучи убеден. – Е, следващия път се постарай да не правиш нищо невъзможно, ясно? Просто се изправи срещу страха си по логичен начин, който винаги би бил възможен за теб, независимо дали осъзнаваш, че си в симулация, или не.

– Добре – кимвам.

– Вече се пооправи, нали? Можеш да се върнеш сам в спалното?

Имам желание да му кажа, че през цялото време можех да се върна сам и никога не съм имал нужда някой да ме води за ръка. Но само кимвам отново. Той ме потупва добронамерено по рамото и се връща в стаята за симулации.

Не мога да не си помисля, че баща ми едва ли ме е предупредил да прикривам съзнателността си по време на симулации просто заради правилата на кастите. През цялото време ме гълчеше, че го излагам пред Аскетите, но никога не ми изсъскваше в ухото предупреждение как точно да избегна погрешните стъпки. Никога не се взираше в мен с широко отворени очи, докато не му обещая, че ще постъпя така, както ми е казал.

Странно ми е да знам, че може би се е опитвал да ме предпази. Като че ли не е изцяло чудовището, което си представям – онова, което виждам в най-лошите си кошмари.

Тръгвам към спалното помещение и чувам нещо в края на коридора, по който тъкмо бяхме минали – нещо като тихи влачещи се стъпки, които се движат в обратната посока.

+ + +

Шона дотичва до мен в столовата по време на вечеря и ме удря силно с юмрук по рамото. Усмивката ù е толкова широка, че сякаш е разрязала бузите ù. Има подутина под дясното си око, което вероятно скоро ще се затвори.

– Победих! – провиква се тя. – Направих точно каквото ми каза. Ударих я право в челюстта още през първата минута и това тотално я изкара от играта. Все пак ме цапардоса по окото, защото си свалих гарда, но чак след като я пометох. Разкървавих ù носа. Беше страхотно!

Ухилвам се. Изненадан съм колко удовлетворяващо е да научиш някого как да направи нещо и после да чуеш, че наистина е проработило.

– Браво – казвам.

– Нямаше да се справя без помощта ти – заявява тя. Усмивката ù се променя, омеква, става някак по-малко зашеметена и по-искрена. Тя се повдига на пръсти и ме целува по бузата.

Гледам я втренчено, когато се отдръпва. Разсмива се и ме повлича към масата, на която седят Зийк и някои от другите родени Безстрашни. Осъзнавам, че проблемът ми не е, че съм Дървен, а че не знам какво означават тези жестове на обич при Безстрашните. Шона е хубава и забавна и ако бяхме Аскети и я харесвах, щях да намина през къщата ù за вечеря със семейството ù, да открия по какъв доброволчески проект работи и да се вмъкна в него. Нямам представа как се правят тези неща при Безстрашните, а също така нямам представа дали изобщо я харесвам по този начин.

Решавам поне засега да не позволявам на тези мисли да ме разсейват. Вземам си чиния храна и сядам да ям, като слушам как другите говорят и се смеят заедно. Всички поздравяват Шона за победата ù и сочат момичето, което е надвила. То седи с все още подуто лице на една от другите маси. В края на вечерята, точно когато мушвам с вилица едно парче шоколадова торта, две жени от кастата на Ерудитите влизат в помещението.

Наистина е трудно Безстрашните да бъдат накарани да притихнат. Дори внезапната поява на Ерудити не го постига напълно – все още отвсякъде се чува шепот, подобен на далечен звук на тичащи стъпки.

Но когато Ерудитите сядат при Макс и нищо повече не се случва, разговорите постепенно се подновяват. Не се присъединявам към тях. Продължавам да бода тортата с вилица и да наблюдавам.

Макс се изправя и отива до Амар. Двамата разговарят напрегнато между масите и после тръгват в моята посока. Към мен.

Амар ми прави жест. Оставям назад полупразната си табла.

– Привикан си за оценка – казва той. Вечно ухилената му уста сега е образувала равна линия, а оживеният му глас е станал монотонен.

– Оценка? – питам.

Макс ми се усмихва леко.

– Твоята симулация на страха беше малко необичайна. Нашите приятели Ерудити ето тук... – Поглеждам над рамото му към тях. Веднага осъзнавам, че едната е Джанийн Матюс, лидерката на Ерудитите. Облечена е в ясносиня риза, а от верижката на врата ù висят очила, символ на суетата, стигнала толкова далеч, че чак станала нелогична. – Макс продължава: ... ще наблюдават още една симулация, за да се уверят, че необичайният резултат не е грешка в програмата. Сега Амар ще те заведе в стаята за симулации.

Усещам впитите в ръката ми пръсти на баща си, чувам съскащия му глас, който ме предупреждава да не правя нищо странно по време на симулацията на теста си за установяване на наклонностите. Дланите ми изтръпват, което е знак, че съм напът да се паникьосам. Неспособен съм да говоря, затова само поглеждам към Макс, после към Амар и кимвам. Нямам представа каква е причината, когато съм в симулация да осъзнавам това, но знам, че не е за добро. Разбирам, че Джанийн Матюс няма да дойде тук да ме наблюдава, освен ако нещо с мен сериозно не е наред.

Влизаме мълчешком в стаята за симулации на страха. Джанийн и нейната – предполагам – асистентка си говорят тихо зад гърба ни. Амар отваря вратата и ни пуска да влезем.

– Ще донеса допълнително оборудване, за да можете и вие да наблюдавате – казва той. – Ей сега се връщам.

Джанийн започва да крачи със замислено изражение из помещението. Пазя се от нея така, както правят всички Аскети, научени да не вярват на суетата и алчността на Ерудитите. Докато я наблюдавам, ми хрумва, че това, на което съм учен, може и да не е вярно. Жената от тази каста, която ме обучи как да разглобявам компютър, докато бях доброволец в училище, не беше нито алчна, нито суетна – може би и Джанийн не е.

– Регистриран си в системата като Фор – казва Джанийн след няколко секунди. Спира да крачи и кръстосва ръце пред себе си. – Което ми се струва смущаващо. Защо тук не използваш името Тобиас?

Вече знае кой съм. Е, естествено, че ще знае. Тя знае всичко, не е ли така? Усещам как вътрешностите ми изсъхват и се сгъват едни в други. Знае името ми, знае за баща ми и щом е виждала една от моите симулации на страха, е наясно и с някои от най-мрачните неща в мен. Когато чистите ù и почти воднисти очи докосват моите, извръщам поглед.

– Исках ново начало – казвам.

– Разбирам – кимва тя. – Особено, като се има предвид през какво си преминал.

Звучи почти... благо. Настръхвам от тона ù и се втренчвам право в лицето ù.

– Добре съм – изричам студено.

– Разбира се, че си добре – усмихва се леко тя.

Амар добутва една количка в стаята. В нея има още жици, електроди, компютърни части. Знам какво се очаква от мен – сядам на стола, слагам си ръцете на облегалките, а другите се свързват със симулацията. Амар ме приближава с иглата и аз оставам неподвижен, когато ме пробожда в гърлото.

Затварям очи и светът отново избледнява.

+ + +

Когато ги отварям, се намирам точно на ръба на невъзможно висока сграда. Под мен има твърда настилка и няма никого, който да ми помогне. Вятърът ме духа от всички страни, отстъпвам и падам по гръб на покрития с чакъл покрив.

Изобщо не ми харесва да бъда тук и да гледам широкото празно небе около себе си, което ми напомня, че се намирам на най-високата точка в града. Като си повтарям, че Джанийн Матюс наблюдава, се хвърлям към вратата на покрива, опитвам се да я отворя и да измисля стратегия. Обичайният ми начин да се изправя срещу страха си е да скоча от покрива, напомняйки си, че това е само симулация и няма наистина да умра. Но някой друг на мое място никога не би постъпил така – би потърсил безопасен начин да слезе.

Изчислявам вариантите. Мога да се опитам да отворя тази врата, но наблизо няма инструменти, които да ми помогнат – наоколо са само тя, покривът и небето. Не мога да си създам инструмент, с който да я отворя, защото това е точно онзи тип действие по време на симулация, което Джанийн вероятно търси. Отстъпвам и изритвам вратата с все сили, но тя не помръдва.

Със сърце, биещо в гърлото ми, отново тръгвам към ръба. Вместо да гледам надолу към мъничките улици, се взирам в самата сграда. Под мен има стотици прозорци с первази. Най-бързият и най-безстрашен път надолу е да се спусна по стената на сградата.

Притискам ръце до лицето си. Знам, че всичко това не е истинско, но изглежда такова – вятърът свисти в ушите ми, а чакълът хрущи под обувките ми. С треперене протягам единия си крак през ръба, хващам се за него с лице към сградата и се снижавам, докато не увисвам на пръстите си.

Паниката в мен се надига и изкрещявам през зъби. Божичко! Мразя височини – мразя ги. Пропъждам с мигане сълзите от очите си, като ги отдавам на вятъра, и напипвам с крака перваза на прозореца, намиращ се под мен. Проучвам рамката на прозореца с една ръка и се притискам, за да запазя равновесие, докато се устремявам надолу и стъпвам върху перваза.

Тялото ми се накланя назад към празното пространство и изкрещявам пак, като стискам зъби толкова силно, че те изскърцват.

Трябва да го направя отново. И отново. И отново.

Накланям се, като се задържам за горната част на прозореца с една ръка и за долната – с другата. Когато се захващам стабилно, приплъзвам обувките си по стената на сградата, слушам ги как стържат по камъка и увисвам пак.

Този път, когато падам на следващия перваз, не се задържам достатъчно здраво с ръце. Губя позицията си и се накланям назад. Опитвам се да се заловя с пръсти за сградата и да се закрепя, но е твърде късно – политам надолу и нов писък се надига в мен и раздира гърлото ми. Мога да създам мрежа под себе си, мога да създам въже от въздуха, което да ме спаси... но не, не бива да създавам нищо, за да не разберат, че съм способен на това.

Оставям се да падна. Оставям се да умра.

Събуждам се с болка, създадена от ума ми, проникваща във всяка част от тялото ми, пищя, а очите ми са замъглени от сълзи и ужас. Сепвам се рязко, борейки се за въздух. Тялото ми се тресе. Срам ме е, че се държа така пред тази публика, но знам, че това е добре. Ще им покаже, че не съм специален – просто поредният безразсъден Безстрашен, който си е помислил, че може да слезе по сграда, и е паднал.

– Интересно – казва Джанийн и аз едва я чувам от собственото си дишане. – Никога не се уморявам да гледам в ума на човек, всеки детайл подсказва толкова много.

Спускам краката си от стола и стъпвам здраво на земята.

– Справи се добре – казва Амар. – От катераческите ти умения има какво да се желае, но пак излезе бързо от симулацията, както и предишния път.

Усмихва ми се. Явно съм успял да се престоря на нормален, защото вече не изглежда притеснен.

Кимвам.

– Е, оказва се, че необичайният ти резултат е грешка в програмата за симулации. Ще трябва да я изследваме, за да открием проблема. А сега, Амар, бих желала да видя една твоя симулация на страха, ако не би имал нищо против да ми направиш тази услуга.

– Моя? Защо моя?

Меката усмивка на Джанийн не се променя.

– Според моята информация ти не си бил разтревожен от необичайния резултат на Тобиас, всъщност дори си го приел напълно нормално. Затова искам да видя дали това произтича от твой опит.

– Твоята информация… – повтаря Амар. – Откъде е тя?

– Послушник дойде да изрази тревогата си за твоето здраве и за здравето на Тобиас – отговаря тя. – Бих искала да уважа анонимността му. Тобиас, вече можеш да си тръгваш. Благодаря ти за помощта.

Поглеждам към Амар. Той ми кимва леко. Принуждавам се да се изправя на крака и макар и все още малко нестабилен, излизам, като оставям вратата леко отворена, за да постоя там и да подслушвам. Но в мига, в който се озовавам в коридора, асистентката на Джанийн затръшва вратата и не мога да чуя нищо, дори и когато притискам ухо към нея.

Послушник, дошъл да изрази тревогата си – сигурен съм, че знам кой е този послушник. Нашият единствен бивш Ерудит: Ерик.

+ + +

За седмица изглежда така, сякаш нищо няма да произтече от посещението на Джанийн. Всички послушници – родени Безстрашни и трансфери – преминават през симулация на страха всеки ден и аз си позволявам да бъда погълнат от собствените си страхове – височини, затворени пространства, извършване на насилие, Маркъс. Понякога те се сливат – Маркъс на върха на висока сграда, насилие в затворено пространство. Винаги се събуждам не на себе си, треперещ и засрамен, че въпреки че съм послушникът със само четири страха, съм и този, който не може да ги пропъди, след като симулацията е приключила. Те се промъкват към мен, когато най-малко ги очаквам, изпълват съня ми с кошмари, а будността ми с треперене и параноя. Скърцам със зъби, подскачам при най-малкия шум, ръцете ми изтръпват без предупреждение. Страхувам се, че ще полудея, преди инициацията да приключи.

– Добре ли си? – пита ме Зийк на закуска една сутрин. – Изглеждаш... изтощен.

– Добре съм – отговарям по-рязко, отколкото ми се иска.

– О, ясно – ухилва ми се Зийк. – Съвсем нормално е да не си добре, да знаеш.

– Да, хубаво – казвам и се насилвам да си доям, въпреки че тези дни нищо, което слагам в устата си, няма вкус. Може и да имам чувството, че се побърквам, но поне съм понатрупал мускули. Странно ми е, че заемам толкова много място просто като си седя, след като бях свикнал да изчезвам от поглед така лесно. Това ме кара да се усещам по-силен, по-стабилен

Със Зийк раздигаме таблите си. Тръгваме да излизаме от Ямата, когато по-малкият му брат – спомням си, че се казва Юрая, – ни настига тичешком. Вече е по-висок от Зийк и има превръзка зад ухото, която покрива новата му татуировка. Обикновено изглежда така, сякаш е напът да направи някоя шега, но не и сега. Сега изглежда потресен.

– Амар – изрича той задъхано. – Амар е... – Тръсва глава. – Амар е мъртъв.

Изхилвам се кратко. Някак далечно осъзнавам, че това не е подходящата реакция, но не успявам да се сдържа.

– Какво? Какво имаш предвид, как така е мъртъв?

– Една Безстрашна е открила тялото му близо до Империята тази сутрин – обяснява Юрая. – Току-що го разпознаха. Беше Амар. Той... трябва да е...

– Скочил – довършва Зийк вместо него.

– Или паднал, или кой знае – казва Юрая.

Минавам напряко, като се изкатервам по стените на Ямата. Обикновено, когато правя това, притискам тялото си до стената, уплашен от височината, но този път дори не се замислям какво има под мен. Профучавам покрай пищящи деца и хора, влизащи и излизащи от магазините. Изкачвам стълбите, висящи от стъкления таван.

Във фоайето на Империята се събира тълпа. Проправям си път през нея с лакти. Някои хора ме ругаят или също ме ръгат, но аз не им обръщам внимание. Стигам до края на помещението, до стъклените стени над улиците, обграждащи лагера на Безстрашните. Навън има ограничен с лента периметър и червена линия кръв по паважа.

Взирам се дълго в линията, докато не осъзнавам, че тя е от кръвта на Амар, от тялото му, което се е сблъскало със земята.

Тогава си тръгвам.

+ + +

Не познавах достатъчно добре Амар, за да скърбя за него по начина, по който съм научен да възприемам скръбта. Тя е това, което изпитах след смъртта на майка си – тежест, която правеше изживяването на дните невъзможно. Спомням си как спирах по средата на изпълнението на елементарни задачи и забравях да продължа или как се будех посред нощ, плувнал в сълзи.

Не понасям загубата на Амар по този начин. Улавям се от време на време да си спомням как ми даде името ми, как ме защити, когато дори не ме познаваше. Но през повечето време просто изпитвам гняв. Смъртта му трябва да има нещо общо с Джанийн Матюс и оценката на неговата симулация на страха, просто го знам. И това означава, че каквото и да се е случило, е отговорност и на Ерик, защото той подслуша разговора ни и го разказа на лидера на бившата си каста.

Те убиха Амар – Ерудитите. Но всички си мислят, че е скочил или че е паднал. Това е нещо, което един Безстрашен би направил.

Безстрашните му организират помен вечерта. Още през късния следобед всички вече са пияни. Събираме се около Бездната, Зийк ми подава чаша с тъмна течност и аз я поглъщам на един дъх, без да се замисля. Когато спокойствието ù се разлива по мен, се полюшвам леко на крака и оставям празната чаша до него.

– Да, това ми изглежда в реда на нещата – казва Зийк, гледайки към празната ми чаша. – Ще донеса още.

Кимвам и се заслушвам в рева на Бездната. Изглежда, Джанийн Матюс прие, че моите необичайни резултати се дължат на повреда в програмата, но ако просто се преструваше? Ами ако дойде за мен така, както дойде за Амар? Опитвам се да натъпча тази мисъл в някое ъгълче на съзнанието си, където няма да я открия отново.

Тъмна белязана ръка се озовава на рамото ми и Макс застава до мен.

– Добре ли си, Фор? – пита той.

– Да – казвам аз и това е истината, добре съм, защото все още съм на крака и думите ми не се сливат.

– Знам, че Амар имаше особен интерес към теб. Мисля си, че е видял голям потенциал – Макс се усмихва леко.

– Не го познавах истински – отговарям.

– Винаги беше леко неспокоен, леко неуравновесен. Не като другите послушници от групата си – казва Макс. – Мисля, че загубата на баба му и дядо му наистина му коства много. А може би проблемът му бе по-дълбок... Не знам... може би така му е по-добре.

– По-добре му е мъртъв? – намръщвам му се.

– Нямах точно това предвид – казва Макс. – Но ние, Безстрашните, окуражаваме членовете си сами да избират своя път в живота. Ако това е избрал... толкова по-добре. – Той отново слага ръка на рамото ми. – В зависимост как преминеш през последния си тест утре, двамата с теб ще си говорим какво бъдеще искаш тук, сред Безстрашните. Засега си най-обещаващият ни послушник... въпреки миналото си.

Просто продължавам да се взирам в него. Дори не разбирам какво ми казва, нито пък защо го изрича тук, по време на помена за Амар. Да не се опитва да ме привлече? Но в какво?

Зийк се връща с още две чаши и Макс се стопява в тълпата, сякаш нищо не се е случило. Един от приятелите на Амар става от стола си и изкрещява нещо безсмислено за това колко смел бил той, изследвайки неизвестното.

Всички вдигат чаши и започват да скандират името му. Амар, Амар, Амар. Повтарят го толкова много пъти, че то губи значението си, шумът е безмилостен, повтарящ се и всепоглъщащ.

После всички пием. Ето така скърбят Безстрашните – като прогонват скръбта в алкохолната забрава и я оставят там.

Добре. Да. И аз мога да я прогоня.

+ + +

Последният ми тест, моята зона на страха, ще бъде ръководен от Тори и наблюдаван от лидерите на Безстрашните, включително и от Макс. Заставам някъде в средата на групата послушници и за първи път не съм дори и леко нервен. В зоната на страха всеки е наясно, че се намира в симулация, така че нямам нищо за криене. Пробождам врата си с инжекцията и оставям реалността да изчезне.

Правил съм го десетки пъти. Озовавам се на покрива на висока сграда и скачам от ръба. Затворен съм в кутия, позволявам си кратък момент на паника, а после забивам рамо в дясната стена и разбивам дървото с удара, което е невъзможно. Вземам пистолет и застрелвам в главата невинен човек, този път безлик мъж, облечен в черни дрехи на Безстрашен, без дори да се замисля.

Сега обаче, когато Маркъсите ме обграждат, приличат повече на него отпреди. Устата му си е уста, макар че очите му продължават да са бездънни кухини. Когато вдига ръка, за да ме удари, държи колан, а не назъбена верига или някакъв друг вид оръжие, което може да ме разреже къс по къс. Поемам няколко удара, а после се хвърлям към най-близкия Маркъс и обвивам ръце около гърлото му. Обсипвам диво лицето му с юмруци и това ми дава миг на удоволствие, преди да се събудя, клекнал на пода в стаята със зоната на страха.

Светлините в съседната стая грейват, така че да видя хората там. Има два реда чакащи послушници, включително и Ерик, който вече има толкова много пиърсинги на устната, че се улавям да си мечтая как му ги изскубвам един по един. Пред тях седят трима лидери на Безстрашните, включително и Макс, и всичките ми кимат и ми се усмихват. Тори вдига палци.

Влязох на теста, мислейки си, че вече не ме е грижа – нито дали ще премина, нито дали ще се справя добре, нито дали ще бъда Безстрашен. Но вдигнатите палци на Тори ме карат да се надуя от гордост и да си позволя лека усмивка, докато излизам. Амар може и да е мъртъв, но той през цялото време искаше да се справя добре. Не мога да кажа, че го направих за него – не го сторих за никого, дори не и за себе си. Но поне не го засрамих.

Всички послушници, които са минали през последния си тест, чакат резултатите в спалното помещение на трансферите – там са и трансферите, и родените Безстрашни. Зийк и Шона ми подвикват, когато влизам и сядам на ръба на леглото си.

– Как мина? – пита Зийк.

– Добре – отговарям. – Без изненади. А при теб?

– Ужасно, но успях да изляза жив – вдига рамене той. – Обаче при Шона се появиха няколко нови страха.

– Преодолях ги – заявява Шона с престорено безгрижие. Върху коленете ù има възглавница – една от тези на Ерик. Това няма да му хареса.

Маската ù се разпада и тя се разсмива.

– Бях наистина страхотна.

– Да, да – казва Зийк.

Шона го удря право в лицето с възглавницата. Той я грабва от ръцете ù.

– Какво искаш да кажа? Да, ти беше страхотна. Да, ти си най-добрата Безстрашна на всички времена. Доволна? – Перва я по рамото с възглавницата. – Тя се хвалеше постоянно, откакто започнахме симулациите на страха, защото е по-добра от мен. Досадно е.

– Просто си отмъщавам заради това колко много се хвалеше ти по време на бойното обучение – отвръща тя. – Видя ли страхотния удар, който нанесох в самото начало? Бла-бла-бла...

Шона го удря и той сграбчва китките ù. Тя се освобождава, плясва го по ухото и двамата се смеят и боричкат.

Може и да не разбирам привързаността при Безстрашните, но явно разпознавам флирта, когато го видя. Усмихвам се доволно. Изглежда, това разрешава въпроса ми с Шона, не че той ме е безпокоял толкова. Това е отговор сам по себе си.

Седим вътре още час, докато всички преминат през теста и започнат да се стичат в стаята един по един. Последният, който влиза, е Ерик – просто застава на вратата със самодоволен вид.

– Време е да си получим резултатите – казва.

Всички стават и се изнизват покрай него по пътя си навън. Някои от тях изглеждат нервни, други са наперени и сигурни в себе си. Изчаквам, докато всички излязат, тръгвам към вратата, но не преминавам прага ù. Спирам, кръстосвам ръце и се взирам за няколко секунди в Ерик.

– Имаш да ми казваш нещо ли?

– Знам, че беше ти – отвръщам. – Ти каза на Ерудитите за Амар, просто го знам.

– Нямам представа за какво говориш – отговаря Ерик, но е очевидно, че има.

– Ти си причината той да е мъртъв. – Изненадан съм колко бързо се надига гневът ми. Тялото ми се тресе от него, лицето ми пари.

– Да не си си ударил главата по време на теста, Дървен? – ухилва се Ерик. – Говориш абсолютно несвързано.

Избутвам го силно към вратата. После го задържам с една ръка – за момент съм изненадан колко по-силен съм сега – и се навеждам близо до лицето му.

– Знам, че беше ти – изричам и се взирам в черните му очи в търсене на нещо, на каквото и да било... Не виждам нищо, само мъртвешки очи, непроницаеми... – Ти си причината той да е мъртъв и това няма да ти се размине.

Пускам го и тръгвам към столовата.

+ + +

Столовата е претъпкана с хора, издокарани в своя максимално Безстрашен вид – с пиърсинги, подчертани с по-ярки халки, с всички татуировки, извадени на показ, дори и когато това означава липса на дрехи. Опитвам се да задържа очите си на лицата на хората, докато си проправям път през многото тела. Във въздуха се носи мирис на торта, печено месо, хляб и подправки и устата ми се изпълва със слюнка – забравих да обядвам.

Когато стигам до обичайната си маса, си свивам едно руло от чинията на Зийк, докато той не гледа, и заставам с останалите в очакване на резултатите. Надявам се да не ни накарат да чакаме твърде дълго. Чувствам се все едно съм хванал наелектризирана жица – ръцете ми треперят, мислите ми са объркани, разпилени. Шона и Зийк се опитват да говорят с мен, но никой от нас не успява да надвика шума, затова се предаваме и продължаваме да чакаме безмълвно.

Макс става от една от масите и вдига ръце, за да въдвори тишина. Почти го постига, макар че и той не е способен да накара Безстрашните да притихнат напълно – някои от тях продължават да говорят и да се шегуват, сякаш нищо не се е случило. Но вече мога да го чувам и той започва своята реч.

– Преди няколко седмици група мършави изплашени послушници дадоха кръвта си на въглените и направиха голям скок в Безстрашните – казва Макс. – Да бъда честен, не мислех, че някой от тях ще оцелее и през първия ден. – Той прави пауза, за да отстъпи място на смеха, а такъв наистина има, въпреки че шегата не е особено сполучлива. – Но съм щастлив да обявя, че тази година всичките ни послушници постигнаха резултатите, необходими им, за да станат Безстрашни!

Всички аплодират. Въпреки уверението, че няма да бъдат отрязани, Шона и Зийк си разменят нервни погледи – редът, по който ще се класираме, определя какъв вид работа ще можем да си изберем в кастата. Зийк прегръща Шона през раменете и я притиска към себе си.

Внезапно отново се чувствам сам.

– Без повече бавене – заявява Макс. – Знам, че послушниците всеки момент ще излязат от кожата си. Така че – ето ги двайсетте нови членове на Безстрашните!

Имената на послушниците се появяват на големия екран зад него с достатъчно едри букви, та да са видими дори и за хората в най-далечната част на помещението. Автоматично търся техните имена в списъка.

6. Зийк

7. Аш

8. Шона

Напрежението ми незабавно се изпарява. Проследявам списъка и в мен се надига паника, защото не мога да открия името си. Но ето го и него... най-отгоре.

1. Фор

2. Ерик

Шона надава рев и двамата със Зийк ме прегръщат, а тежестта им едва не ме поваля на земята. Разсмивам се и им връщам жеста.

Някъде в хаоса съм си изтървал вечерята – стъпквам я, без да искам, и се ухилвам на хората, които ме обграждат – хора, които не познавам и които ме тупат по раменете, усмихват ми се и повтарят името ми. Моето име, което вече е просто Фор – всички подозрения за произхода и самоличността ми са забравени и сега съм един от тях, сега съм Безстрашен.

Вече не съм Тобиас Итън и никога повече няма бъда. Аз съм Безстрашен.

+ + +

Нощта е зашеметяваща от вълнение и пълна с толкова много храна, че едва съумявам да ходя, когато се измъквам от празненството и се изкатервам на върха на Ямата, до фоайето на Империята. Излизам навън и вдишвам дълбоко нощния въздух, който е хладен и освежаващ, а не като онзи спарения в столовата.

Тръгвам към релсите, прекалено изпълнен с луда енергия, че да стоя на едно място. Задава се влак, от локомотива му идва светлина и премигва към мен, докато той наближава. Влакът настъпва със сила и енергия, шумен като гръм в ушите ми. Навеждам се по-близо до него и за първи път се наслаждавам на тръпката от страх в стомаха си – да бъда толкова близо до нещо толкова опасно.

Тогава забелязвам нещо тъмно и приличащо на човек да стои в един от последните вагони. Висока и крехка жена виси от вагона, като се държи за една от дръжките. Само за секундата, през която размазаният влак профучава покрай мен, виждам тъмна къдрава коса и гърбав нос.

Тя изглежда почти като майка ми.

И тогава си отива, отива си с влака.

СИНЪТ

Малкият апартамент е празен, а върху пода все още личат следи от метлата. Не притежавам нищо, с което да запълня пространството, освен Аскетските си дрехи, натъпкани на дъното на чантата в ръцете ми. Захвърлям я върху празния матрак и проверявам чекмеджетата под леглото за чаршафи.

Лотарията на Безстрашните беше добра за мен, защото се класирах първи и защото, за разлика от другите доскорошни послушници, пожелах да живея сам. Останалите, включително Зийк и Шона, са израснали, обградени от общността на Безстрашните, и за тях тишината и спокойствието на самотата са непоносими.

Бързо си оправям леглото, като опъвам чаршаф отгоре му – на места е похабен заради молци или заради предишна употреба, не съм съвсем сигурен. Когато отварям чантата, съдържаща оскъдното ми имущество, вдигам пред себе си Аскетската си риза – разкъсана е там, откъдето трябваше да си взема плат, за да се превържа. Изглежда ми малка – обзалагам се, че ако опитам да я облека, не бих се побрал в нея. Но не го правя, само я сгъвам и я оставям в чекмеджето.

Чувам почукване и казвам „Влез!“, като си мисля, че е Зийк или Шона. Но вместо това Макс, висок мъж с тъмна кожа и разранени кокалчета, влиза в апартамента ми с кръстосани пред тялото си ръце. Той изучава стаята с поглед и присвива устни, погнусен от сивите панталони, сгънати на леглото ми.

Изправям се, без да съм сигурен какво да кажа. В апартамента ми се намира лидерът на кастата.

– Здравей – казвам.

– Извинявай, че те прекъсвам – отвръща той. – Изненадан съм, че не си си избрал стая заедно с приятелите си от другите доскорошни послушници. Намери си приятели, нали?

– Да – отговарям. – Това просто ми изглежда по-нормално.

– Предполагам, че ще ти отнеме известно време да се освободиш от старата си каста. – Макс докосва плота на малката ми кухня с върховете на пръстите си. Поглежда към прахта по тях и ги избърсва в панталоните си. Измерва ме с критичен поглед, с който сякаш ми казва да се освободя по-бързо от старата си каста. Ако все още бях послушник, щях да се притесня, но вече съм един от Безстрашните и той не може да ми отнеме това, независимо колко Дървен му изглеждам.

Или може?

– Този следобед ще избереш своята професия – заявява той. – Имаш ли нещо наум?

– Предполагам, че зависи от това какво има налично – отвръщам аз. – Бих се радвал да правя нещо, свързано с преподаване. Може би нещо като Амар.

– Мисля си, че първенецът в класирането може да стигне малко по-далеч от инструктор на послушници, какво ще кажеш? – Макс повдига едната си вежда и забелязвам, че тя не се движи толкова, колкото другата. Пресечена е от белег. – Дойдох, защото се отвори една възможност.

Придърпва си един стол от малката маса близо до кухненския ъгъл, завърта го и сяда наобратно. Черните му ботуши са покрити със светлокафява кал, връзките му са завързани и изтъркани по краищата. Май е най-възрастният Безстрашен, когото съм виждал, но въпреки това е като направен от стомана.

– За да бъда честен, един от другите лидери на Безстрашните вече става малко стар за тази работа – казва Макс. Сядам на ръба на леглото. – Другите четирима си мислим, че би било добра идея да вкараме малко свежа кръв в лидерството. Нови идеи за новите членове на Безстрашните и специално за инициацията. Тази задача по принцип се дава на най-младия лидер на кастата, така че това е добро съвпадение. Смятаме да изберем някои от последните випуски послушници за тренировъчна програма, в която да видим дали разполагаме с добър кандидат. Ти си естественият избор.

Внезапно имам чувството, че кожата ми е прекалено тясна за мен. Той наистина ли предполага, че на шестнайсетгодишна възраст мога да отговарям на изискванията за лидер на Безстрашните?

– Тренировъчната програма ще трае поне година – продължава Макс. – Ще бъде сурова и ще изпита уменията ти в много области. И двамата знаем, че ще се справиш съвсем добре в частта със зоната на страха.

Кимвам, без да мисля. Той, изглежда, няма нищо против самоувереността ми, защото се усмихва леко.

– Няма нужда да идваш на срещата за избиране на професия този следобед – обявява Макс. – Обучението ще започне съвсем скоро. Всъщност утре сутринта.

– Чакай – казвам, когато една мисъл си пробива път през бъркотията в ума ми. – Нямам избор?

– Разбира се, че имаш избор. – Той изглежда озадачен. – Просто предположих, че някой като теб ще предпочете да се учи за лидер, вместо целодневно да обикаля оградата с пушка на рамо или да чете лекции на послушниците за добрите техники на бой. Но ако греша...

Не знам защо се колебая. Не искам да прекарам остатъка от дните си в пазене на оградата или в патрулиране из града, нито дори в крачене из тренировъчната зала. Може и да имам дарба в борбата, но това не означава, че желая да правя това по цял ден, и то всеки ден. Шансът да подобря нещата в кастата се харесва на Аскетската част от мен, която се мотае наоколо и очевидно търси вниманието ми.

Решавам, че просто не ми харесва, когато не ми се дава избор.

– Не, не грешиш. – Прочиствам си гърлото и се опитвам да звуча по-силен и непоколебим. – Искам да го направя. Благодаря ти.

– Отлично. – Макс се изправя и лениво изпуква едно от кокалчетата си, като че ли по стар навик. Ръкуваме се, въпреки че този жест все още ми е чужд, Аскетите никога не биха се докосвали така небрежно. – Ела в залата за конференции до офиса ми утре в осем сутринта. В Империята е. На десетия етаж.

Той излиза, като оставя по пътя си следи от изсъхналата пръст от обувките си. Помитам я с метлата, облегната на стената близо до вратата. Чак когато връщам стола на мястото му, осъзнавам, че ако стана лидер на Безстрашните и представител на кастата си, ще трябва отново да се изправя лице в лице с баща си. И то не само веднъж, ами постоянно, докато той най-сетне не се пенсионира.

Пръстите ми започват да се вцепеняват. Надигнах се срещу страховете си многократно по време на симулациите, но това не означава, че съм готов да го направя и в реалността.

+ + +

– Човече, изтърва! – Очите на Зийк са широко отворени от безпокойство. – Единствените места, които останаха, са за противни дейности като миене на тоалетни. Къде беше?

– Всичко е наред – казвам, докато нося таблата си към масата ни, разположена близо до вратите. Шона е там с малката си сестра Лин и приятелката ù Марлийн. В първия момент, в който ги забелязах, поисках да се обърна и да си тръгна незабавно – Марлийн е твърде жизнерадостна за мен, дори когато съм в добро настроение, но Зийк вече ме беше видял и бе твърде късно. Зад нас Юрая подтичва, за да ни догони, носейки табла, препълнена с повече храна, отколкото е възможно да побере в стомаха си. – Не съм изтървал нищо, Макс дойде да ме види по-рано.

Когато заемаме местата си около масата под яркосините лампи, висящи от стените, им разказвам за предложението на Марк, като внимавам да не звучи твърде впечатляващо. Тъкмо си намерих приятели – не искам да създам без причина напрежение от ревност между нас. Щом приключвам, Шона се подпира на ръката си и се обръща към Зийк.

– Предполагам, че трябваше да се постараем повече по време на инициацията, а?

– Или пък да го убием, преди да успее да се яви на последния тест.

– Или и двете... – Шона ми се ухилва. – Поздравления, Фор, ти го заслужаваш.

Усещам прикованите им в мен очи като ясни силни струи горещина и бързам да сменя темата.

– А вие къде попаднахте, хора?

– В контролния център – казва Зийк. – Майка ми работеше там и вече ме е научила на повечето неща, които трябва да знам.

– Аз пък съм в патрула – отвръща Шона. – Не е най-интересната работа на света, но поне ще мога да бъда на открито.

– Да, нека видим дали ще казваш същото през зимата, когато дълго вървиш през половин метър сняг и лед – обажда се Лин кисело и си взема картофено пюре с вилицата. – Най-добре ще е да се представя добре на инициацията си. Не искам да се окажа заседнала на оградата.

– Не говорихме ли вече за това? – пита Юрая. – Не казвай думичката с „и“, докато не останат не повече от две седмици дотогава. Иска ми се да повърна, като те слушам.

Той завърта очи към мен, а после се навежда към таблата си и продължава да яде. Започвам да побутвам храната си с вилицата – от сутринта нямам апетит и съм прекалено нервен за утре, че да си тъпча стомаха.

Зийк посочва някого в другия край на столовата.

– Ей сега се връщам.

Шона го наблюдава как прекосява помещението и отива да поздрави няколко млади Безстрашни. Не изглеждат много по-възрастни от него, но не ги разпознавам от инициацията, затова трябва да са една или две години по-големи. Зийк казва нещо на групата, която в по-голямата си част се състои от момичета, и ги разсмива, ръгва едно момиче в ребрата и то изпищява. До мен Шона се намръщва, не уцелва устата си с вилицата и размазва по цялата си буза пилешкия сос. Лин изсумтява и Марлийн я изритва силно под масата.

– Е – заговаря Марлийн на висок глас, – знаеш ли кой друг ще се включи в тази лидерска програма, Фор?

– Като се замисля, не видях и Ерик днес – казва Шона. – Надявах се да е попаднал в капан и да е паднал в Бездната, но...

Напъхвам си хапка в устата и се опитвам да не мисля за това. Синята светлина кара и ръцете ми да изглеждат сини – като на труп. Не съм разговарял с Ерик, откакто го обвиних, че е косвено отговорен за смъртта на Амар – някой беше издал на лидера на Ерудитите, Джанийн Матюс, че когато е в състояние на симулация, Амар осъзнава това, и най-очевидният заподозрян бе трансферът от тяхната каста – Ерик. Но не съм решил какво ще правя следващия път, когато ми се наложи да разговарям с него. Ако пак го набия, това няма да докаже, че е предател на кастата. Ще трябва да намеря начин да свържа настоящите му занимания с Ерудитите и да съобщя на някой от лидерите на Безстрашните – вероятно на Макс, защото именно него познавам най-добре.

Зийк се връща на масата и се плъзва на мястото си.

– Фор, какво ще правиш утре вечер?

– Не знам – казвам. – Нищо?

– Вече не – заявява той. – Идваш с мен на среща.

Задавям се с картофа, който дъвча.

– Моля?

– Ъм, съжалявам, че аз трябва да ти го кажа, батко – обажда се Юрая, – но на среща се очаква от теб да идеш сам, а не да си водиш приятел.

– Очевидно е, че става въпрос за двойна среща – обяснява Зийк. – Поканих Мария, тя спомена нещо за своята приятелка Никол и аз посочих, че ти ще бъдеш заинтригуван.

– Коя Никол? – пита Лин и проточва шия, за да огледа групата момичета.

– Червенокосата – казва Зийк. – Е, в осем часа. Вътре си, дори не те питам.

– Аз не... – започвам и поглеждам към червенокосото момиче. Тя е със светла кожа, с големи очи, силно гримирани в черно, тясна блуза, разкриваща извивките на гърдите ù и... други неща, които Аскетът вътре в мен ми нарежда да не забелязвам. Но аз все пак го правя.

Никога досега не съм бил на среща, благодарение на стриктните правила за ухажване в бившата ми каста. А именно извършване заедно на общественополезен труд и може би – може би – вечеря с някой друг от семейството и помагане в чистенето след това. Никога дори не съм си и помислял дали искам да изляза на среща с някое момиче... просто защото беше невъзможно.

– Зийк, никога не съм...

Юрая се намръщва и започва да ме боде с пръст по рамото.

– Какво?

– О, нищо – казва весело той. – Просто прозвуча по-Дървено и затова реших да проверя...

Марлийн се разсмива.

– Да бе, да.

Със Зийк се споглеждаме. Не сме се разбирали изрично да не споделяме от коя каста произхождам, но, доколкото ми е известно, той не е споменавал на никого. Юрая знае, но въпреки голямата си уста има такъв вид, сякаш е наясно кога да задържа информацията за себе си. И все пак не разбирам как Марлийн не се е досетила – може би просто не е особено наблюдателна.

– Не е нищо кой знае какво, Фор – казва Зийк и дояжда последната хапка от храната си. – Ще дойдеш, ще поговориш с нея като с нормално човешко същество, каквото тя е, и може би ще ти позволи – ах! – да я хванеш за ръката.

Шона внезапно се събужда и столът ù изскърцва върху каменния под. Тя прибира косата си зад едното си ухо и отива с наведена глава да си върне таблата. Лин се вторачва в Зийк, чието изражение е доста по-различно от обичайното му, и тръгва след сестра си.

– Добре де, не е задължително да се държиш за ръка с никого – продължава Зийк, все едно нищо не се е случило. – Просто ела, става ли? Ще съм ти длъжник.

Поглеждам към Никол. Тя седи на една маса близо до мястото за връщане на таблите и отново се смее на нечия шега. Може би Зийк е прав – може би не е нищо кой знае какво, може би е още един начин да забравя миналото си на Аскет и да прегърна бъдещето си на Безстрашен. А и освен това тя е красива.

– Добре – казвам. – Ще дойда. Но ако си направиш някаква шега за държането за ръце, ще ти счупя носа.

+ + +

Когато същата вечер се връщам в апартамента си, вътре ми мирише на прах и като че ли на мухъл. Включвам една от лампите и мъждукащата светлина се отразява в плота. Прокарвам ръка по него, едно стъкълце се забива в пръста ми и ми потича кръв. Изхвърлям стъкълцето в кофата за боклук, в която сутринта бях сложил плик. Но сега в него има цяла купчина парчета от стъклена чаша.

Все още не съм използвал никоя от чашите.

През гръбнака ми преминава тръпка и оглеждам за някакви следи и останалата част от апартамента. Чаршафите не са намачкани, никое от чекмеджетата не е отворено и никой от столовете не изглежда местен. Но щях да знам, ако сутринта съм счупил чаша?!

Та... кой е бил в апартамента ми?

+ + +

Не знам защо, но първото нещо, което намират ръцете ми, когато стигам до банята на следващата сутрин, е самобръсначката, която си взех вчера с точките на Безстрашните. И докато още премигвам сънено срещу огледалото, заставам по начина, по който го правех, когато бях малък. Закривам ухо, за да го предпазя от остриетата, знам точно как да се въртя и извивам, та да виждам възможно най-малко от лицето си. Този ритуал успокоява нервите ми, кара ме да се чувствам съсредоточен и стабилен. Избърсвам падналите косми от рамената си и ги изсипвам в кошчето.

Това е сутрин на Аскет – бърз душ, обикновена закуска, чист дом. Само че нося черните дрехи на Безстрашен – фланелка, панталони, ботуши, яке. Когато излизам, избягвам да поглеждам към огледалото и това ме кара да изскърцам със зъби, защото разбирам колко дълбоки са тези Дървени корени и колко ще ми е трудно да ги изтръгна от съзнанието си – толкова добре са се вплели в него. Напуснах онова място, подтикнат от страх и неподчинение, и затова ще ми е далеч по-трудно да се асимилирам, отколкото някой би предположил. По-трудно, отколкото, ако бях избрал Безстрашните поради правилните причини.

Отправям се бързо към Ямата, като минавам нагоре през сводест коридор, полуотворен към нея. Стоя далеч от ръба, въпреки че смеещите се деца на Безстрашните често тичат по него, а аз трябва да съм по-смел от тях. Не съм сигурен дали смелостта е нещо, което се натрупва с годините като мъдростта – може би тук, при Безстрашните, смелостта е най-висшата форма на мъдрост, потвърждение, че животът може и трябва да се живее без страх.

За първи път се замислям за живота на Безстрашните, ето защо задържам тези разсъждения в съзнанието си, докато се катеря по пътеките около Ямата. Стигам стълбите, които висят от стъкления таван, и задържам очите си нагоре, а не към празното пространство под мен, за да не започна да се паникьосвам. Въпреки това, когато стигам горе, сърцето ми препуска с всички сили и го усещам в гърлото си. Макс каза, че офисът му е на десетия етаж, затова се качвам в асансьора заедно с група Безстрашни, отиващи на работа. За разлика от Аскетите, те нямат вид да се познават всички помежду си – за тях не е толкова важно да запомнят всички имена и лица, нужди и желания, тъй че вероятно просто се държат за приятелите и семействата си и създават сплотени, но отделни общности вътре в кастата си. Като тази общност, която си създавам самият аз.

Когато стигам до десетия етаж, не съм сигурен къде да отида, но зървам някаква тъмна глава да завива зад ъгъла пред мен. Ерик. Тръгвам след него, отчасти защото той вероятно знае къде отива, но отчасти и защото искам да съм наясно какво прави, дори и да не се е насочил към същото място, към което и аз. Но когато завивам, забелязвам Макс да стои в една конферентна зала със стъклени стени, обграден от млади Безстрашни. Най-възрастният е сигурно на около двайсет, а най-младият едва ли е по-голям от мен. Макс ме вижда през стъклото и ми прави знак да вляза. Ерик седи близо до него. Подмазвач, помислям си и сядам на другия край на масата, между момиче с пръстен на носа и момче, чиято коса е с толкова яркозелен цвят, че не мога да гледам към нея. Чувствам се обикновен в сравнение с другите – може и да съм си татуирал пламъци по време на инициацията, но не е като да съм ги изложил на показ.

– Мисля, че всички са тук, така че да започваме. – Макс затваря вратата на конферентната зала и застава пред нас. Изглежда странен в такава обикновена обстановка, като че ли е дошъл да изпочупи всичките стъкла наоколо и да създаде хаос, а не да води среща. – Вие сте тук преди всичко, защото сте показали потенциал, но и защото сте проявили ентусиазъм по отношение на кастата и на нейното бъдеще. – Не знам как съм направил това. – Нашият град се променя, сега по-бързо отпвсякога, и за да бъдем в крак с това, ние също трябва да го сторим. Трябва да станем по-силни, по-смели и по-добри, отколкото сме в момента. Сред вас са хората, които могат да ни направят такива, но ще трябва да разберем кои са те. През следващите няколко месеца ще направим комбинация от обучение и тестове на уменията, за да ви научим на това, което ще трябва да знаете, ако успеете да преминете програмата, а също и за да проверим колко бързо усвоявате.

Звучи ми като нещо, което би имало стойност не за Безстрашните, а за Ерудитите. Странно.

– Първото, което трябва да направите, е да попълните тези въпросници – казва той и аз почти се разсмивам. Има нещо нелепо в жилав и груб Безстрашен воин с купчина хартии в ръце, които нарича „въпросници“, но някои неща трябва да си бъдат обикновени, разбира се, защото така е най-ефикасно. Той пуска листовете по масата заедно с пакет химикалки. – Всичко това цели да ни кажете повече за себе си и да ни дадете отправна точка, спрямо която да измерваме напредъка ви. Така че е във ваш интерес да бъдете честни и да не се преструвате на по-добри, отколкото сте.

Чувствам се несигурен, докато гледам листа. Попълвам името си, което е първият въпрос, както и годините си – което е вторият. Третият ме пита за кастата, от която произхождам, а четвъртият – за броя на страховете ми. Петият е какви са те.

Не съм сигурен как да ги опиша. Първите два са лесни – височини и затворени пространства – но следващият? А и какво се очаква да напиша за баща си, че се боя от Маркъс Итън? Накрая пиша „загуба на контрол“ за трети страх и „физически заплахи в затворени пространства“ за четвърти, макар че знам, че това е доста далеч от истината.

Но следващите въпроси са странни, объркващи. Те са подвеждащо написани твърдения, с които трябва да се съгласявам или да отхвърлям. „Приемливо е да се краде, ако това ще помогне на някой друг“. Добре, това е лесно – съгласен съм. „Някои хора заслужават повече възнаграждение от други“ – зависи от възнаграждението. „Власт трябва да се дава само на тези, които я заслужат“. „Трудните обстоятелства създават силни хора“. „Не знаеш колко силен е човек наистина, докато не бъде подложен на изпитание“. Взирам се в останалите на масата. Някои са озадачени, но никой не изглежда като мен – обезпокоен, почти уплашен, ограждайки отговора под всеки въпрос.

Не знам какво да правя, затова ограждам „Съгласен“ навсякъде и предавам листа заедно с останалите.

+ + +

Зийк и момичето, с което е на среща – Мария, се натискат до стената в коридор, зеещ към Ямата. Виждам силуетите им оттук. Изглежда, все още се притискат един към друг, както преди пет минути, когато отидоха там, хилейки се като идиоти. Кръстосвам ръце и поглеждам обратно към Никол.

– Е – казвам.

– Е – казва и тя, накланя се напред и после отново назад на пети. – Малко е странно, а?

– Да – отговарям с облекчение. – Така е.

– Откога сте приятели със Зийк? – пита тя. – Не съм те виждала наоколо.

– От няколко седмици. Запознахме се по време на инициацията.

– О – казва тя, – ти си трансфер?

– Ами... – Не искам да си призная, че съм трансфер от Аскетите, защото винаги когато го правя, хората започват да ме мислят за прекалено стегнат, а и защото не искам да оставям следи към родителите си, щом мога да го избегна. Затова решавам да излъжа. – Не, просто... държах се настрана дотогава, това е.

– О! – Тя леко присвива очи. – Трябва да си бил доста добър в това.

– Един от специалитетите ми – казвам. – Откога си приятелка с Мария?

– Откакто бяхме деца. Тя можеше да се препъне, да падне и да се окаже на среща с някого – обяснява Никол. – Останалите не сме толкова талантливи.

– Да. – Поклащам глава. – Зийк трябваше малко да ме убеждава за това.

– Сериозно? – вдига вежда Никол. – Поне показа ли ти за кого става дума?

Тя посочва себе си.

– Ами да – казвам. – Не бях сигурен дали си мой тип, но си помислих, че може би...

– Не съм твоят тип. – Внезапно тя зазвучава студено. Опитвам се да върна нещата назад.

– Тоест... не мисля, че това е толкова важно. Личността е много по-важна от...

– От незадоволителния ми външен вид? – Тя вдига и двете си вежди.

– Не казах това – отвръщам ù. – Ох, наистина не ме бива в тези неща.

– Да – отговаря тя, – наистина. – Грабва малката си черна чанта и я слага подмишница. – Кажи на Мария, че ми се е наложило да си тръгна по-рано.

Тя гордо се отдръпва от парапета и изчезва по една от пътеките край Ямата. Въздъхвам и отново поглеждам към Зийк и Мария. От движенията, които успявам да видя оттук, разбирам, че изобщо не са забавили темпото. Почуквам по парапета с пръсти. След като двойната ни среща се превърна в неловка триъгълна среща, явно е настъпил моментът да си тръгна.

Забелязвам Шона да излиза от столовата и ù махвам.

– Тази вечер не си ли на голямата си среща с Езекил? – пита тя.

– Езекил – изричам лигаво. – Бях забравил, че това е цялото му име. Да, но моята среща току-що се срина с гръм и трясък.

– Браво на теб – разсмива се тя. – Колко време продължи? Десет минути?

– Пет. – Осъзнавам, че също се смея. – Очевидно съм безчувствен.

– Не! – възкликва тя с престорена изненада. – Ти? Та ти си толкова сантиментален и сладък!

– Много забавно. Къде е Лин?

– Започна спор с Хектор, това е малкият ни брат – отговаря тя. – А аз слушам това от... ами, през целия си живот. Затова излязох. Мислех да отида в тренировъчната зала за малко упражнения. Искаш ли да дойдеш?

– Да – казвам. – Да тръгваме.

Насочваме се към тренировъчната зала, но осъзнавам, че за да стигнем, трябва да минем по същия коридор, който Зийк и Мария са окупирали. Опитвам се да спра Шона, но е твърде късно – тя вижда двете притиснати едно към друго тела и очите ù се разширяват. Спира за момент и аз долавям силни звуци, които ми се ще да не съм чул. След което тя прекосява коридора толкова бързо, че трябва да тичам, за да я настигна.

– Шона...

– Тренировъчната зала – казва тя.

Когато се озоваваме там, тя моментално се захваща с боксовата круша. Никога досега не съм я виждал да я удря толкова силно.

+ + +

– Въпреки че изглежда странно, важно е за Безстрашните на високо ниво да разбират как работят няколко програми – казва Макс. – Програмата за наблюдение в контролния център е очевидна – един лидер на Безстрашните понякога ще трябва да следи неща, които се случват в кастата. Също така има и програми за симулации, които трябва да разбирате, за да оценявате послушниците. Също и програмата за проследяването на точките, за да следите търговията в кастата ни да тече гладко. Някои от тези програми са на наистина високо равнище, което означава, че ще е необходимо да успеете бързо да усвоите компютърни умения, ако все още нямате такива. Ето с какво ще се занимаваме днес.

Той прави жест към жената, която стои от лявата му страна. Разпознавам я от играта „Осмели се“. Тя е млада, с лилави кичури в късата си коса и има пиърсинг на далеч повече места, отколкото съм способен да преброя.

– Лорън ще ви обучи на основите, а после ще ви изпитаме – казва Макс. – Тя е един от инструкторите от инициацията ни, но през останалото време работи като компютърен техник в централата на Безстрашните. В нея има нещичко от Ерудитите, но ние ще си затворим очите в името на ползата. – Макс ù намига и тя се ухилва. – Започвай. Ще се върна след час.

Той излиза и Лорън плясва с ръце.

– Добре – казва тя. – Днес ще си говорим за това как работят програмите. Тези, които имат някакъв опит, могат да се чувстват свободни да не внимават. Останалите е по-добре да сте съсредоточени, защото нямам намерение да повтарям. Ученето на тази материя е като усвояването на език – не е достатъчно да запаметите думите, трябва да разберете и правилата, по които те функционират, както и защо го правят така.

Когато бях малък, помагах в училищната сграда на Горното ниво, за да си отслужа часовете доброволен труд, наложени от кастата ми, и за да се махна от вкъщи – и точно там се научих как да сглобявам и разглобявам компютър. Но това никога не съм го изучавал специално. Следващият час преминава в мъгла от технически термини, които едва успявам да следя. Опитвам се да си водя бележки върху парче хартия, което откривам на пода, но Лорън говори толкова бързо, че ръката ми трудно я настига, затова след няколко минути се отказвам и просто се стремя да внимавам. Показва ни на екрана насред залата няколко примера за нещата, които обяснява, и е трудно да не се разсея от гледката, простираща се отвъд прозорците зад гърба ù. От този ъгъл Империята разкрива хоризонта на града, шпиловете на Цитаделата, пронизващи небето, тресавището, надничащо иззад сияещите сгради.

Не съм единственият, който изглежда затруднен – другите кандидати се облягат един на друг и шепнат трескаво, питат се за дефинициите, които са пропуснали. Но на Ерик му е удобно в стола му. Пише си нещо по ръката и се усмихва самодоволно. Разпознавам тази усмивка. Разбира се, че вече знае всички тези неща. Трябва да ги е учил при Ерудитите, вероятно още като дете – иначе изобщо нямаше да изглежда толкова самодоволен.

Преди изобщо да усетя колко време е изтекло, Лорън натиска някакъв бутон и екранът се прибира в тавана.

– На десктопа на компютрите си всеки от вас ще открие файл на име „Изпит по програмиране“ – казва тя. – Отворете го и ще ви отведе към тест с ограничено времетраене. Ще минете през поредица малки програми и ще отбележите грешките, които им пречат да работят правилно. Може да е нещо наистина голямо като сбъркана поредност на кода или пък дреболия като знак или дума, поставени не намясто. Засега няма нужда да ги поправяте, но трябва да сте способни да ги забелязвате. Ще има по една грешка на програма. Давайте!

Всички започват трескаво да работят по сензорните екрани. Ерик се навежда към мен.

– В Дървената ти къща имаше ли изобщо компютър, Фор?

– Не – отговарям.

– Ами, виж, ето така се отваря файл – казва той и с театрално движение докосва файла на екрана. – Виждаш ли, изглежда като лист, но в действителност е просто изображение на екрана... Знаеш какво е екран, нали?

– Млъквай – казвам и отварям теста.

Втренчвам се в първата програма. Като ученето на език е – мисля си. – Всичко трябва да започне в определен ред и да завърши по обратния ред. Просто се увери, че всичко си е на правилното място.

Не започвам от началото на кода, продължавайки надолу. Вместо това прочитам най-вътрешната му част, обградената от всичко останало. Там забелязвам, че една линия от кода завършва на грешното място. Отбелязвам и натискам стрелката, която ще ми позволи да продължа изпита, ако съм прав. Екранът се променя и ми показва нова програма.

Вдигам вежди. Явно съм схванал повече, отколкото съм си мислел.

Минавам на следващата по същия начин, като чета кода от вътре навън, сравнявам горната част на програмата с долната и внимавам за кавичките, точките и наклонените черти. Търсенето на грешки в код е странно успокояващо – като начин да се увериш, че светът продължава да е в същия ред, в който трябва да бъде, и че докато е така, всичко ще тече гладко.

Забравям за хората около себе си, дори и за небесния хоризонт отвъд нас, както и за това колко е важно да довърша изпита си. Съсредоточавам се върху онова, което е пред мен, върху бъркотията от символи на екрана ми. Забелязвам, че Ерик приключва първи, дълго преди някой друг да даде вид, че е готов, но се старая да не позволявам на този факт да ме тревожи. Даже и когато той решава да застане до мен и да ми наднича над рамото, докато работя.

Най-сетне докосвам стрелката и следващото изображение, което изскача, гласи: ИЗПИТЪТ Е ПРИКЛЮЧЕН.

– Добра работа – казва Лорън, когато идва, за да провери екрана ми. – Ти си третият готов.

Обръщам се към Ерик.

– Чакай – казвам му, – не се ли канеше да ми обясниш какво е екран? Очевидно аз нямам никакви компютърни умения, затова наистина се нуждая от помощта ти.

Той ми се смръщва и аз се ухилвам.

+ + +

Когато се прибирам, вратата на апартамента ми е отворена. Само на сантиметър, но съм сигурен, че съм я затворил на излизане. Избутвам я с крак и влизам с разтуптяно сърце и с очакването да сваря натрапникът да рови из нещата ми, макар че не съм сигурен кой ще е той – може би някой от лакеите на Джанийн, търсещ доказателство, че съм различен като Амар, или пък Ерик, дебнещ ме в засада.

Няма никакви промени – освен един лист на масата. Бавно го приближавам, сякаш има вероятност да избухне в пламъци, и го взимам в ръка. На него има съобщение, изписано с малки наклонени ръкописни букви.

В деня, който мразиш най-много.

По времето, когато тя умря.

На мястото, където ти скочи за първи път.

В първия момент думите ми звучат напълно безсмислено и започвам да се чудя дали не е някаква шега, нещо, оставено тук, за да ме стресне... е, определено е подействало, защото краката ми се подкосяват. Сядам на един от разнебитените столове, без да отделям очи от листа. Прочитам съобщението отново и отново и то започва да придобива смисъл в ума ми.

На мястото, където ти скочи за първи път. Това трябва да е перонът, от който се качих на влака, след като се присъединих към Безстрашните.

По времето, когато тя умря. Единствената „тя“ може да бъде майка ми. Тя е умряла посред нощ, защото когато се събудих, баща ми и неговите приятели Аскети вече я бяха отнесли далеч. Той ми каза, че са преценили, че моментът на смъртта ù е настъпил около два сутринта.

В деня, който мразиш най-много. Това е най-трудната част – дали става въпрос за ден в годината, за рожден ден, за празник? Никое от тези неща не наближава, а не разбирам защо някой би ми оставял бележка толкова предварително. Може да става дума за ден от седмицата, но кой ден мразя най-много?

Лесно е – дните на събранията на съвета, защото баща ми беше навън до късно и се прибираше в лошо настроение. Сряда.

Сряда, в два през нощта на влаковия перон близо до Цитаделата. Тоест – тази вечер. И има само един човек на света, който знае всичко това за мен: Маркъс.

+ + +

Стискам смачканата хартия в юмрук, но не я усещам. Ръцете ми са изтръпнали и са вцепенени от момента, в който си помислих това име.

Напускам апартамента си и оставям вратата широко отворена, обувките ми са развързани. Движа се покрай стените на Ямата и не забелязвам колко високо се намирам. Тичам към Империята, без дори да ми мине през ум да погледна надолу. Преди няколко седмици Зийк ми беше споменал местоположението на контролния център. Надявам се той все още да е там, защото ще имам нужда от помощта му, ако искам достъп до записа от коридора пред апартамента ми. Знам къде се намира камерата – скрита е зад ъгъла, на място, на което си мислят, че никой няма да я забележи. Е, аз я забелязах.

И майка ми умееше да забелязва такива неща. Когато вървяхме само двамата из сектора на Аскетите, тя ми сочеше камерите, скрити зад тъмно стъкло или закрепени по ъглите на сградите. Никога не каза нищо за тях, нито пък даде вид, че я притесняват, но винаги знаеше къде са, а когато ги подминаваше, поглеждаше право в тях, сякаш казваше: „И аз ви виждам“. Затова отраснах така – търсейки, оглеждайки се, с внимание към детайлите около себе си.

Возя се в асансьора до четвъртия етаж, а после следвам означенията към контролния център. Той е в дъното на къс коридор, намиращ се зад завоя, и вратата му е широко отворена. Поздравява ме стена от екрани – няколко души седят на бюра пред нея, а около другите стени има още бюра с още хора и пред всекиго има допълнителен екран. Кадрите се сменят на всеки пет секунди и показват различни места от града – полетата на Миротворците, улиците около Цитаделата, лагера на Безстрашните, дори и Жестоката борса с величественото ù фоайе. Хвърлям бегъл поглед към сектора на Аскетите, а после се окопотвам от замайването и започвам да търся Зийк. Той седи на бюро до дясната стена и натиска нещо в диалоговия прозорец в лявата част на екрана си. Дясната част е заета от Ямата. Всички в залата са със слушалки – предполагам, че слушат това, което трябва да наблюдават.

– Зийк – обаждам се тихо. Някои хора ме поглеждат, като че ще ме нахокат за прекъсването, но никой не казва нищо.

– Здрасти – поздравява ме той. – Радвам се, че дойде. Отегчен съм от моя... Какво се е случило?

– Имам нужда да видя записа от коридора пред апартамента си – казвам. – От последните няколко часа. Можеш ли да ми помогнеш?

– Защо? – пита Зийк. – Какво се е случило?

– Някой е влизал вътре – обяснявам. – Трябва да знам кой е бил.

Той се оглежда, за да се увери, че никой не ни наблюдава.

– Слушай, не мога да направя това – дори на нас не ни е разрешено да вадим определени неща, освен ако не сме видели нещо странно – всичко е ротация...

– Дължиш ми услуга, помниш ли? – прекъсвам го. – Никога нямаше да те моля, ако не беше важно.

– Да, знам. – Зийк се оглежда отново, затваря диалоговия си прозорец и отваря нов. Гледам кода, който изписва, за да извади правилния запис, и се изненадвам, че разбирам част от него само след еднодневен урок. На екрана се появява изображение на коридор близо до столовата. Зийк го натиска и то се сменя с друго изображение – вече вътре в нея. Следващото е близо до ателието за татуировки, а после – до болницата.

Той продължава да скролира из лагера на кастата и аз гледам преминаващите изображения, които показват моменти от живота на обикновените Безстрашни – хора, които си играят с пиърсинга си, докато чакат на опашката за нови дрехи, хора, които тренират ударите си в залите. Зървам за момент и Макс в помещение, което, изглежда, е офисът му – седи на един от столовете, а срещу него е някаква жена. Жена с руса коса, вързана на стегнат кок. Слагам ръка на рамото на Зийк.

– Чакай! – Хартийката в юмрука ми започва да ми се струва не чак толкова спешна. – Върни.

Той го прави и аз си потвърждавам това, което подозирах – Джанийн Матюс е в офиса на Макс, а в скута ù има папка. Дрехите ù са идеално изгладени, а стойката ù – изправена. Вземам слушалките от главата на Зийк, който ми се намръщва, но не ме спира.

Гласовете на Макс и Джанийн са тихи, но въпреки това успявам да ги чуя.

– Ограничих ги до шест – говори Макс. – Бих казал, че това е доста добре за... да видим... втория ден?

– Това е неефикасно – заявява Джанийн. – Вече имаме своя кандидат, аз го осигурих. Винаги това е бил планът.

– Никога не си питала мен какво мисля за плана, а това е моята каста – казва ясно Макс. – Не го харесвам, а не искам да прекарвам целите си дни в работа с някого, когото не харесвам. Затова ще трябва да ме оставиш поне да опитам да намеря някой друг, който да отговаря на всичките критерии...

– Хубаво. – Джанийн се изправя и притиска папката към себе си. – Но когато се провалиш, очаквам да го признаеш. Нямам време за гордостта на Безстрашните.

– Да, защото Ерудитите сте образец за смирение – отбелязва кисело Макс.

– Хей – изсъсква Зийк. – Началникът ми гледа. Върни ми слушалките.

Той ги грабва и те изсвистяват около главата ми, като карат ушите ми да запищят.

– Трябва да се махнеш от тук или ще си изгубя работата – казва Зийк.

Изглежда сериозен и разтревожен.

Не възразявам, въпреки че не успях да науча това, което ми трябваше – беше си моя вина, че се разсеях. Измъквам се от контролния център, а мислите препускат из главата ми. Част от мен продължава да се ужасява от факта, че баща ми е влизал в апартамента ми и че иска да се срещне с мен насаме на изоставена улица посред нощ, но като цяло съм объркан от това, което току-що чух. Вече имаме своя кандидат, аз го осигурих. Мисля, че говореха за кандидата за лидер на Безстрашните.

Но какво я засяга Джанийн Матюс кой ще бъде назначен за следващ лидер на кастата ни?

Без да се усетя, изминавам целия път до апартамента си, сядам на ръба на леглото и се вторачвам в отсрещната стена. В главата ми продължават да звучат отделни, но еднакво обезумели въпроси. Защо Маркъс иска да се срещне с мен? Защо Ерудитите са толкова въвлечени в политиката на Безстрашните? Дали Маркъс иска да ме убие без свидетели, или пък да ме предупреди за нещо, което ме заплашва...? За кой кандидат говореха?

Притискам длани към главата си и се опитвам да се успокоя, въпреки че усещам всяка мисъл като шип в тила си. В момента не мога да направя нищо относно Макс и Джанийн. Това, което трябва да реша, е ще отида ли на срещата довечера.

В деня, който мразиш най-много. Никога не съм предполагал, че Маркъс изобщо ме е забелязвал, камо ли, че е виждал нещата, които харесвах или мразех. Винаги изглеждаше така, сякаш ме усеща като грижа и дразнител. Но не научих ли преди няколко седмици, че той е знаел, че симулациите няма да проработят при мен и че се опита да ме предпази от опасност? Може би въпреки всичките ужасни неща, които ми е казвал и причинявал, все пак ме познава, знае какво мразя, какво обичам, от какво се боя.

Не съм сигурен защо тази мисъл ме изпълва с такава надежда, след като го мразя от толкова много време. Но може би точно както част от него наистина е мой баща, така и част от мен наистина е негов син.

+ + +

В един и трийсет през нощта, когато напускам лагера на Безстрашните, горещината на слънцето все още се излъчва от настилката. Пръстите на ръцете ми са изтръпнали и не ги усещам. Луната се е скрила зад облаците и улиците са по-тъмни от обичайното, но не се боя от мрака или от самите улици, вече не. Има неща, които научаваш, когато победиш банда Безстрашни послушници.

Вдъхвам миризмата на топъл асфалт, бавно се затичвам и звукът от маратонките ми отеква по земята. Улиците в сектора на Безстрашните са празни – хората от кастата ми живеят заедно, струпани на едно място като глутница спящи кучета. Ето защо, значи, Макс е толкова обезпокоен от това, че живея сам. Ако наистина съм Безстрашен, животът ми трябва максимално да се припокрива с този на другите – не трябва ли да търся начини да се слея с кастата си, докато не стана неразделна част от нея?

Обмислям това, докато тичам. Може би е прав. Може би не се справям особено добре с интегрирането си – може би не се старая достатъчно. Установявам стабилен ритъм, като хвърлям бегли погледи към уличните знаци, когато преминавам покрай тях, за да съм сигурен накъде отивам. Разбирам кога достигам сградите, обитавани от безкастовите, защото виждам как сенките им се движат зад затъмнените и заковани прозорци. Вече тичам под релсите на влака – дървената конструкция се простира далеч напред и се извива отвъд улицата.

Цитаделата пред очите ми става все по-голяма и по-голяма, колкото повече приближавам. Сърцето ми блъска в гърдите, но не мисля, че това е заради бягането. Когато стигам до перона, спирам внезапно и заставам в подножието на стълбите, за да си поема дъх. Сетих се как ги изкачих за първи път, спомних си морето от ревящи и смеещи се Безстрашни, които се движеха около мен и ме тласкаха напред. Тогава беше лесно да се оставя да бъда понесен от тях. Но сега трябва да пристъпя напред сам. Започвам да се катеря, а стъпките ми ехтят по металната повърхност. Когато стигам до горе, си поглеждам часовника.

Два часът е.

Но перонът е празен.

Започвам да крача напред-назад, за да се уверя, че няма силуети, скрити в тъмните ъгли. В далечината боботи влак и спирам, за да хвърля поглед към светлината, идваща от предната му част. Не знаех, че влаковете вървят толкова късно през нощта – след полунощ всички мощности в града трябва да се гасят, за да се пести енергия. Чудя се дали Маркъс не е помолил безкастовите за специална услуга. Но защо би пътувал с влак? Маркъс Итън, когото познавам, не би дръзнал да се асоциира така с Безстрашните. По-скоро би ходил бос по улиците.

Светлината на влака проблясва само веднъж, преди той да се наклони край платформата. Движи се тежко и със свистене, забавя ход, без да спира, и виждам дребен и жилав човек да скача от предпоследния вагон. Не е Маркъс. Жена е.

Стискам бележката все по-здраво и по-здраво в юмрука си, докато кокалчетата не ме заболяват.

Жената тръгва към мен и когато е на няколко метра разстояние, успявам да я видя. Дългата къдрава коса. Изпъкналият гърбав нос. Черните панталони на Безстрашните, сивата Аскетска риза, кафявите Миротворски ботуши. Лицето ù е посивяло, изморено, слабо. Но аз я разпознавам, неспособен съм да забравя това лице – тази жена е майка ми. Евелин Итън.

– Тобиас – прошепва тя с ококорени очи, сякаш е смаяна от мен така, както и аз от нея. Но това е невъзможно. Тя е знаела, че съм жив, но аз си спомням как изглеждаше урната с праха ù, когато стоеше върху камината на баща ми със следи от пръстите му по нея.

Спомням си как се събудих сред група Аскети с посивели лица, стоящи в кухнята на баща ми, и как всички се извърнаха към мен, когато влязох. И как Маркъс ми обясни със съчувствие, което знаех, че не изпитва, че майка ми е починала посред нощ заради усложнения от преждевременното раждане и спонтанния аборт.

Била е бременна? – си спомням, че попитах.

Разбира се, че беше бременна, синко. – Той се обърна към другите хора в кухнята ни. – Просто шок, разбира се. Няма как да не се случи при подобно нещо.

Спомням си как седях в хола пред отрупана чиния с храна и сред група шепнещи Аскети. Целият квартал беше изпълнил къщата догоре и никой не казваше нищо, което да има значение за мен.

– Знам, че това е... тревожно за теб. – Едва разпознавам гласа ù. Той е по-тих, по-твърд и излъчващ повече сила, отколкото в спомените ми за нея. Ето така разбирам, че годините са я променили. Изпитвам твърде много неща, за да им смогна, твърде силни са, за да ги преодолея, и внезапно спирам да чувствам каквото и да е.

– Ти трябваше да си мъртва – изричам с равен глас. Това са глупави думи. Наистина глупави думи към майка, която се е върнала от оня свят, но самата ситуация е глупава.

– Знам – казва тя и ми се струва, че в ъгълчетата на очите ù има сълзи, но е прекалено тъмно, за да бъда сигурен. – Не съм мъртва.

– Очевидно. – Гласът, който излиза от гърлото ми, е подигравателен, небрежен. – Изобщо беше ли бременна?

– Бременна? Това ли ти казаха, че съм умряла по време на раждане? – Тя поклаща глава. – Не, не съм. Планирах бягството си с месеци, трябваше да изчезна. Очаквах, че ще ти кажат, когато пораснеш достатъчно.

От мен се изтръгва кратък смях, подобен на лай.

– Мислела си си, че Маркъс Итън ще признае, че жена му го е напуснала. Ще признае на мен?

– Ти си неговият син – намръщва се Евелин. – Той те обича.

В този момент цялото напрежение от последните часове, от последните години се надига в мен, твърде голямо, за да го задържа. Разсмивам се силно, но този смях звучи странно, механично. Плаши дори мен, въпреки че аз съм този, който го издава.

– Имаш право да си ми ядосан, задето си бил излъган – казва тя. – И аз бих била ядосана. Но, Тобиас, трябваше да си тръгна и знам, че разбираш защо...

Тя посяга към мен, сграбчвам я за китката и я отблъсвам настрани.

– Не ме докосвай.

– Добре, добре. – Тя вдига ръце и отстъпва назад. – Но трябва да разбереш, трябва.

– Това, което разбирам, е, че ме изостави сам в къща със садистичен маниак – отвръщам ù.

Сякаш нещо в нея рухва. Ръцете ù падат надолу като тежести. Раменете ù увисват. Дори лицето ù увисва, сякаш в момента ù хрумва какво имам предвид, какво трябва да имам предвид. Скръствам ръце и изправям рамене, като се опитвам да изглеждам възможно най-голям, силен и твърд. Сега, когато съм облечен в черното на Безстрашните, е по-лесно, отколкото в сивото на Аскетите и може би именно затова избрах тази каста за убежище. Не напук, не за да нараня Маркъс, а защото знаех, че този живот ще ме научи как да бъда по-силен.

– Аз... – започва тя.

– Спри да ми губиш времето. Какво правиш тук? – Хвърлям помежду ни смачканата бележка и вдигам вежди към нея. – Минаха години, откакто умря, и през това време така и не се опита да изиграеш тази драматична поява. Какво е различното сега?

Отначало тя не отговаря. След това се стяга и казва:

– Ние – безкастовите – обичаме да следим нещата. Неща като Изборната церемония. Този път моите очи и уши ми съобщиха, че си избрал Безстрашните. Щях да дойда сама, но не исках да рискувам да налетя на него. Аз станах... нещо като лидер на безкастовите и е важно да не се излагам на риск.

Усещам кисел вкус в устата си.

– Брей, брей. Какви важни родители си имам. Толкова голям късметлия съм!

– Това не си ти – казва тя. – Нима поне част от теб не се радва да ме види?

– Да се радвам да те видя? Та аз едва си те спомням, Евелин. Живях горе-долу толкова време без теб, колкото и с теб.

Лицето ù се изкривява. Нараних я. Доволен съм.

– Когато избра Безстрашните – продължава бавно тя, – знаех, че е време да стигна до теб. Винаги съм планирала да те намеря, след като направиш своя избор и вече зависиш от себе си, за да мога да те поканя да се присъединиш към нас.

– Към вас – казвам. – Да стана безкастов? Че защо бих го направил?

– Градът ни се променя, Тобиас. – Макс изрече същите думи вчера. – Безкастовите започват да се обединяват, също както правят Безстрашните и Ерудитите. Скоро всеки ще трябва да избере страна и знам на коя ще искаш да бъдеш ти. Мисля, че наистина си способен да постигнеш много.

– Ти знаеш към кои ще искам да се присъединя аз. Сериозно? Не съм кастов предател. Аз избрах Безстрашните и им принадлежа.

– Да, но ти не си един от онези малоумни идиоти, търсещи опасности – изстрелва тя. – Също както не си и задушен Дървен търтей. Можеш да бъдеш повече и от двете, повече от всяка каста.

– Нямаш никаква представа какъв съм и какъв мога да бъда – натъртвам. – Бях най-високо класиралият се послушник. Искат да стана един от лидерите на Безстрашните.

– Не бъди наивен – тя присвива очи към мен. – Те не искат нов лидер. Искат пешка, която да могат лесно да манипулират. Именно затова Джанийн Матюс ходи толкова често в централата на Безстрашните и вкарва любимците си в кастата ти, за да ù докладват за поведението ви. Не си ли забелязал, че е наясно с неща, които не би трябвало да знае, че изменя обучението на Безстрашните и експериментира с него? Все едно Безстрашните някога биха променили нещо по своя инициатива...

Амар ни беше казал, че обикновено зоната на страха не е в началото на инициацията, че това е нещо ново, което се изпробва в момента. Експеримент. Но тя е права – Безстрашните не правят експерименти. Ако са наистина загрижени за практичността и резултатността, няма да се занимават да ни учат да мятаме ножове.

А и ето че Амар се оказа мъртъв. Не бях ли именно аз този, който обвини Ерик, че е доносник? Не го ли подозирах със седмици, че продължава да контактува с Ерудитите?

– Дори и да си права... – изричам на глас и цялата ми злоба изчезва. Приближавам се към Евелин. – Дори и да си права за Безстрашните, никога няма да се присъединя към теб. – Старая се гласът ми да не се разтрепери, когато добавям: – Не искам да те виждам никога повече.

– Не ти вярвам – казва тихо тя.

– Не ми пука в какво вярваш.

Минавам покрай нея напът към стълбите, по които се изкатерих на перона.

Тя се провиква подире ми:

– Ако размислиш, всяко съобщение, дадено на някой от безкастовите, ще стигне до мен.

Не се обръщам. Слизам на бегом по стълбите и се втурвам по улицата, възможно най-далеч от перона. Дори не знам дали се движа в правилната посока, просто искам да се отдалеча възможно най-много.

+ + +

Не спя.

Крача обезумял из апартамента си. Вадя останките от живота си на Аскет от чекмеджето и ги натъпквам в кофата за боклук – скъсаната риза, панталоните, обувките, чорапите, дори часовника. По някое време около изгрев мятам самобръсначката по душкабината и тя се разпилява на няколко парчета.

Час преди разсъмване влизам в ателието за татуировки. Тори вече е там. Е, там е малко силна дума, защото очите ù все още са нефокусирани и подпухнали от съня и едва е започнала да пие кафето си.

– Нещо не е наред ли? – пита тя. – Да знаеш, че не съм съвсем тук. Трябваше да изляза да тичаме с онзи маниак Бъд.

– Надявах се да ме вземеш извънредно – казвам.

– Тук не идват много хора с молба за спешни татуировки.

– За всичко си има първи път.

– Добре. – Вече е по-будна. – Имаш ли нещо наум?

– Имаше една рисунка в апартамента ти, когато минахме през него преди няколко седмици. Всички символи на кастите заедно. В теб ли е още?

Тя замръзва.

– Не трябваше да виждаш това.

Наясно съм защо не е трябвало, защо тази рисунка не е нещо, което би искала да прави публично достояние. Защото представлява осланяне на всички касти вместо отстояване на превъзходството на Безстрашните, каквото трябва да бъдат татуировките ù. Дори доказали се членове на кастата се тревожат дали изглеждат достатъчно Безстрашни. Не мога да разбера за какво е всичко това и точно каква заплаха е надвиснала над хората, ако бъдат наречени „кастови предатели“. Но именно затова съм тук.

– Всъщност точно за нея става въпрос – казвам. – Искам тази татуировка.

Обмислях го по пътя към дома, докато си преповтарях думите на майка си отново и отново. Можеш да бъдеш повече и от двете, повече от всяка каста. Тя смяташе, че за да бъда повече от една каста, трябва да напусна това място и хората, които са ме приели като един от тях. Че трябва да припозная нейните схващания и нейния начин на живот. Но тук, сред Безстрашните, аз мога да бъда повече от всяка каста – и може би вече съм и е време да го покажа.

Тори се оглежда наоколо и очите ù се стрелват към камерата в ъгъла, която забелязах на влизане. И тя е от типа хора, които обръщат внимание на камерите.

– Това беше просто една глупава рисунка – изрича високо тя. – Стига, очевидно си разстроен – ще поприказваме и ще ти намерим нещо по-подходящо.

Тя ме повиква с жест към задната част на ателието си, сетне продължаваме през склада към апартамента ù. Минаваме през разнебитената кухня и влизаме в хола, където рисунките ù все още са натрупани на масата.

Тори рови сред тях, докато не открива една като тази, за която ù говорех – пламъците на Безстрашните греят в ръцете на Аскетите, корените на дървото на Миротворците растат под окото на Ерудитите, което е уравновесено от везните на Прямите. Всички символи на кастите се преливат един в друг. Тори вдига рисунката и аз кимвам.

– Не мога да я направя на място, на което хората ще я виждат постоянно – казва тя. – Това ще те превърне в ходеща мишена. В заподозрян за кастов предател.

– Искам я на гърба си – отговарям. – Да покрие гръбнака.

Раните от последния ден с баща ми вече са заздравели, но искам, докато съм жив, да си спомням къде са били и от какво съм се спасил.

– Определено не си по половинчатите неща, да знаеш – въздъхва тя. – Ще отнеме известно време. Няколко процедури. Ще трябва да ги правим тук след работното ми време, защото няма да допусна онези камери да видят, въпреки че през повечето време никой не се занимава да гледа какво става в ателието.

– Хубаво – съгласявам се.

– Знаеш, че типът човек, който би си сложил тази татуировка, вероятно е същият, който трябва и да я пази много внимателно в тайна – добавя тя и поглежда към мен с крайчеца на окото си. – Иначе някой ще почне да си мисли, че си Дивергент.

– Дивергент?

– Това е дума, с която наричаме хората, които по време на симулация са наясно, че се намират в такава. Хора, които отказват да бъдат категоризирани. – Обяснява тя. – Дума, която не изричаме просто така, защото тези хора често загиват при мистериозни обстоятелства.

Лактите ù небрежно почиват на коленете ù, докато скицира татуировката върху шаблона. Погледите ни се срещат и разбирам – Амар. Амар е осъзнавал, когато е бил в симулация, и сега е мъртъв.

Амар е бил Дивергент.

Какъвто съм и аз.

– Благодаря за разяснението на думата – казвам.

– Няма проблем. – Тя се връща към рисуването. – Вече ми се струва, че ти харесва да се подлагаш на трудности.

– Е, и?

– Нищо, просто това е доста Безстрашно качество за някого, който е получил резултат Аскет. – Устните ù потрепват. – Да започваме. Ще оставя бележка на Бъд. Може да потича и сам – поне този път.

+ + +

Може би Тори е права. Може би ми харесва да се подлагам на трудности и в мен има жилка мазохизъм, която използва болка, за да преодолява болката. Леките бодежи, които усещам и на следващия ден, определено ми помагат да се съсредоточа върху лидерското обучение, вместо да мисля за тихия студен глас на майка си и за начина, по който я отблъснах, когато се опита да ме утеши.

Понякога през годините след смъртта ù си мечтаех как тя ще се появи посред нощ отново жива, ще ме погали по косата и ще ми каже нещо успокоително и нелепо като „Всичко ще бъде наред“ или „Един ден нещата ще се оправят“. Но в един момент си забраних да мечтая, защото беше по-болезнено да копнея за неща, които никога няма да имам, отколкото да се изправям срещу тези, което са насреща ми. Дори сега не искам да си представям какво би било да се помиря с нея, какво би било отново да имам майка. Твърде голям съм вече, за да слушам утешителни нелепици. Твърде голям съм, за да вярвам, че всичко ще бъде наред.

Проверявам превръзката, която се подава изпод яката ми, и се уверявам, че е скрита. Тази сутрин Тори очерта първите два от символите – на Безстрашните и на Аскетите. Те ще са по-големи от останалите, защото са на кастата, която избрах, и съответно на кастата, към която наистина имах наклонност – или поне си мисля, че е така, макар че е трудно да съм сигурен. Тори ми каза да ги държа скрити. Когато съм с фланелка, ще се вижда единствено символът на Безстрашните и няма да е добре да се събличам особено често на публични места, но не мисля, че това ще бъде проблем.

Всички останали са вече в конферентната зала и Макс им говори. Изпитвам някаква неразумна досада, когато влизам през вратата и сядам на мястото си. Евелин сбърка за доста неща, но не и за Безстрашните – Джанийн и Макс не искат лидер на кастата, те търсят пионка и именно затова я подбират сред най-младите от нас. Защото младите са най-лесни за оформяне и моделиране. Аз няма да бъда оформян и моделиран от Джанийн Матюс. Няма да бъда пионка, нито тяхна, нито на майка ми, нито на баща ми. Няма да принадлежа на никой друг, освен на себе си.

– Много мило, че се присъедини към нас – обръща се Макс към мен. – Срещата наруши ли съня ти? – Другите се изхилват, а Макс продължава: – Та, както казвах, искам да чуя идеите ви как да се подобрят Безстрашните – вашата визия за кастата през идните години. – Казва той. – Ще се срещам с вас на групи, като първи ще са най-възрастните. Останалите, измислете нещо хубаво, което да ми кажете.

Той излиза с тримата най-възрастни кандидати. Ерик седи точно срещу мен и забелязвам, че има повече метал по лицето си от последния път, когато го видях – вече е сложил халки и на веждите си. Скоро ще прилича повече на игленик, отколкото на човек. Може би това е съзнателна стратегия – никой, който го види сега, няма да го сбърка с Ерудит.

– Заблуждават ли ме очите ми, или наистина си закъснял, защото си си правил татуировка? – пита той и посочва част от превръзката ми, видима над рамото.

– Изгубих представа за времето – отговарям. – Изглежда, доста метал се е залепил по лицето ти напоследък. Може би трябва да се прегледаш.

– Забавно – казва Ерик. – Не бях сигурен, че някой с твоя произход изобщо е способен да развие чувство за хумор. Баща ти не прави впечатление на човек, който би допуснал това.

Пронизва ме страх. Ерик е на косъм да изрече името ми в тази препълнена с хора зала и иска да съм наясно – да запомня, че знае кой съм и че може да го използва срещу мен, когато си пожелае.

Не мога да се преструвам, че това не се отнася за мен, равновесието на силите се промени и няма как да върна старото му положение.

– Мисля, че се сещам кой те е осведомил – казвам. Джанийн Матюс знае и старото, и новото ми име. Тя трябва да му ги е предоставила.

– Вече бях напълно сигурен – понижава глас той. – Но да, подозренията ми бяха потвърдени от източник, заслужаващ доверие. Не си толкова добър в пазенето на тайни, колкото си мислиш, Фор.

Искам да го заплаша, че ако издаде истинското ми име на Безстрашните, аз пък ще разкрия продължаващата му връзка с Ерудитите. Но нямам доказателство, а и Безстрашните мразят Аскетите повече, отколкото Ерудитите. Сядам обратно на стола си и чакам.

Останалите напускат залата, щом бъдат повикани, и накрая оставаме само ние. Макс идва по коридора и ни посочва една врата, без да продума. Влизаме след него в офиса му, който разпознавам от вчерашните кадри на срещата му с Джанийн Матюс. Използвам спомена от онзи разговор, за да се стегна за това, което предстои.

– Е? – Макс се подпира на бюрото и отново ми става много странно да го гледам в такава чиста и официална обстановка. Повече му отива да удря боксова круша в тренировъчната зала или пък да се навежда към Ямата от парапета. Но не и да седи зад ниска дървена маса, отрупана с документи.

Поглеждам през прозорците на Империята към сектора на Безстрашните. Виждам на няколко метра оттук дупката, в която скочих, след като избрах кастата си, а също и покрива, на който стоях преди това. Аз избрах Безстрашните – казах вчера на майка си – и им принадлежа.

Дали наистина е така?

– Ерик, нека започнем с теб – подхваща Макс. – Имаш ли някаква идея какво би помогнало на Безстрашните да се движат напред?

– Да. – Ерик сяда. – Мисля, че трябва да направим някои промени и че е необходимо да започнем от инициацията.

– Какви промени имаш наум?

– Безстрашните винаги са имали състезателен дух – казва Ерик. – Състезанието вади от нас най-добрите, най-силните ни страни. Смятам, че инициацията трябва да подхранва това чувство на съревнование повече, отколкото го прави сега, и така да създава възможно най-добри послушници. В момента послушниците се съревновават единствено със системата, стремят се към резултат, за да продължат напред. Мисля, че трябва да се съревновават и помежду си за ограничен брой места сред Безстрашните.

Не мога да се сдържа – завъртам се и го зяпвам. Ограничен брой места? В каста? След едва две седмици обучение по време на инициацията?

– А ако не се класират за място?

– Стават безкастови – отговаря Ерик. Преглъщам подигравателния си смях, а той продължава: – Ако наистина вярваме, че Безстрашните са най-висшата каста, към която можем да се присъединим, че целите ù са по-важни от тези на другите касти, то да станеш един от нас, трябва да е чест и привилегия, а не право.

– Шегуваш ли се? – обаждам се, неспособен да продължа да се сдържам. – Хората избират каста, защото тя цени същите неща, които и те, а не защото вече са умели в това, на което ги учи. Ще изритваш хора от Безстрашните просто защото не са достатъчно силни да скочат във влак и да спечелят двубой. Ще цениш едрите, силните и безразсъдните повече от дребните, умните и смелите – така изобщо няма да подобриш Безстрашните.

– Сигурен съм, че дребните и умните ще се справят по-добре при Ерудитите или пък при сивите Дървени – ухилва се криво Ерик. – И не мисля, че имаш достатъчно вяра в потенциалните ни бъдещи членове, Фор. Тази система ще облагодетелства само най-непоколебимите.

Хвърлям поглед към Макс. Очаквам да изглежда безразличен към плана на Ерик, но това не е така. Той се е облегнал напред и се взира в покритото му с пиърсинг лице, сякаш нещо в него го вдъхновява.

– Това е интересен дебат – казва той. – Фор, ти как ще подобриш Безстрашните по друг начин, ако не направиш инициацията по-състезателна?

Тръсвам глава и отново поглеждам през прозореца. Не си един от онези малоумни, търсещи опасности идиоти – ми каза майка ми. Точно такива хора иска Ерик в Безстрашните – малоумни, търсещи опасности идиоти. Но ако той е от лакеите на Джанийн Матюс, то тогава защо Джанийн го кара да предлага подобен план?

О! Защото малоумните, търсещи опасности идиоти са по-лесни за манипулиране и контрол. Очевидно е.

– Ще подобря Безстрашните, като насърчавам истинската смелост, а не глупостта и бруталността – казвам. – Ще махна мятането на ножове. Ще подготвям хората физически и психически да защитават по-слабите от по-силните. Именно това насърчава нашият манифест – обикновените прояви на храброст. Мисля, че трябва да се върнем към тях.

– И после всички да се хванем за ръце и да запеем заедно песен, нали? – Ерик завърта очи. – Искаш да превърнеш Безстрашните в Миротворци.

– Не. Искам да се уверя, че все още знаем как да мислим за себе си, а не само за следващата инжекция адреналин. Или пък как изобщо да мислим. По този начин няма да можем да бъдем превзети или... контролирани отвън.

– Това ми звучи малко Ерудитско – заявява Ерик.

– Способността да мислиш не е патент на Ерудитите – срязвам го. – Симулациите на страха ни обучават именно в това – да мислим в състояние на стрес.

– Добре, добре – казва Макс и вдига ръце. Изглежда затруднен. – Фор, съжалявам, че се налага да кажа това, но звучиш малко параноично. Кой би ни превзел и контролирал? Кастите съществуват в мир още отпреди да се родиш, така че няма причина това тепърва да се променя.

Отварям уста да му обясня, че греши и че в секундата, в която е позволил на Джанийн Матюс да се бърка в делата на кастата ни, в секундата, в която е позволил вкарването на верен на Ерудитите трансфер в инициацията ни, в секундата, в която е започнал да се консултира с нея кого да назначи за лидер на Безстрашните, е нарушил системата, позволила на кастите да съществуват толкова дълго в мир. Но осъзнавам, че да му кажа тези неща, означава да го обвиня в измяна и да се издам колко много знам.

Макс не иска някого като мен, който може да мисли самостоятелно и да развива свои правила. Иска човек като Ерик, който ще му помогне да установи нов ред сред Безстрашните и който ще е лесен за манипулиране просто защото все още се намира под токчето на Джанийн Матюс, на чиято страна е и самият Макс.

Вчера майка ми ми представи два варианта – да бъда пионка на Безстрашните или да се превърна в безкастов. Но има и трети вариант – да не бъда нито едно от двете. Да не се обвържа по-специално с никого. Да стоя извън обсега на вниманието и така да остана свободен. Ето това е нещото, което искам в действителност – да се отърся постепенно от всички хора, стремящи се да ме оформят и моделират, и сам да оформя и моделирам себе си.

– За да бъда честен, сър, не мисля, че това е правилното място за мен – изричам спокойно. – Когато за първи път ме поканихте, ви казах, че искам да бъда инструктор, и осъзнавам все повече и повече къде ми е мястото.

– Ерик, ще ни извиниш ли, моля? – казва Макс. Ерик, едва съумяващ да потисне ликуването си, кимва и излиза. Не поглеждам към него, но бих заложил всичките си Безстрашни точки, че докато върви по коридора, сред стъпките му има и леки подскоци.

Макс става и сяда до мен на стола, освободен от Ерик.

– Надявам се, че не споделяш това, защото те обвиних, че си параноичен – казва той. – Просто се обезпокоих за теб. Притесних се, че напрежението, на което си подложен, те кара да спреш да мислиш правилно. Все още смятам, че си силен кандидат за лидер. Съвпадаш с правилния профил – демонстрира умения във всичко, на което те учехме. И освен това, честно казано, си по-симпатичен от някои от другите обещаващи кандидати, което е важно при екипна работа.

– Благодаря – казвам. – Но си прав, че напрежението ми се отразява. А напрежението, на което ще съм подложен, ако наистина стана лидер, ще е доста по-лошо.

Макс кимва тъжно.

– Е – кимва повторно, – ако искаш да си инструктор в инициацията, ще го уредя. Но това е сезонна работа. Къде би искал да бъдеш разпределен през останалата част от годината?

– Мислех си може би за контролния център – отвръщам. – Открих, че ми харесва да работя с компютри. Не мисля, че патрулирането ще ми е толкова приятно.

– Добре, считай го за направено. Благодаря ти, че беше честен с мен.

Изправям се и изпитвам единствено облекчение. Той изглежда загрижен, благоразположен. Не е подозрителен към мотивите или параноята ми.

– Ако някога размислиш – обръща се към мен той, – моля те, не се колебай да ми кажеш. Винаги можем да се възползваме от някого като теб.

– Благодаря ти – отговарям и въпреки че смятам, че е най-лошият кастов предател, когото някога съм срещал, и че може би е частично отговорен за смъртта на Амар, не мога да не съм му благодарен, че ме пуска толкова лесно.

+ + +

Ерик ме чака зад ъгъла. Когато се опитвам да го подмина, ме сграбчва за ръката.

– Внимавай, Итън – прошепва. – Ако от теб излезе нещо за връзката ми с Ерудитите, това, което ще те сполети, няма да ти хареса.

– И на теб няма да ти хареса това, което ще те сполети, ако още веднъж ме наречеш с това име.

– Скоро ще бъда един от твоите лидери – ухилва се той. – И повярвай ми, ще следя от много, много близо дали прилагаш новите ми методи на обучение.

– Той не те харесва, знаеш, нали? – казвам. – Имам предвид Макс. Би предпочел всекиго пред теб. Няма да ти даде да шавнеш и на сантиметър. Затова... пожелавам ти късмет с късата ти каишка!

Освобождавам ръката си от хватката му и продължавам към асансьорите.

+ + +

– Човече! – възкликва Шона. – Това наистина е лош ден.

– Да.

Двамата седим край Бездната, провесили крака през ръба. Облегнал съм глава на металните прътове на парапета, който ни пази да не полетим към смъртта си, и усещам пръските вода по глезените си, когато една по-голяма вълна се удря в стената.

Разказах ù как напуснах обучението за лидери, а също и за заплахата на Ерик, но премълчах частта за майка си. Как да кажеш на някого, че майка ти се е завърнала от мъртвите?

През целия ми живот някой винаги се е опитвал да ме контролира. У дома тиранинът беше Маркъс и нищо не се случваше без неговото разрешение. А сега Макс искаше да ме привлече, за да се превърна в неговия Безстрашен подлизурко. Дори и майка ми имаше план за мен – да се присъединя към нея, когато достигна определена възраст, за да работя срещу кастовата система, на която тя има да си отмъщава по някаква си нейна причина. И точно когато си помислих, че съм се отървал от контрола, Ерик ме връхлетя, за да ми напомни, че стане ли лидер на Безстрашните, ще ме наблюдава.

Осъзнавам, че всичко, с което разполагам, са кратките моменти на непокорство, с които успявам да се сдобия по същия начин, по който, когато бях Аскет, си събирах предмети, които намирах на улицата. Татуировката, която Тори рисува на гърба ми, тази, която ще подскаже, че съм Дивергент, е един от онези моменти. Трябва да си потърся още такива, още кратки мигове на свобода, която светът отказва да ми позволи.

– Къде е Зийк? – питам.

– Не знам – казва Шона. – От известно време не желая особено да се мотая с него.

Поглеждам я през рамо.

– Знаеш, че можеш просто да му кажеш, че го харесваш. Честно, не мисля, че изобщо му минава през ума.

– Че то е очевидно – изсумтява тя. – Ами ако иска точно това – известно време да подскача от момиче на момиче? Не желая да бъда едно от тези момичета, през които преминава ей така.

– Сериозно се съмнявам, че би била.

Седим в мълчание няколко секунди и се взираме във вилнеещата под нас вода.

– Ще бъдеш добър инструктор – казва тя. – Наистина се справи чудесно с обучаването ми.

– Благодаря.

– Ето къде сте! – Зийк изниква зад нас. Носи голяма бутилка, пълна с някаква кафява течност, и я държи за гърлото. – Хайде, открих нещо!

Шона и аз се споглеждаме, вдигаме рамене и тръгваме след него към вратата от другата страна на Ямата, онази, през която влязохме, когато за първи път скочихме в мрежата. Но вместо да ни поведе натам, Зийк ни показва път през друга врата, чиято ключалка е залепена с тиксо. Продължаваме надолу по абсолютно тъмен коридор и по някакви стълби.

– Трябва да излезем... оуч!

– Съжалявам, не знаех, че спираш – казва Шона.

– Дръжте се, почти стигнахме...

Той отваря поредната врата, която пропуска бледа светлина, и вече можем да видим къде се намираме. От другата страна на Бездната сме, на няколко метра над водата. Ямата над нас сякаш продължава безкрайно, а хората, които кръжат близо до парапета, са малки и тъмни, невъзможни за разпознаване от това разстояние.

Разсмивам се. Зийк ни въведе в следващия момент на непокорство, вероятно без изобщо да има такова намерение.

– Как изобщо откри това място? – пита Шона, очевидно учудена, докато подскача на една от по-ниските скали. След като вече съм тук, виждам път, който би могъл да ни изведе нагоре и отвъд стената, ако искаме да стигнем пеш до другата страна на Бездната.

– Онова момиче... Мария – обяснява Зийк. – Майка ù работи в поддръжката на Бездната. Изобщо не знаех, че такова нещо съществува, но очевидно е така.

– Още ли се виждате? – пита Шона, като се опитва да звучи небрежно.

– Тц – отговаря Зийк. – Всеки път, когато бях с нея, едва удържах порива си да прекарам това време с приятелите си. Което не е добър знак, нали?

– Не е – съгласява се Шона и придобива по-доволен вид от преди.

Навеждам се внимателно към скалата, на която тя е застанала, а Зийк сяда до нея, отваря бутилката си и ни я подава.

– Чух, че си извън надпреварата – казва ми и ми я връчва. – Предполагам, че имаш нужда от питие.

– Да – съгласявам се и пийвам глътка.

– Да приемем този акт на публично пиянство като голям... – Той прави неприличен жест към стъкления таван на Ямата. – Сещаш се, за Макс и Ерик.

И Евелин – добавям наум и отпивам отново.

– Когато не обучавам послушници, ще работя в контролния център – казвам.

– Страхотно – кимва Зийк. – Ще е супер да си имам приятел там. В момента никой не ми говори.

– Звучи ми като моето положение в старата ми каста – разсмивам се. – Представи си цялото време на обяда, без никой дори да погледне към теб.

– Оуч – казва той. – Е, в такъв случай се обзалагам, че си наистина щастлив, задето си тук.

Отново вземам бутилката от него, отпивам нова глътка от жилещия и изгарящ алкохол и избърсвам уста с опакото на ръката си.

– Да – отговарям, – така е.

Ако кастите се израждат, както майка ми иска да вярвам, това не е никак лошо място, от което да ги наблюдавам как се разпадат. Тук поне си имам приятели, които да ми правят компания, докато това се случва.

+ + +

Едва се е стъмнило, когато си слагам качулката, за да си скрия лицето, и побягвам през територията на безкастовите право към границата ù със сектора на Аскетите. Трябваше да мина покрай училището, за да се ориентирам, но вече знам къде съм и къде бях през онзи ден, когато налетях на склада на безкастовите, търсейки онези гаснещи въглени.

Достигам вратата, през който бях минал на излизане, и почуквам. Чувам гласовете зад нея и долавям мириса на храна, излизащ през един от отворените прозорци заедно с виещия се дим. Стъпки. Някой идва да провери за какво е това тропане.

Този път мъжът носи червена риза на Миротворец и черен панталон на Безстрашен. Все още има натикана в задния джоб кърпа, точно както предишния път, когато говорих с него. Отваря вратата само колкото да ме погледне и нито сантиметър повече.

– Брей, виж кой е минал през голямата промяна! – Взира се в дрехите ми на Безстрашен. – На какво дължа тази визита? Да не би чаровната ми компания да ти е залипсвала?

– Когато се срещнахме предния път, ти знаеше, че майка ми е жива – отговарям. – Разпозна ме, защото си прекарвал време с нея. Именно така ти е разказала за инерцията, отнесла я при Аскетите.

– Да – признава мъжът. – Не сметнах, че е моя работа да ти казвам, че все още е жива. Дошъл си да поискаш извинение или какво?

– Не – отвръщам. – Дошъл съм да ù оставя съобщение. Ще ù го предадеш ли?

– Да, разбира се. Ще се видя с нея след няколко дни.

Вадя от джоба си сгъната хартийка. Подавам му я.

– Давай, прочети го, не ми пука – казвам. – И благодаря.

– Няма проблем – отговаря той. – Искаш ли да влезеш? Започваш да изглеждаш все повече като един от нас, отколкото като един от тях.

Поклащам глава.

Тръгвам си по уличката и точно преди да завия зад ъгъла, го виждам да отваря бележката и да чете съдържанието ù.

Евелин,

Някой ден. Още не.

–4

P.S. Радвам се, че не си мъртва.

ПРЕДАТЕЛЯТ

Друга година, друг Ден за свиждане.

Преди две години, когато бях послушник, се престорих, че моят собствен Ден за свиждане не съществува – скрих се в тренировъчната зала при боксовата круша. Прекарах толкова много време там, че после миришех на пот и прах с дни. Миналата година беше първата, в която обучавах послушници. Тогава постъпих по същия начин, въпреки че и Зийк, и Шона ме поканиха да прекарам деня със семействата им.

Тази година имам по-важни неща, за които да се тревожа, от това да налагам боксовата круша и да съм унил заради семейните си проблеми. Отивам в контролния център.

Минавам през Ямата, като избягвам сълзливите срещи. Семействата винаги могат да се събират в Деня за свиждане, дори и да са разделени в различни касти, но после обикновено спират да го правят. Кастата над кръвта, все пак. Повечето смесени облекла, които забелязвам, принадлежат на семействата на трансферите – сестрата на Уил е в синьо, Прямите родители на Питър са в бяло и черно. За момент ги наблюдавам и се чудя дали те са го превърнали в човека, който е. Но предполагам, че повечето хора не са толкова лесни за обяснение.

Трябва да свърша работата си, но вместо това се спирам до Бездната и се хващам за парапета. Късчета хартия се носят във водата. След като вече знам къде се намира пътят ни надолу, мога да го съзра лесно, както и тайната врата, която води към него. Усмихвам се леко и си мисля за нощите, които прекарахме със Зийк и Шона там. Понякога си говорехме, друг път просто мълчахме и слушахме водата.

Чувам приближаващи стъпки и поглеждам през рамо. Трис върви към мен и води със себе си една жена от Аскетите. Натали Прайър. Замръзвам и внезапно отчаяно започвам да желая да се измъкна – ами ако Натали ме разпознае? Ако се изтърве и каже кой съм и откъде идвам, ако го стори тук, пред всички тези хора?

Не е възможно да ме познае. Не приличам по никакъв начин на момчето, което тя помни – високо и кльощаво, мъкнещо се отпуснато в широките си дрехи.

Когато се приближава достатъчно, тя протяга ръка към мен.

– Здравейте! Името ми е Натали. Аз съм майката на Беатрис.

Беатрис. Това име толкова не ù подхожда.

Поемам ръката на Натали и се здрависваме. Никога не съм бил любител на ръкостискането на Безстрашните. Твърде непредвидимо е – никога не знаеш колко силно да стиснеш и колко пъти да разклатиш ръка.

– Фор – казвам. – Радвам се да се запознаем.

– Фор – усмихва се Натали. – Това прякор ли е?

– Да – отговарям аз и сменям темата. – Дъщеря ви се справя добре тук. Аз ръководех тренировката ù.

– Радвам се да го чуя – казва тя. – До мен достигаше това-онова за инициацията на Безстрашните и се притеснявах за нея.

Поглеждам към Трис. По бузите ù има цвят – изглежда щастлива, сякаш срещата с майка ù ù действа добре. За първи път оценявам напълно колко много се е променила, откакто я видях за първи път да се катурва на дървената платформа – толкова крехка на вид, като че сблъсъкът с мрежата я е натрошил. Вече не изглежда така чуплива със следите от синини по лицето си и с новата стабилност, с която стои на краката си, сякаш е готова на всичко.

– Не е трябвало да се притеснявате – заявявам на Натали.

Трис поглежда настрани. Мисля си, че сигурно все още ми е ядосана заради начина, по който порязах ухото ù с онзи нож. Май не я виня.

– Кой знае защо ми се виждаш познат, Фор! – казва Натали. Бих преценил коментара ù като безгрижен, ако не беше този ù поглед – сякаш иска да изцеди информацията от мен.

– Представа нямам защо е така – отговарям с възможно най-студения глас, на който съм способен. – Не ми е в характера да се сближавам с Аскети.

Тя не реагира по очаквания от мен начин – с изненада, гняв или страх. Вместо това просто се разсмива.

– Малцина го правят напоследък. Не го приемам лично.

И да ме е разпознала, не изглежда нетърпелива да го сподели. Опитвам се да се поотпусна.

– Е, оставям ви насаме.

+ + +

Върху екрана ми се сменят кадрите от охранителните камери, прескачащи от фоайето на Цитаделата към входа за послушници на Безстрашните. Около дупката се събира тълпа и се катери нагоре-надолу – предполагам, че тестват мрежата.

– Не си на Деня за свиждане? – Моят началник Гус застава до рамото ми и си сръбва от чаша кафе. Не е особено стар, но има плешивина на темето си. Поддържа останалата си коса къса, дори по-къса от моята. Меката част на ушите му е разтеглена от обемисти дискове. – Не очаквах да те видя преди края на инициацията.

– Реших, че и аз мога да свърша някаква полезна работа.

На екрана ми всички изпълзяват от дупката и застават отстрани, като опират гърбове в една от сградите. Някаква тъмна фигура се устремява към ръба на покрива високо горе, притичва няколко крачки и скача. Стомахът ми се свива така, сякаш аз съм този, който пада, а фигурата изчезва под настилката. Никога няма да свикна да гледам това.

– Изглежда, че си прекарват хубаво – обажда се Гус и отново отпива от кафето си. – Е, винаги си добре дошъл на работа и извън график, но не е престъпление човек и да се забавлява, Фор.

Той излиза, а аз промърморвам:

– Казвали са ми.

Оглеждам контролния център. Почти празен е – в Деня за свиждане малко хора са задължени да работят и това обикновено са по-възрастните. Гус се е прегърбил над екрана си. Други двама са го обградили и преминават през кадрите с полуизхлузени слушалки от главите. Освен тях и мен няма никой друг.

Зареждам командата и извиквам записа, който направих преди седмица. Той е на Макс в офиса му, седнал зад компютъра си. Лидерът натиска с показалец командите и търси правилните през секундите между кликванията. Не са много Безстрашните, които умеят да пишат правилно, особено пък Макс, за когото съм чувал, че по-голямата част от времето си в кастата е прекарвал в патрулиране из сектора на безкастовите с пушка на рамо – едва ли му е минавало през ума, че някога ще му се наложи да работи на компютър. Приближавам се към екрана, за да се уверя, че цифрите, които записах по-рано, са точни. Ако е така, значи, имам паролата на акаунта на Макс върху малка бележка в джоба си.

Откакто разбрах, че той работи заедно с Джанийн Матюс, и започнах да подозирам, че двамата имат пръст в смъртта на Амар, търся начин да направя по-задълбочено разследване. Когато преди няколко дни засякох лидерът ни да си въвежда паролата, открих как да го сторя.

084628. Да, изглежда, това са правилните цифри. Отново включвам живото предаване от охранителните камери и тръгвам през различните кадри, докато открия тези от офиса на Макс и коридора пред него. Въвеждам команда, която ги вади от ротацията, така че Гус и другите да не ги виждат – ще се явяват само на моя екран. Кадрите от целия град са разпределени според количеството хора в контролния център, тъй че не гледаме едни и същи емисии. Разрешено ни е да вадим по този начин определени места от общата ротация за секунди, но само за да се вгледаме при нужда. Дано това да не ми отнеме много време. Измъквам се от стаята и се насочвам към асансьорите.

Това ниво на Империята е почти празно – няма никого, което ме улеснява да свърша нещото, което съм си наумил. Вземам асансьора до десетия етаж и се устремявам целенасочено към офиса на Макс. Забелязал съм, че когато се промъкваш, е най-добре да не ти личи, че го правиш. Потупвам флашпаметта в джоба си, докато вървя, и завивам в правилната посока.

Изритвам вратата с крак – по-рано днес, след като се уверих, че е отишъл в Ямата за подготовката на Деня за свиждане, се промъкнах тук и залепих езичето на бравата. Затварям внимателно вратата след себе си и без да включвам осветлението, се навеждам над бюрото. Не искам да местя стола и да сядам на него, не искам Макс да вижда нищо променено в тази стая, когато се върне.

Екранът ме пита за парола. Устата ми пресъхва. Вадя бележката от джоба си и я слагам на бюрото, докато препиша съдържанието ù. 084628.

Екранът се променя. Не мога да повярвам, че това сработва.

Побързай! Ако Гус разбере, че ме няма и че съм дошъл тук, не знам какво ще му кажа, какво приемливо звучащо извинение ще успея да си измисля. Включвам флашпаметта в компютъра, за да инсталирам програмата, която прехвърлих на нея по-рано. Попитах Лорън, едно от техническите лица на Безстрашните, а също и моя колежка инструктор, за програма, която ще накара един компютър да стане огледален на друг. Казах ù, че искам да си направя шега със Зийк, когато сме на работа. Тя се зарадва, че може да помогне – друго нещо, което съм забелязал, е, че Безстрашните винаги са готови за шега и никога не очакват лъжа.

Програмата е инсталирана с няколко кликвания и вече се е заровила достатъчно дълбоко в компютъра на Макс, че да не се притеснявам, че може да бъде открита. Прибирам флашпаметта и бележката обратно в джоба си и напускам офиса, без да оставям отпечатъци по стъклената врата.

Това беше лесно – мисля си, докато се насочвам обратно към асансьорите. Според часовника ми ми е отнело едва пет минути. Ако някой попита, мога да кажа, че съм бил до тоалетната.

Но когато влизам в контролния център, Гус стои пред компютъра ми и се взира в екрана.

Замръзвам. От колко време е там? Дали ме е видял как влизам в офиса на Макс?

– Фор – изрича той с гробовен глас. – Защо си изолирал тези кадри? Нямаш право да вадиш нищо от ротацията, трябва да си наясно с това.

– Аз... – Излъжи! Излъжи незабавно! – Стори ми се, че видях нещо. – Довършвам неуверено. – Разрешено ни е да вадим кадри от ротацията, ако забележим нещо необичайно.

Гус тръгва към мен.

– Ами тогава... – продължава той – защо току-що те видях да идваш по онзи коридор?

Той сочи коридора на екрана ми и гърлото ми се стяга.

– Стори ми се, че забелязах нещо и отидох да проверя намясто – отговарям. – Съжалявам, просто исках да се раздвижа.

Той се взира в мен и дъвче бузата си. Не помръдвам. Не поглеждам настрани.

– Ако отново видиш нещо необичайно, следвай протокола. Докладвай на началника си, който е... да чуя кой е той?

– Ти – въздъхвам леко. Не обичам да се отнасят отвисоко с мен.

– Правилно. Виждам, че можеш да се сдържаш – додава той. – Честно, Фор, след повече от година работа тук вече не трябваше да има толкова много нередности в изпълнението на задълженията ти. Имаме много прости правила и всичко, което трябва да правиш, е да ги спазваш. Това е последното ти предупреждение. Ясно?

– Ясно. – Няколко пъти съм бил порицаван за вадене на кадри от ротацията, за да гледам срещи на Джанийн Матюс с Макс или на Макс с Ерик. Така и не получих никаква ценна информация с тези си действия, а едва не бях заловен с какво се занимавам.

– Добре. – Гласът му леко омеква. – Късмет с послушниците! И тази година ли ти се паднаха трансферите?

– Да – отговарям. – Родените Безстрашни са при Лорън.

– О, жалко. Надявах се да се запознаеш с малката ми сестра – казва Гус. – Ако бях на твое място, щях да направя нещо, за да се разведря. Тук сме си добре. Само пусни кадрите обратно в ротацията, преди да си тръгнеш.

Той се връща към компютъра си и аз спирам да стискам челюсти – дори не бях забелязал, че го правя. Лицето ми пулсира. Изключвам компютъра си и напускам контролния център. Не мога да повярвам, че и този път ми се размина.

От тук нататък с тази програма на компютъра на Макс мога да влизам във всеки един от неговите файлове, използвайки относителната уединеност на контролния център. Мога да разбера точно какво са замислили двамата с Джанийн Матюс.

+ + +

Тази нощ сънувам, че съм сам и вървя по коридорите на Империята, а те не свършват. Гледката от прозорците не се променя, високи влакови релси се вият около сградите, а слънцето е скрито зад облаци. Имам чувството, че снова от часове, и когато се събуждам внезапно, все едно не съм спал въобще.

Чувам чукане на вратата и крясък.

– Отваряй!

Това много повече прилича на кошмар в сравнение със скуката, от която току-що се измъкнах – сигурен съм, че на вратата ми са дошли Безстрашни войници, защото са открили, че съм Дивергент или че шпионирам Макс, или пък че през миналата година съм влизал в контакт с безкастовата си майка. Всички тези неща сочат: кастов предател.

Безстрашните войници идват, за да ме убият, но докато вървя към вратата, осъзнавам, че ако възнамеряваха да го сторят, нямаше да вдигнат толкова много шум в коридора. А и това е гласът на Зийк.

– Зийк – казвам, когато отварям, – какъв е проблемът? Посред нощ е.

На челото му има ивица пот и той едва диша. Явно е тичал до тук.

– Бях нощна смяна в контролния център – обяснява той. – Нещо се случи в спалното помещение на трансферите.

По някаква причина първата ми мисъл е за нея, за разширените ù очи, които се взират в мен от ъгълчетата на паметта ми.

– Какво? – питам. – На кого?

– Тръгвай и ще говорим – казва Зийк.

Обувам се, мятам си якето и поемам след него.

– Момчето от Ерудитите. Русото – пояснява той.

Налага ми се да потисна въздишката на облекчение. Не е тя. На нея нищо не се е случило.

– Уил?

– Не, другото.

– Едуард.

– Да, Едуард. Беше атакуван. Намушкан.

– Мъртъв ли е?

– Жив е. С нож в окото.

Спирам.

– В окото?

Зийк кимва.

– На кого каза?

– На нощния отговорник. Той отиде при Ерик, а Ерик заяви, че той ще се занимае.

– Естествено. – Променям курса и свивам надясно в обратната на спалното помещение на трансферите посока.

– Къде отиваш?

– Едуард е вече в болницата, нали?

Зийк кимва.

– Значи, отивам да говоря с Макс.

+ + +

Лагерът на Безстрашните не е чак толкова голям, че да не знам кой къде живее. Апартаментът на Макс е скрит дълбоко в подземните коридори, близо е до задната врата, която се отваря точно до релсите на влака навън. Насочвам се натам, като следвам сините аварийни лампи, зареждани от соларния ни генератор.

Тропам на металната врата с юмрук и събуждам Макс по същия начин, по който Зийк събуди мен. Той отваря рязко вратата само след секунди. Очите му са подивели, а краката – боси.

– Какво е станало? – пита.

– Един от послушниците ми е пронизан в окото.

– И идваш тук? Никой ли не е съобщил на Ерик?

– Съобщили са. Затова искам да говоря с теб. Нещо против да вляза?

Не изчаквам да ми отговори – профучавам покрай него и нахълтвам в хола му. Той включва осветлението и ми разкрива най-разбърканото жилище, което някога съм виждал – по масата са разпилени използвани чаши и съдове, всички възглавници на дивана са в безпорядък, а подът е покрит с прах.

– Искам инициацията отново да стане такава, каквато беше, преди Ерик да я направи по-състезателна – заявявам. – И не го искам в моята тренировъчна зала!

– Едва ли мислиш наистина, че нараняването на послушника е по вина на Ерик! – Макс кръстосва ръце. – Или че си в позиция да поставяш искания.

– Да, негова вина е, разбира се, че е негова вина! – казвам го по-високо, отколкото ми се ще. – Ако не се бореха всички за десетте места, нямаше да са толкова отчаяни, че да са готови да се атакуват един друг! Толкова много ги е разпалил, че е в реда на нещата рано или късно да започнат да експлодират!

Макс мълчи. Изглежда раздразнен, но не започва да ми обяснява, че съм смешен, което все пак е някакво начало.

– И не мислиш, че послушникът, който е извършил нападението, трябва да бъде подведен под отговорност? – пита той. – Не смяташ, че той или тя трябва да получи обвинение?

– Разбира се, че той или тя, или който е там, трябва да бъде подведен под отговорност – казвам. – Но това никога нямаше да се случи, ако Ерик...

– Няма начин да бъдеш сигурен – прекъсва ме Макс.

– Всеки разумен човек ще е сигурен.

– Аз не съм ли разумен? – Гласът му става нисък и застрашителен и внезапно си спомням, че Макс не е просто лидер на Безстрашните, който по някаква необяснима причина ме харесва. Той е лидер на Безстрашните, който работи с Джанийн Матюс. Той назначи Ерик, който вероятно има пръст в смъртта на Амар.

– Нямах това предвид – опитвам се да запазя спокойствие.

– Трябва да внимаваш да изразяваш точно това, което имаш предвид – заявява Макс и пристъпва към мен. – Или някой може да си рече, че обиждаш началниците си...

Не отговарям. Приближава се още повече.

– Или че поставяш под въпрос ценностите на своята каста – добавя той и кръвясалите му очи се взират в рамото ми, където Безстрашните пламъци на татуировката ми се подават иззад яката на ризата ми.

Крия петте символа на кастите, които покриват гръбначния ми стълб, още откакто ги имам, но по някаква причина точно в този момент съм ужасен, че Макс знае за тях. Знае какво означават – а именно, че не съм идеален член на Безстрашните, а човек, който вярва, че ценена може да бъде повече от една добродетел. Че съм Дивергент.

– Имаше своя шанс да станеш лидер на Безстрашните – казва ми той. – Може би щеше да намериш начин да избегнеш този инцидент, ако не беше отстъпил като страхливец. Но ти стори точно така. И затова сега ще трябва да се оправяш с последствията.

Лицето издава възрастта му – по него има линии, които ги нямаше преди година или две, кожата му е с по-сивкав кафяв цвят, сякаш е покрита с пепел.

– Ерик е толкова тясно свързан с инициацията, защото миналата година ти отказа да следваш заповедите...

Миналата година спирах всички боеве в тренировъчната зала, когато раните станеха твърде сериозни, въпреки изричното нареждане на Ерик те да продължават, докато единият опонент е неспособен да продължи. В резултат на това едва не изгубих позицията си на инструктор. Всъщност щеше да се случи, ако Макс не се беше намесил.

– ... а аз поисках да ти дам втори шанс да се справиш по правилния начин, с по-близко наблюдение – продължава той. – И ти се проваляш. Стигна твърде далеч.

Потта, която ми изби, докато идвах насам, замръзва върху мен. Той отстъпва и отново отваря вратата.

– Напусни апартамента ми и се оправи с послушниците си – нарежда ми. – Не допускай отново да те видя да прекрачваш чертата.

– Да, сър – отвръщам тихо и излизам.

+ + +

Рано сутринта, когато слънцето изгрява и осветява Ямата през стъкления покрив, отивам да видя Едуард в болницата. Главата му е увита в бели превръзки и той не се движи и не говори. Не му казвам нищо, просто сядам до него и наблюдавам как стрелките на часовника отброяват минутите.

Бях глупак. Въобразявах си, че съм недостижим, че до някаква степен Макс все още ми вярва, че желанието му да съм лидер заедно с него никога няма да отшуми. Трябваше да бъда по-наясно с нещата. Единственото нещо, което Макс някога е искал, е пионка – точно както ми каза майка ми.

Не мога да бъда пионка. Но не съм сигурен какво трябва да бъда вместо това.

+ + +

Обстановката, която Трис Прайър измисля, е зловеща и почти красива – жълто-зелено небе и пожълтяла трева, простираща се във всички посоки.

Да наблюдаваш симулацията на друг човек е странно. Интимно. Не ми изглежда правилно да насилвам хората да бъдат уязвими, дори и когато не са ми симпатични. Всяко човешко същество има право на своите тайни. Да наблюдавам един след друг страховете на послушниците си, ме кара да се чувствам така, сякаш кожата ми е изстъргана с шкурка.

Жълтата трева в симулацията на Трис е напълно спокойна. Ако въздухът не беше така неподвижен, щях да реша, че това е обикновен сън, а не кошмар. Но този въздух означава само едно нещо и то е, че се задава буря.

През тревата преминава сянка. Голяма черна птица каца на рамото на Трис и впива ноктите си в ризата ù. Върховете на пръстите ми настръхват, когато си спомням как аз докоснах рамото ù, докато вървяхме към стаята за симулации, как преместих косата от врата ù, за да я инжектирам. Глупаво. Нехайно.

Тя блъсва птицата и всичко се случва едновременно. Прозвучава гръм и небето помръква, но не от буреносен облак, а от врани, от невъзможно голямо ято, летящо в синхрон, сякаш движено от един ум.

Писъците ù са най-ужасният звук на света – тя отчаяно се нуждае от помощ и аз отчаяно искам да ù я дам, въпреки че съм наясно, че това, което виждам, не е истина. Враните продължават да прииждат неумолимо, обграждат я и я погребват жива под тъмните си пера. Тя вика за помощ, аз не мога да направя нищо и не искам да гледам това, не искам да гледам и секунда повече.

Но тогава тя започва да се движи, премества се и лежи на тревата, почива си. И да изпитва болка, не го показва. Просто затваря очи и се предава. По някакъв начин това е по-лошо и от писъците ù за помощ.

И тогава всичко приключва.

Тя се надига от металния стол, мята се, за да се освободи от птиците, въпреки че те са изчезнали. Свива се на топка и скрива лицето си.

Протягам се, докосвам рамото ù и тя удря силно ръката ми с юмрук.

– Не ме пипай!

– Всичко свърши – казвам, потръпвайки. Може да удря по-силно, отколкото осъзнава. Игнорирам болката и приглаждам косата ù, защото съм глупав, неуместно държащ се и... глупав...

– Трис.

Тя се клатушка напред-назад върху металния стол и постепенно се успокоява.

– Трис, ще те отведа обратно в спалното помещение, става ли?

– Не! Няма да ме видят такава... Не и докато не се оправя.

Ето докъде води системата на Ерик. Един смел човек току-що е победил един от страховете си за по-малко от пет минути – изпитание, което отнема на повечето хора поне двойно повече време. Но тя е ужасена да се върне в коридора и да бъде видяна слаба и уязвима. Трис е чисто и просто Безстрашна, но това вече не е някогашната каста на Безстрашните.

– О, я стига! – казвам по-сприхаво, отколкото ми се иска. – Ще те преведа през задния вход.

– Няма нужда да... – Виждам ясно как ръцете ù треперят, дори и когато вдига рамене, за да откаже предложението ми.

– Глупости. – Хващам я за ръката и я вдигам от стола. Тя премигва, когато я повеждам към вратата. Амар веднъж ме преведе по този път, опита се да ме изпрати до спалното помещение, въпреки че аз не исках. Вероятно сега и тя не иска по същия начин. Как е възможно да изживееш една история два пъти, от две различни позиции?

Тя рязко дръпва ръката си и ме приковава с поглед.

– Защо се държиш така с мен? Какъв беше смисълът от всичко това, а? Когато избрах кастата на Безстрашните, нямах представа, че в продължение на седмици ще бъда подложена на мъчения!

Ако тя беше някой друг послушник, досега десетки пъти щях да съм ù се разкрещял заради неподчинението. Щях да съм се почувствал заплашен от постоянните ù нападки към мен и да съм се опитал да смажа съпротивата ù с жестокост – по начина, по който сторих с Кристина още през първия ден от инициацията. Но Трис спечели уважението ми, когато скочи първа в мрежата. А също и когато ме предизвика на вечерята след това, и когато не спря след неприятните ми отговори на въпросите ù. Когато се застъпи за Ал и ме гледаше право в очите, докато мятах ножове по нея. Тя не ми е подчинена и няма начин да бъде.

– Нали не си въобразяваш, че преодоляването на малодушието ще бъде лесно? – питам.

– Това не е преодоляване на малодушие! Малодушие е начинът, по който вие се намесвате в реалния живот. В реалния живот няма как да бъда накълвана до смърт от ято врани, Фор!

Тя започва да плаче, а аз съм твърде поразен от думите ù, за да се почувствам неудобно от сълзите ù. Тя не усвоява уроците на Ерик. Усвоява други, по-мъдри неща.

– Искам да си вървя у дома – прошепва.

Знам къде са камерите в този коридор. Надявам се никоя да не е уловила думите ù.

– Да се научиш да разсъждаваш трезво, дори когато страхът замъглява съзнанието ти, е урок, който всеки, дори твоето семейство Дървени, трябва да усвои. – Подлагам на съмнение много неща от инициацията на Безстрашните, но не и симулациите на страха. Те са най-прекият начин човек да се изправи срещу собствените си страхове и да ги превъзмогне, далеч по-пряк от мятането на ножове и боевете. – Точно на това се опитваме да те научим. Ако не се справиш, ще трябва да се пръждосаш, където ти видят очите, защото тогава ние няма да те искаме.

Суров съм към нея, защото знам, че може да го понесе. А също така и защото не знам никакъв друг начин, по който да се държа.

– Опитвам се. Но се провалих. Аз съм пълна издънка.

Едва сдържам смеха си.

– Според теб колко време продължи халюцинацията ти, Трис?

– Представа нямам. Половин час?

– Три минути – казвам ù. – Ти се справи три пъти по-бързо, отколкото всички останали послушници. Може да си всичко друго, но не и издънка.

Може да си Дивергент – мисля си. Но тя не направи никаква промяна на симулацията си, затова... сигурно не е. Може би просто е много смела.

Усмихвам ù се.

– Утре ще се справиш още по-добре. Ще видиш.

– Утре ли?

Вече е по-спокойна. Слагам леко ръка на гърба ù, точно под раменете ù.

– Какво имаше в твоята първа халюцинация? – пита ме.

– Не беше „какво“, а „кой“ – отговарям и си мисля, че можех просто да ù кажа първото си препятствие от своята зона на страха, страха от височини, макар и тя да не ме попита точно това. Но когато съм около нея, не мога да контролирам думите си по начина, по който го правя около другите хора. Изричам неясни неща, защото само така мога да се спра да не издам нещо, докато умът ми е завладян от усещането за тялото ù. – Но това не е важно сега.

– Успя ли вече да преодолееш този страх?

– Още не. – Стигнали сме вратата на спалното помещение. Пътят до тук никога не е бил толкова кратък. Пъхам ръце в джобовете си, за да не сторя отново нещо по-глупаво с тях. – Може и никога да не успея.

– Значи, страховете така и не изчезват.

– Понякога наистина си отиват. Друг път нови идват на тяхно място. Но целта не е да премахнеш всичките си страхове. Това е непостижимо. Въпросът е да се научиш да контролираш страха си и да се освободиш от него, ето това е смисълът.

Тя кимва. Не знам по каква причина е дошла сред нас, но ако трябва да направя предположение, избрала е Безстрашните заради свободата тук. Аскетите щяха да задушат искрата у нея, докато не угасне. Безстрашните, въпреки всичките им недостатъци, са разпалили тази искра до огън.

– Така или иначе – казвам, – твоите реални страхове рядко съвпадат с онова, което се появява по време на симулацията.

– Какво искаш да кажеш?

– Наистина ли се страхуваш от врани? – усмихвам се. – Случвало ли се е, като видиш някоя от тях, да хукнеш с писъци?

– Не, май не.

Тя се приближава към мен. Чувствах се по-спокоен, докато между нас имаше по-голямо разстояние. Приближава се дори повече, мисля си само как да я докосна и устата ми пресъхва. Никога не си мисля по този начин за хората, за момичетата.

– Е, тогава от какво наистина ме е страх? – пита ме.

– Не знам – отговарям ù. – Това само ти можеш да кажеш.

– Не предполагах, че ще бъде толкова трудно да стана една от Безстрашните.

Благодарен съм, че вече има нещо друго, за което да мисля, нещо различно от това как да прокарам ръка по гърба ù.

– Доколкото знам, невинаги е било така. Говоря за това да станеш един от Безстрашните.

– Какво се е променило?

– Ръководството. Човекът, който контролира обучението, също така налага и стандартите в поведението на Безстрашните. Преди шест години Макс и останалите водачи са променили методите на обучение с цел състезателното начало да се засили. – Преди шест години бойната част била по-кратка и не включвала бой с голи ръце, а послушниците носели предпазно облекло. Основната цел била да си силен и умел, да се сприятелиш с другите послушници. Дори когато аз бях послушник, положението беше по-добро от сега. Неограничени възможности за послушниците да станат членове на кастата, както и прекратяване на боя, когато единият опонент се признае за победен. – Системата стана още по-брутална, защото според тях това щяло да изпита издръжливостта на хората ни. Но това промени приоритетите на Безстрашните като цяло. Бас ловя, че няма да се досетиш кое е новото протеже на нашите лидери.

Разбира се, че се досеща веднага.

– След като ти си бил първенецът във вашата група послушници, на кое място се класира Ерик?

– На второ.

– Значи, той е бил техният резервен вариант за ръководител. А ти си бил първият им избор.

Схватлива е. Не съм сигурен дали наистина съм бил първият им избор, но определено бях по-добрият вариант от Ерик.

– Какво те кара да мислиш така?

– Начинът, по който се държа Ерик по време на вечерята първия ден. Усещаше се някаква завист, въпреки че е постигнал всичко, към което се е стремил.

Никога не съм мислил за Ерик по този начин. Да е завиждал? За какво? Никога не съм му вземал нищо, никога не съм бил сериозна заплаха за него. Той е този, който преследваше Амар и който сега преследва мен. Но тя може би е права – може би никога не съм обръщал внимание колко разочарован е бил от факта, че при цялата си упорита работа е останал втори, и то след трансфер от Аскетите. А също и че Макс предпочиташе мен за лидерското място, след като Ерик е дошъл тук именно за него.

Тя избърсва лицето си.

– Личи ли, че съм плакала?

Въпросът ми прозвучава смешно. Сълзите ù изчезнаха почти толкова внезапно, колкото и се появиха, лицето ù отново е красиво, очите – сухи, а косата – гладка. Сякаш нищо никога не се е случвало – сякаш не е прекарала три минути завладяна от ужас. По-силна е от мен.

– Хм! – Надвесвам се по-близо до нея и на шега се преструвам, че изучавам лицето ù. Само че спира да бъде шега и вече съм толкова близо, че дъхът ни се смесва.

– Не, Трис – казвам и опитвам да използвам типичен за Безстрашните израз. – Изглеждаш силна като желязо.

Тя се усмихва леко. Същото правя и аз.

+ + +

– Хей – казва Зийк сънено, докато подпира глава на юмрука си. – Искаш ли да поемеш вместо мен? Буквално трябва да си залепя очите с тиксо, за да останат отворени.

– Съжалявам – отговарям му, – просто ми трябва компютър. Знаеш, че е само девет, нали?

Той се прозява.

– Уморявам се, когато съм толкова отегчен. Но пък смяната ми почти приключва.

Обичам контролния център нощем. Само трима души следят видеопотока и помещението е тихо, с изключение на боботенето на компютрите. През прозорците виждам единствено тънкия сърп на луната – всичко друго е тъмно. Трудно е да намериш покой в лагера на Безстрашните и това е мястото, където най-често мога да го сторя.

Зийк се връща към работата си. Сядам на един компютър през няколко места от него и обръщам екрана така, че да не се вижда от другите. Логвам се с фалшивия акаунт, който регистрирах преди няколко месеца, така че никой да не може да го проследи до мен.

Веднага след това отварям огледалната програма, която ми позволява да използвам компютъра на Макс от разстояние. Отнема ù известно време да заработи, но щом го прави, е все едно седя в офиса му и използвам неговата собствена машина.

Работя бързо и методично. Той кръщава директориите си с числа, така че не знам коя какво съдържа. Повечето са списъци с членове на Безстрашните или графици на събития. Отварям ги и ги затварям в рамките на секунди.

Разглеждам файловете все по-щателно, папка по папка, и най-сетне откривам нещо странно. Списък с припаси, които обаче не съдържат храна, платове или други неща, които бих очаквал да са част от обичайния живот на Безстрашните, – а оръжия, спринцовки и нещо, означено като Серум D2.

Хрумва ми само едно нещо, което би изисквало от Безстрашните да притежават толкова много оръжия: атака. Но срещу кого?

Отново оглеждам контролния център, а ударите на сърцето ми кънтят в главата ми. Зийк играе компютърна игра, която сам си е написал. Вторият оператор се е свлякъл на една страна и очите му са полузатворени. Третият лениво бърка със сламка водата в чашата си и зяпа през прозорците. Никой не ми обръща внимание.

Продължавам да отварям файлове. След няколко пропилени опита откривам карта. Означена е основно с отделни букви и цифри, затова в първия момент не разбирам на какво е.

Отварям карта на града от базата данни на Безстрашните, за да направя сравнение. Облягам се назад, щом осъзнавам върху кои улици е съсредоточена картата на Макс.

Секторът на Аскетите.

Атаката ще бъде срещу Аскетите.

+ + +

Разбира се, това трябваше да ми е станало ясно още от пръв поглед. Кого другиго Макс и Джанийн биха се занимавали да атакуват? Вендетата им винаги е била срещу Аскетите. Трябваше да съм го осъзнал още когато Ерудитите разпространиха историята за баща ми – чудовищния съпруг и родител. Единственото вярно нещо, което някога са писали, поне доколкото аз мога да преценя.

Зийк ме побутва с крак.

– Смяната свърши. Време за сън?

– Не – казвам. – Имам нужда от питие.

Той видимо се ококорва. Не всяка вечер решавам да зарежа своето стерилно уединено съществуване в името на малко Безстрашно глезене.

– Аз съм твоят човек за целта – заявява той.

Излизам от програмата, от акаунта си, от всичко. Опитвам се да загърбя и информацията за предстоящото нападение над Аскетите, докато не измисля какво да направя по въпроса, но това знание ме преследва по пътя към асансьора, през фоайето и надолу към дъното на Ямата.

+ + +

Излизам от симулацията с тежест в стомаха. Освобождавам се от жиците и се изправям. Трис все още се възстановява от чувството, че се дави, тръска ръце и диша дълбоко. Наблюдавам я за момент и се чудя как да кажа това, което трябва.

– Какво? – пита тя.

– Как успя да го направиш?

– Кое?

– Да счупиш стъклото.

– Представа нямам.

Кимвам и ù подавам ръка. Изправя се без проблеми, но избягва очите ми. Проверявам ъглите на стаята за камери. Има една на мястото, на което очаквам – точно срещу нас. Хващам Трис за лакътя и я извеждам от стаята, водя я някъде, където знам, че няма да бъдем следени – на мястото между две точки на наблюдение.

– Какво? – пита тя раздразнено.

– Ти си от Дивергентите – отговарям. Днес не съм особено любезен към нея. Снощи я видях заедно с приятелите ù при Бездната и липсата на преценка – или трезвеност – ме тласна да ù кажа, че е много хубава. Оттогава се безпокоя, че съм стигнал твърде далеч. А в момента се безпокоя дори повече, но по други причини.

Тя счупи стъклото. Тя е Дивергент. Тя е в опасност.

Тя се отпуска, опира се на стената и придобива почти убедителен небрежен вид.

– Какво е това Дивергенти?

– Не се прави на глупачка – пресичам я. – Още миналия път заподозрях нещо, но сега вече е очевидно. Ти манипулираш симулацията; ти си Дивергент. Ще залича данните. Ако не искаш да свършиш на дъното на Бездната обаче, трябва да измислиш как да го прикриваш по време на симулациите! А сега моля да ме извиниш.

Връщам се в стаята за симулации и затварям вратата зад гърба си. Съвсем лесно изтривам записа – няколко команди и готово, няма го. Проверявам повторно папката ù, за да се уверя, че единствените данни вътре са от първата ù симулация. Трябва да измисля начин да обясня къде е отишла информацията от тази. Нуждая се от добра лъжа, такава, на каквато Макс и Ерик наистина биха повярвали.

Бързо вадя джобното си ножче и разцепвам с него панелите, които покриват дънната платка на компютъра. После отивам до чешмичката в коридора и напълвам устата си с вода.

Когато се връщам в стаята за симулации, изплювам част от водата в дупката между панелите. Прибирам си ножа и започвам да чакам.

След минута или малко повече екранът потъмнява. Лагерът на Безстрашните се намира в пещера, пълна с течове... повреди, причинени от вода, се случват непрекъснато.

+ + +

Бях отчаян.

Изпратих съобщението по същия безкастов, когото използвах за куриер и предишния път, когато исках да се свържа с майка си. Уредих да се срещна с нея в последния вагон на влака, който минава покрай лагера на Безстрашните в десет и петнайсет. Предполагам, че тя знае как да ме намери.

Сядам с гръб, опрян на стената, обгръщам коленете си с ръка и гледам как градът преминава покрай мен. Нощните влакове не се движат толкова бързо, колкото дневните. По-лесно е да наблюдаваш как колкото повече се приближаваш към центъра на града, толкова повече се променят сградите, как стават по-високи и тесни, как стълбовете от стъкло се издигат в съседство с по-стари каменни конструкции. Като че ли един град се е наслоил върху друг, който от своя страна се е наслоил върху трети.

Когато вече съм в северната част на града, някой започва да тича успоредно на влака. Изправям се и се хващам за един от парапетите на стената, а Евелин влиза във вагона, обула Миротворски ботуши и облякла Ерудитска рокля и Безстрашно яке. Косата ù е прибрана назад и това кара строгото ù лице да изглежда още по-жестоко.

– Здравей – поздравява ме тя.

– Здрасти – отвръщам.

– Всеки път, когато те видя, си по-голям – казва тя. – Предполагам, че няма смисъл да се тревожа добре ли се храниш.

– Мога да кажа същото за теб – отговарям, – но по различни причини.

Знам, че не се храни добре. Тя е безкастова, а Аскетите не осигуряват толкова помощи, колкото обикновено, защото Ерудитите упражняват натиск върху тях.

Протягам се назад и вдигам раницата с консерви, която взех от склада на Безстрашните.

– Това е просто лека зеленчукова супа, но е по-добре от нищо – подавам ù я.

– Кой е казал, че имам нужда от помощта ти? – внимателно изрича Евелин. – Справям се съвсем добре, знаеш.

– Да, това не е за теб – казвам, – а за мършавите ти приятели. Ако бях на твое място, нямаше да отказвам храна.

– Не я отказвам – тя поема раницата. – Просто не съм свикнала да те е грижа. Малко прилича на подкуп.

– Чувството ми е познато – отговарям студено. – Кога за последно беше част от живота ми? Преди седем години?

Евелин въздъхва.

– Ако ме извика тук просто за да започнеш отново този спор, се боя, че не мога да остана дълго.

– Не, не те извиках заради това.

Всъщност изобщо не исках да влизам в контакт с нея, но бях наясно, че не мога да кажа на никого от Безстрашните какво съм научил за предстоящата атака срещу Аскетите – не съм сигурен доколко са лоялни към кастата си и политиката ù, – а трябваше да съобщя на някого. Последния път, когато говорих с Евелин, тя, изглежда, знаеше някои неща за града, които ми бяха неизвестни. Реших, че може би ще има представа как да ми помогне, преди да е станало твърде късно.

Това е риск, но нямам какво друго да сторя.

– Държах Макс под око – обяснявам. – Ти каза, че Ерудитите и Безстрашните се обединяват, и беше права. Планират нещо заедно... Макс и Джанийн, и кой знае още кой.

Разказвам ù какво видях на компютъра на Макс – списъците с припаси и картата. Разказвам ù също какво съм забелязал в отношението на Ерудитите към Аскетите, както и за начина, по който те тровят умовете на Безстрашните, като ги настройват срещу бившата ни каста.

Когато приключвам, Евелин не изглежда изненадана, нито дори помръкнала. Всъщност нямам представа как да изтълкувам изражението ù. Няколко секунди мълчи, а после казва:

– Видя ли някакъв знак кога ще се случи това?

– Не.

– Ами цифри? Каква сила възнамеряват да използват Безстрашните и Ерудитите? И откъде възнамеряват да я свикат?

– Не – отговарям разочаровано. – А и, честно казано, не ме е грижа. Независимо колко хора наберат, ще овършеят Аскетите за секунди – не е като да са обучавани да се пазят. Пък и не биха го направили и да знаеха как.

– Разбирах, че се готви нещо – вдига вежда Евелин. – Секторът на Ерудитите вече свети постоянно, което означава, че не се боят от неприятности с лидерите на града... което от своя страна е знак за нарастващото им отцепничество.

– Добре – казвам, – как ще ги предупредим?

– Кои?

– Аскетите! – разпалвам се. – Как ще предупредим Аскетите, че ще бъдат избити, как ще предупредим Безстрашните, че лидерите им заговорничат срещу съвета, как...

Спирам. Евелин е застанала с отпуснати край тялото ръце, лицето ù е спокойно и безучастно. Градът ни се променя, Тобиас. Това бяха думите ù, когато се видяхме отново за първи път. Скоро всеки ще трябва да избере страна и знам на коя ще искаш да бъдеш ти.

– Вече си знаела – изричам бавно и се боря да осъзная истината. – Знаела си, че планират нещо, и то не отскоро. Чакаш го. Разчиташ на него.

– Нямам възпираща ме привързаност към някогашната ми каста. Не искам те или членовете на която и да е друга каста да контролират повече града и хората в него – заявява Евелин. – Ако някой иска да извади враговете ми от строя вместо мен, ще го оставя да го направи.

– Не мога да повярвам – казвам. – Не всички там са Маркъс, Евелин. Те са беззащитни.

– Мислиш си, че са невинни – отговаря тя. – Не ги познаваш. А аз ги познавам. Виждала съм какви са в действителност. – Гласът ù е нисък, гърлен. – Как си мислиш, че баща ти успя да те лъже за мен през всичките тези години? Те знаеха, че не съм бременна, че никой не е викал лекар, че е нямало тяло. Но въпреки всичко ти казаха, че съм мъртва, нали?

Досега не се бях замислял. Нямало е тяло. Никакво тяло, но въпреки това всички онези хора седяха в къщата на баща ми през онази ужасна сутрин и на онова ужасно погребение следващата вечер. Преструваха се заради мен и заради останалата част от общността на Аскетите и с мълчанието си казваха: Никой никога не ни напуска. Защо би го сторил?

Не би трябвало да съм толкова изненадан, че бившата ми каста е пълна с лъжци, но предполагам, че в мен все още има остатъци детинска наивност.

Вече не.

– Помисли за това – продължава Евелин. – Дали всички онези хора – типът хора, които биха казали на едно дете, че майка му е мъртва, само и само да избегнат унижението, – са наистина тези, на които искаш да помогнеш? Или всъщност искаш да помогнеш да бъдат отстранени от властта?

Мислех си, че знам. Онези невинни Аскети, с постоянната им служба в името на другите и почтителните им кимания... те имат нужда да бъдат спасени.

Но онези лъжци, които ми причиниха скръб, които ме изоставиха сам с мъжа, който ме нараняваше – те трябва ли да бъдат спасявани?

Не мога да гледам към нея, не мога да ù отговоря. Чакам влакът да достигне перон и скачам, без да погледна назад.

+ + +

– Не го приемай погрешно, но изглеждаш ужасно.

Шона потъва в стола до моя и си слага таблата на масата. Имам чувството, че вчерашният ми разговор с майка ми е бил внезапен оглушителен шум и сега всеки друг звук е притъпен. Винаги съм бил наясно, че баща ми е жесток. Но съм смятал, че другите Аскети са невинни – дълбоко в себе си се мислех за слаб, задето ги напуснах. За предател на собствените си ценности.

Сега ми изглежда, че каквото и да реша, ще предам някого. Ако предупредя Аскетите за плановете за атака, които намерих в компютъра на Макс, ще предам Безстрашните. Ако не ги предупредя, ще предам бившата си каста повторно, но този път по много по-ужасен начин. Нямам избор, освен да взема решение, а от мисълта за това ми прилошава.

Преминах през днешния ден по единствения известен ми начин – станах и отидох на работа. Показах класирането, което се превърна в повод за известни спорове – от едната страна аз, защитаващ даването на допълнителни точки за подобрение, а от другата Ерик, настояващ за постоянство в оценяването. Отидох да ям и се понесох по течението, повтаряйки обичайните си действия, без да се замислям.

– Смяташ ли да ядеш нещо от това? – пита Шона, като сочи пълната ми чиния.

– Може би – вдигам рамене. Знам, че се кани да ме попита какво не е наред, затова я изпреварвам, като предварително сменям темата. – Как се справя Лин?

– Би трябвало да знаеш по-добре от мен – казва Шона. – Все пак виждаш страховете ù и всичко останало.

Резвам си малко от голямото парче месо пред себе си и започвам да го дъвча.

– Какво е усещането? – пита ме тя предпазливо, като повдига вежда към мен. – Имам предвид да виждаш всичките им страхове.

– Не мога да говоря с теб за страховете ù – отговарям. – Знаеш това.

– Това твое правило ли е, или правило на Безстрашните?

– Има ли значение?

Шона въздъхва.

– Понякога имам чувството, че изобщо не я познавам, това е.

Довършваме си яденето, без да проговорим отново. Ето това харесвам най-много у Шона – тя не изпитва необходимост да запълва празните пространства. Когато приключваме, излизаме заедно от столовата и Зийк ни вика откъм другата страна на Ямата.

– Хей! – Той увива един от пръстите си с лента. – Искате ли да идем да набием нещо?

– Да – отговаряме едновременно с Шона.

Тръгваме към тренировъчната зала, а Шона разказва на Зийк за седмицата си, прекарана на оградата.

– Преди два дни идиотът, с когото патрулирах, откачи и започна да се поти, че е видял нещо навън... Оказа се найлонова торбичка.

Зийк я прегръща през раменете, а аз прокарвам пръсти по кокалчетата си и се старая да не им заставам на пътя.

Когато приближаваме тренировъчната зала, ми се струва, че чувам гласове отвътре. Намръщен, изритвам вратата с крак. Вътре стоят Лин, Юрая, Марлийн и... Трис. Този сблъсък на световете малко ме стряска.

– Така си и знаех – шумът идва оттук – казвам.

Юрая се цели в мишената с един от пистолетите с пластмасови куршуми, които Безстрашните използват за забавление – наясно съм със сигурност, че не е негово притежание, така че вероятно е на Зийк, – а Марлийн дъвче нещо. Тя ми се ухилва и ми помахва, когато влизам.

– А то да се окаже моят брат идиот – обажда се Зийк. – Не ви е разрешено да сте тук след заниманията. Внимавайте, защото Фор ще каже на Ерик и тогава най-малкото ще ви скалпират.

Юрая прибира пистолета в колана си, без да постави предпазителя. Вероятно ще приключи с шев на задника, след като оръжието стреля в гащите му. Не му го споменавам.

Задържам вратата отворена, за да ги накарам да излязат през нея. На тръгване Лин ме пита:

– Нали няма да кажеш на Ерик?

– Не, няма – отговарям. Когато Трис минава покрай мен, слагам ръка на гърба ù между плешките ù. Дори не знам дали го правя съзнателно, или не. А и не ме е грижа.

Другите тръгват по коридора, забравили първоначалния ни план да прекараме времето си в тренировъчната зала още от мига, в който Зийк и Юрая започват да се карат, а Шона и Марлийн си поделят остатъка от кексче.

– Почакай за момент – казвам на Трис. Тя се обръща към мен с разтревожен вид и се опитвам да се усмихна, но точно сега ми е трудно да го направя.

Когато обявих резултатите в тренировъчната зала по-рано тази вечер, усетих напрежение – докато изчислявах точките за класирането, не ми хрумна да намаля тези на Трис, за да я предпазя. Щеше да е обида за уменията ù в симулациите да я поставя по-надолу в списъка, но тя може би щеше да предпочете обидата пред растящия разрив между нея и другите трансфери.

Но дори сега, когато е бледа и изтощена, а около ноктите ù има малки ранички и в очите ù се чете колебание, знам, че случаят не е такъв. Това момиче никога не би предпочело да бъде набутано в безопасната среда, никога.

– Мястото ти е точно тук, нали знаеш? – казвам ù. – Ти си една от нас. Скоро всичко ще свърши, така че просто се дръж, става ли?

Внезапно вратът ми се нагорещява и го почесвам, неспособен да срещна погледа ù, въпреки че го усещам върху себе си, докато мълчанието се разтяга.

Тогава тя преплита пръсти с моите и аз я зяпвам изненадан. Стискам ръката ù леко. Успявам да осъзная през умората и вълненията си, че макар и да съм я докосвал десетки пъти – винаги в моменти на умопомрачение, – това е първият път, когато тя отвръща на докосването ми.

В следващия момент тя се обръща и се затичва след другите, за да ги настигне.

А аз оставам сам в коридора и се хиля като идиот.

+ + +

Около час се опитвам да заспя, като се въртя под завивките в търсене на удобна поза. Сякаш някой е заменил матрака ми с ложе от камъни. Може би просто умът ми е твърде претоварен.

В крайна сметка се отказвам, обличам си якето, обувам се и отивам в Империята, както правя винаги когато не мога да заспя. Мисля си отново да премина през своята зона на страха, но през деня не се сетих да си набавя серум, а сега ще е трудно. Вместо това влизам в контролния център, където Гус ме поздравява с грухтене, а другите двама служители дори не ме забелязват.

Не се опитвам отново да проникна във файловете на Макс – имам чувството, че вече знам всичко, което ми е необходимо, а именно, че предстои нещо лошо и нямам представа дори дали да опитам да го спра.

Имам нужда да кажа на някого, имам нужда някой да сподели с мен тежестта на това знание и да ме посъветва какво да сторя. Но наоколо няма никого, на когото да доверя подобно нещо. Дори приятелите ми са родени и израснали сред Безстрашните – как да съм сигурен, че няма да се доверят безусловно на лидерите си? Няма начин.

По някаква причина в ума ми изниква лицето на Трис, открито, но непреклонно, когато ме хваща за ръката в коридора.

Минавам през видеопотока, като оглеждам улиците на града, а после се връщам в лагера на Безстрашните. Повечето коридори са толкова тъмни, че дори и да се намирах в тях, нямаше да мога да видя нищо. В слушалките си чувам единствено прилива на водата в Бездната и свирещия през пътеките вятър. Въздъхвам, подпирам главата си с ръка, наблюдавам сменящите се изображения и ги оставям да ме успокоят и тласнат в нещо като сън.

– Отивай си в леглото, Фор – казва Гус от другия край на залата.

Рязко се събуждам и кимвам. Ако не следя истински видеопотока, не е добра идея да съм в контролния център. Излизам от акаунта си и тръгвам към асансьора, примигвайки, за да се разсъня.

Докато пресичам фоайето, чувам писък, който идва някъде отдолу – откъм Ямата. Не е типичният за Безстрашните добродушен крясък, нито пък е писъкът на някого, който е изплашен, но доволен... по-скоро е специфичният звук, изразяващ ужас.

Затичвам се надолу към Ямата и по пътя ми се разпиляват малки камъчета. Дишам бързо и тежко, но равномерно.

Три високи силуета в тъмни дрехи стоят близо до парапета долу. Обиколили са четвърта по-малка мишена и въпреки че не мога да различа много оттук, лесно разпознавам битката, когато я видя. Тоест щях да я нарека битка, ако не бяха трима срещу един.

Един от нападателите се обръща, забелязва ме и побягва в обратната посока. Когато се приближавам, виждам как следващият вдига във въздуха мишената си и я провесва над Бездната.

– Хей! – изкрещявам.

Зървам руса коса, но не мога да различа нищо друго. Спускам се върху друг от нападателите – разпознавам Дрю по оранжево-червения цвят на косата – и го блъсвам в парапета. Удрям го по лицето веднъж, после втори и трети път, той се свлича в несвяст и го изритвам, без да мисля, не съм в състояние да мисля.

– Фор. – Гласът ù е тих и неравен и е единственото нещо, способно да ме достигне в този момент. Тя се държи за парапета и виси над Бездната като парченце стръв на куката на въдица. Другият, последният нападател, е изчезнал.

Дотичвам до нея, хващам я за раменете и я издърпвам и притискам към себе си. Тя заравя лице в рамото ми и сграбчва ризата ми с пръсти.

Дрю е в безсъзнание на земята и го чувам да ръмжи, докато я отнасям – но не в болницата, където другите ù преследвачи ще я потърсят, а в моя апартамент. Изблъсквам вратата, влизам и я полагам върху леглото. Прокарвам пръсти през носа и скулите ù, за да проверя за счупвания, после се навеждам и се заслушвам в пулса и дишането ù. Всичко ми се вижда нормално, стабилно. Дори цицината на главата ù не изглежда нещо особено, въпреки че е подута. Няма сериозни наранявания, но можеше и да има.

Когато се отдръпвам от нея, ръцете ми треперят. Не е сериозно ранена, но Дрю вероятно е. Дори не знам колко пъти го ударих, преди тя най-сетне да изрече името ми и да ме пробуди. И останалата част от тялото ми започва да трепери, но се уверявам, че под главата ù има възглавница, и излизам от апартамента, за да се върна при парапета край Бездната. По пътя се мъча да си припомня последните минути и да се сетя колко пъти ударих Дрю, а също и колко силно, но цялото нещо е изгубено в шеметния пристъп на гняв.

Чудя се дали и за него е било така – мисля си, докато си спомням дивия и безумен поглед в очите на Маркъс всеки път, когато се разгневеше.

Когато стигам до парапета, Дрю все още е там и лежи в странно смачкана поза. Хващам го за раменете и наполовина го нося, наполовина го влача към болницата.

+ + +

Когато се връщам в апартамента си, моментално влизам в банята, за да измия кръвта от ръцете си – няколко от кокалчетата ми са ожулени и разранени от сблъсъка с лицето на Дрю. Щом той беше там, другият нападател би трябвало да е бил Питър, но тогава кой беше третият? Не и Моли – силуетът беше твърде висок и едър. Всъщност има само един послушник с тези размери.

Ал.

Проверявам отражението си, сякаш има риск да видя нещо от Маркъс да ме гледа от огледалото. Устната ми е разцепена – дали Дрю не ми е отвърнал в някой момент? Няма значение, че не си спомням. Единственото, което е важно, е дали Трис диша.

Задържам ръцете си под хладната вода, докато не потича чиста, после ги подсушавам с кърпата и отивам до хладилника за плик с лед. Когато ù го донасям, осъзнавам, че е будна.

– Ръцете ти – изрича тя и това са смешни думи, толкова е глупаво да се тревожи за моите ръце, при положение че току-що е висяла над Бездната, държана за гърлото.

– Ръцете ми – отвръщам раздразнено – не са твоя грижа.

Надвесвам се над нея и пъхам плика с лед под главата ù, на мястото, където по-рано намерих онази цицина. Тя вдига ръка и леко докосва устната ми с връхчетата на пръстите си.

Никога не съм предполагал, че е възможно да усетиш нечий допир по този начин – като енергиен тласък. Пръстите ù са меки, любопитни.

– Трис – казвам, – аз съм добре.

– Как се озова там?

– Връщах се от контролния център. Чух писък.

– Какво им направи?

– Оставих Дрю в лазарета преди половин час. Питър и Ал избягаха. Дрю се кълне, че искали само да те сплашат. Поне предполагам, че това се опитваше да каже.

– Много ли е зле?

– Ще оживее. Но не мога да кажа в какво състояние ще бъде след това – изтърсвам.

Не трябва да ù позволявам да вижда тази ми страна, страната, която изпитва диво удоволствие от болката на Дрю. Не трябва изобщо да притежавам такава страна.

Тя се протяга и стиска ръката ми.

– Хубаво – казва.

Поглеждам я. Очевидно и тя има такава страна. Видях начина, по който гледаше, докато биеше Моли – сякаш ще продължи, независимо дали опонентката ù е в съзнание, или не. Може би двамата си приличаме.

Лицето ù се изкривява и тя започва да плаче. Обикновено когато някой започне да плаче пред мен, се чувствам притиснат, сякаш трябва да се спася от компанията му, за да мога да дишам. С нея не се чувствам така. Не се тревожа, че тя очаква твърде много от мен или че изобщо има нужда от нещо от мен. Надвесвам се над нея, за да сме на едно ниво, и за момент я наблюдавам внимателно. След това докосвам бузата ù и леко натискам оформящите се синини. Прокарвам палец по скулата ù. Кожата ù е топла.

Не мога да опиша с думи точно как изглежда, но дори и в момента, с лице, подуто и оцветено на места, в нея има нещо поразяващо, нещо, което не съм виждал досега.

В този момент съм готов да приема неизбежността на чувствата си, макар и не с радост. Трябва да говоря с някого. Трябва да се доверя на някого. И по някакъв начин знам, просто знам, че това е тя.

Ще трябва да започна, като ù кажа името си.

+ + +

Настигам Ерик на опашката за закуска и заставам зад него с таблата си, докато той си сипва бъркани яйца с дълга лъжица.

– Ако ти кажа, че снощи един послушник е бил нападнат от няколко други – заговарям го, – ще ти пропука ли изобщо?

Той избутва яйцата в единия ъгъл на чинията си и вдига рамене.

– Ще ми пропука, че инструкторът им не е способен да ги контролира – заявява той, а аз си взимам купичка мюсли. Забелязва разранените ми кокалчета. – Ще ми пропука, че това е втората атака под негово наблюдение... докато родените Безстрашни не дават вид да имат такива проблеми.

– Напрежението сред трансферите е по-високо по принцип, защото те не се познават предварително помежду си, не познават и кастата, освен това идват от различни места – отговарям. – А ти като техен лидер не си ли отговорен да ги държиш под контрол?

Той добавя няколко препечени филийки към яйцата си, навежда се към ухото ми и просъсква:

– Вървиш по тънък лед, Тобиас. Споровете с мен пред послушниците. „Загубеният“ запис от симулация. Очевидните ти пристрастия към послушниците с по-ниски резултати в класирането. Вече дори и Макс е съгласен с мен. Ако имаше нападение, не мисля, че щеше да е много доволен от теб, и едва ли щеше да възрази, ако предложех да бъдеш освободен от поста си.

– И тогава ти би останал без инструктор седмица преди края на инициацията.

– Ще я завърша сам.

– Мога да си представя какво ще настане под твоя зорък поглед – присвивам очи. – Дори няма да има нужда да гоним част от тях чрез класирането – ще си умират и ще се осакатяват самички.

– Ако не внимаваш, няма да ти се налага да си представяш нищо. – Той стига края на редицата с храната и се обръща с лице към мен. – Състезателната обстановка създава напрежение, Фор. В реда на нещата е това напрежение да бъде освобождавано някак. – Усмихва се леко и кожата между пиърсингите му се опъва. – Едно нападение би ни показало кои са силните и кои са слабите в реална ситуация, не мислиш ли? И по този начин няма да разчитаме единствено на резултатите от тестовете... в случай че такова нещо се случи.

Изводът е ясен: като оцеляла от нападението, Трис би била считана за по-слаба от другите послушници и оттук подходяща за елиминация. Ерик не би се занимавал да помага на жертвата, вместо това би препоръчал прогонването ù от Безстрашните, както стори с Едуард, преди той да напусне по собствено желание. Не искам Трис да бъде изпратена при безкастовите.

– Добре – казвам безгрижно. – В такъв случай е хубаво, че скоро не е имало нападения.

Сипвам малко мляко върху мюслито си и поемам към масата си. Ерик няма да стори нищо на Питър, Дрю или Ал, а аз също не мога, без да прекрача границата и да пострадам от последствията. Но може би няма нужда да се захващам с това сам. Поставям таблата си между Зийк и Шона и казвам:

– Трябва ми помощта ви за нещо.

+ + +

След като приключвам с обясненията за зоната на страха и послушниците са освободени за обяд, издърпвам Питър в стаята за наблюдение, намираща се точно до самата стая за симулации. Тук има два реда столове, подготвени за послушниците, когато ще чакат последния си тест. Зийк и Шона също са тук.

– Трябва да си поприказваме – обяснявам.

Зийк залита към Питър и го блъсва със застрашителна сила в бетонната стена. Питър си удря главата и потръпва.

– Хей, ти! – казва Зийк и Шона пристъпва към тях, като върти нож върху дланта си.

– Това пък какво е? – пита Питър, без да изглежда и леко притеснен дори когато Шона задържа ножа в ръка и го допира до бузата му. – Опитвате се да сплашите мен? – Подсмихва се подигравателно той.

– Не – отговарям, – опитвам се да отправя послание. Ти не си единственият тук, които има приятели, склонни да причинят малко щети.

– Не мисля, че на инструкторите им е разрешено да заплашват послушници. – Питър ме поглежда с разширени очи и може би щях да преценя погрешно по този поглед, че той е невинен, ако не бях наясно какво представлява в действителност. – Но ще трябва да питам Ерик... просто за да съм сигурен.

– Аз не те заплашвам – казвам. – Дори не те докосвам. И според кадрите от тази стая, които се виждат на екраните в контролния център, в момента ние дори не сме тук.

Зийк не успява да се сдържи и се ухилва. Това беше негова идея.

– Аз съм тази, която те заплашва – изръмжава Шона. – Още един изблик на насилие, и ще ти преподам урок по правосъдие. – Тя задържа ножа над окото му и го спуска бавно надолу, като леко натиска клепача му. Питър замръзва и едва диша. – Око за око. Синина за синина.

– Ерик може и да не го е грижа, че нападаш другите послушници – продължава Зийк, – но нас ни е грижа, а доста от Безстрашните са също като нас. Хора, които не смятат, че е редно да посягаш на другите от кастата си. Хора, които се вслушват в мълвата и я разпространяват светкавично. Няма да ни отнеме много време да им кажем що за червей си, нито пък на тях ще им коства кой знае какво, за да ти направят живота много, много сложен. Виждаш ли... сред Безстрашните, като ти лепнат една репутация, повечето са склонни да се придържат към нея.

– Ще започнем с всичките ти потенциални работодатели – казва Шона. – Началниците в контролния център са грижа на Зийк, аз пък ще поема шефовете на оградата. Тори познава всички в Ямата. Фор, ти си приятел с нея, нали?

– Да, така е. – Приближавам се до Питър и накланям глава настрани. – Ти може и да си способен да причиняваш болка, послушнико, но ние сме способни да превърнем живота ти в ад.

Шона маха ножа си от окото на Питър.

– Помисли си за това.

Зийк пуска блузата му и я приглажда все така усмихнат. По някакъв начин комбинацията от неговата лъчезарност и свирепостта на Шона е достатъчно странна, че да стане плашеща. Зийк помахва на Питър с ръка и тримата излизаме от стаята.

– Ти искаш при всички положения да говорим с хората, нали? – пита ме той.

– О, да – кимвам. – Непременно. И то не само за Питър, но и за Дрю и Ал.

– Ако той оцелее след инициацията, най-случайно ще го спъна и ще падне право в Бездната – казва Зийк с обнадежден глас и прави жест надолу с ръка.

+ + +

На следващата сутрин около Бездната са се струпали хора и всички са тихи и неподвижни въпреки привлекателната миризма на закуска, идваща от столовата. Не ми е нужно да питам за какво са се събрали.

Казвали са ми, че това се случва почти всяка година. Смърт. Внезапна, ужасна и напразна, също като тази на Амар. Тяло, изтеглено от Бездната като риба на въдичарска кука. Обикновено някой младеж, паднал случайно при изпълнението на безразсъдна каскада. Или пък съзнателно – нечий изтерзан ум, допълнително съсипан от мрака, напрежението и болката сред Безстрашните.

Не знам какво да изпитвам при тази повтаряща се смърт. Може би вина, че самият аз не съм съзрял болката. Или тъга, че някои хора не могат да намерят друг път за спасение.

Чувам името на загиналия, изречено някъде пред мен, и двете емоции ме поразяват едновременно.

Ал. Ал. Ал.

Мой послушник – той е моя отговорност и аз се провалих, защото бях твърде зает да се опитвам да заловя Макс и Джанийн, да обвинявам Ерик за всичко и да се тревожа за колебанията си относно предупреждаването на Аскетите. Всъщност не – истинската причина е, че се дистанцирах от послушниците, за да предпазя себе си. Сторих го именно когато трябваше да ги вадя от най-тъмните кътчета наоколо и да им показвам по-светлите – смеха с приятелите на скалите около Бездната, среднощните игри на „Осмели се“, морето от прегръдки след обявяването на класирането. Ето тези неща трябваше да им покажа – дори и да не му бяха помогнали, трябваше поне да опитам.

Сигурен съм за едно нещо: когато тази инициация приключи, на Ерик няма да му е никак трудно да ме отстрани от инструкторското място. Вече съм си отишъл.

+ + +

Ал. Ал. Ал.

Защо при Безстрашните всички мъртъвци стават герои? Защо имаме нужда да ги правим такива? Може би те са единствените, които можем да открием в една каста с покварени лидери, състезаващи се послушници и цинични инструктори. Мъртъвците могат да станат наши герои, защото няма опасност да ни разочароват по-късно, с времето образът им само ще се подобрява, докато забравяме все повече и повече за тях.

Ал беше несигурен и чувствителен, след това стана ревнив и жесток, а накрая си отиде. По-меки хора от Ал са оцелявали и по-сурови хора от него са умирали и за нищо от това няма обяснение.

Но Трис има нужда от такова, жадува за такова, виждам този копнеж, изписан на лицето ù. Или пък гняв. Или и двете. Не мога да си представя какво е да харесваш някого, после да го мразиш, а накрая той да си отиде, преди да успееш да осмислиш някое от тези чувства. Тръгвам след Трис, встрани от крещящите Безстрашни, защото съм достатъчно нахален да си въобразя, че мога да я накарам да се почувства по-добре.

– Трис? – казвам.

– Какво правиш тук? – пита ме тя огорчено. – Не трябва ли да отдаваш последна почит?

– Ами ти? – приближавам я.

– Не можеш да отдаваш почит на някого, когато не изпитваш към него подобно нещо. – Изненадан съм, че е способна да бъде толкова студена. Трис невинаги е мила, но рядко е високомерна по какъвто и да било повод. Отнема ù само секунда да поклати глава. – Не исках това да кажа.

– Аха, ясно.

– Това е пълен абсурд – разпалва се тя. – Ал се е хвърлил в Бездната, а Ерик обявява това за храброст?! Същият този Ерик, който те накара да мяташ ножове по Ал! – Лицето ù се изкривява. – Той не беше храбър! Ал беше депресиран и страхлив човек и за малко не ме уби! На това ли се отдава почит тук?

– А какво искаш да направи? – отговарям ù възможно най-меко. Тоест не особено меко. – Да го порицае ли? Ал е вече мъртъв. Той не може да ни чуе, прекалено късно е.

– Не става дума за Ал – заявява тя. – Става дума за всички ония, които сега стоят и слушат. Всички ония, за които да се хвърлят в Бездната, вече е възможен изход. И защо да не го направят, след като после ще ги мислят за герои? Защо да не постъпят като Ал, ако после имената им ще се помнят? – Разбира се, че става дума за Ал и тя го знае много добре. – Това е... – Напряга се, бори се със себе си. – Не мога... Такова нещо никога не би се случило при Аскетите! Нищо такова! Никога! Това място погълна и съсипа Ал и не ми пука, че като го казвам, може пак да бъда обявена за Дървена. Не ми пука!

Параноята ми е толкова дълбоко вкоренена в мен, че автоматично се обръщам към камерата на стената, маскирана като синя лампа точно над чешмичката. Хората в контролния център могат да ни видят и ако нямаме късмет, могат да решат точно в този момент и да ни чуят. Представям си ясно как Ерик обявява Трис за кастова предателка, а също и тялото ù на настилката край релсите...

– По-полека, Трис – казвам ù.

– Само това ли ще кажеш? – мръщи ми се тя. – Просто да го давам по-полека? Това ли е всичко?

Разбирам, че отговорът ми не е бил точно това, което е очаквала, но за някого, който току-що буйно е възнегодувал срещу безразсъдството на Безстрашните, тя определено се държи съвсем като една от тях.

– Да знаеш, че с нищо не си по-добра от Прямите! – заявявам. Те винаги приказват, без да мислят за последствията. Издърпвам я настрана от чешмичката и когато я приближавам, виждам как тъжните ù очи се взират в подземната река. Не мога да се сдържа, не и след като тъкмо е била нападната и кой знае какво щеше да ù се случи, ако не бях чул писъка ù. – Слушай внимателно, защото няма да повтарям! – Поставям ръце върху раменете ù. – Наблюдават те. Специално теб.

Спомням си как я гледаше Ерик, докато мятах ножове по нея. А също и въпроса му за изтритата информация за една от симулациите ù. Обясних, че е повреда от теч, а той отбеляза колко интересно е тя да се случи след по-малко от пет минути от края на симулацията на Трис.

– Разкарай се от мен! – казва тя.

Правя го незабавно. Не ми харесва да чувам гласа ù по този начин.

– И теб ли наблюдават?

Винаги са го правели и винаги ще го правят.

– Опитвам се да ти помогна, но ти не приемаш чужда помощ.

– Да, точно така. Твоята помощ – отговаря тя. – Като пронизваш с нож ухото ми, подиграваш ми се и ме овикваш най-много от всички останали, ми е от голяма помощ, няма що.

– Да ти се подигравам ли? Говориш за случая с ножовете? Тогава изобщо не ти се подигравах! – Клатя глава. – Само исках да ти припомня, че ако се провалиш, някой друг ще трябва да заеме мястото ти.

За мен това изглеждаше очевидно в този момент. Мислех си, че тъй като тя явно ме разбира по-добре от повечето хора, е схванала и това. Разбира се, че не е. Все пак не чете мисли.

– Защо? – пита ме.

– Защото... си от Аскетите – отговарям. – И... когато се жертваш за някой друг, в този момент си най-смела. На твое място щях повече да се постарая и да се престоря, че съм преодолял инстинкта си за жертвоготовност. Ако някои неподходящи хора го усетят... няма да е добре за теб.

– Защо? Каква е причината да се интересуват от моите намерения?

– Твоите намерения са единственото, което ги интересува. Опитват се да ти внушат, че за тях са важни делата ти, но изобщо не е така. Задачата им е не да действаш по определен начин. Те целят ти да мислиш по определен начин, за да могат да четат в теб като в отворена книга. И да не представляваш опасност за тях.

Опирам ръка на стената до главата ù и се надвесвам по-близо до нея, като си мисля за татуировката на гърба си. Не слагането ù ме направи кастов предател, а това, което означава за мен – бягство от тесногръдото мислене на която и да е каста, от мисленето, което отпъжда надалече различни мои страни и ме смалява само до една-единствена моя версия.

– Не разбирам защо ги интересува какво мисля, след като действам според техните изисквания – казва тя.

– Ти действаш по начин, по който са ти внушили, че искат от теб. Но какво става, когато природата ти на Аскет те подтикне да извършиш нещо различно, нещо, което те не желаят?

Колкото и да ми е симпатичен, Зийк е идеалният пример – роден Безстрашен, възпитан като Безстрашен, избрал да бъде Безстрашен. Мога да разчитам на него да подхожда към всичко по един и същи начин. Така е обучен още от рождението си. За него не съществуват различни варианти.

– Може да нямам нужда от помощта ти. Не ти ли е хрумвало подобно нещо? – Иска ми се да се разсмея при този ù въпрос. Естествено, че няма нужда от помощта ми. Кога изобщо е ставало дума за това? – Както ти е известно, аз не съм слаба и беззащитна. Мога и сама да се справя.

– Мислиш си, че първият ми инстинкт е да те защитя. – Надвесвам се малко по-близо до нея. – Защото си дребна, защото си момиче или пък защото си от Дървените. Но грешиш.

Дори още по-близо. Докосвам брадичката ù с пръсти и за момент си мисля за затягане на хватката.

– Първичният ми инстинкт е да те подложа на изпитание, което да те пречупи, за да разбера докъде стига твоят предел – изричам и това е странно, опасно признание. Не искам да я нараня, никога не съм искал и се надявам, че тя разбира, че нямам предвид това. – Но аз не се поддавам на този инстинкт.

– Защо именно това е първичният ти инстинкт?

– Страхът не те парализира – казвам, – той те кара да се пробудиш. Виждал съм го. Това е нещо забележително. – Очите ù по време на всяка симулация. Лед и стомана, син огън. Ниското и мъничко момиче с гордо изпънати рамене. Ходещо противоречие. Ръката ми се плъзва по челюстта ù и докосва шията ù. – Понякога просто ми се иска да те видя отново. Искам да те видя пробудена.

Ръцете ù се обвиват около кръста ми, тя се притиска към мен или ме придърпва към себе си, не мога да определя кое от двете. Ръцете ù се приплъзват по гърба ми и я искам по начин, по който не съм усещал досега, не просто като някакъв безсмислен физически инстинкт, а истинско, недвусмислено желание. Не за някого, а за нея.

Докосвам талията ù, косата ù. Това е достатъчно. Засега.

– Не е ли нормално да се разплача сега? – пита ме тя и ми отнема секунда да осъзная, че отново ми говори за Ал. Това е добре, защото, ако прегръдката я беше подтикнала към сълзи, щеше да ми се наложи да призная, че не разбирам абсолютно нищо от романтика. Което и сега може би е вярно. – Защо не мога? Има ли нещо сбъркано в мен?

– Мислиш ли, че разбирам нещо от сълзи? – Моите идват без покана и изчезват няколко секунди по-късно.

– Според теб щеше ли да е още жив, ако му бях простила?

– Не зная. – Опирам длан в бузата ù и пръстите ми достигат ухото ù. Наистина е малка. Не възразявам срещу това.

– Чувствам се така, сякаш съм виновна за всичко.

Аз също.

– Вината не е твоя. – Допирам челото си до нейното. Дъхът ù е топъл. Прав бях, това е по-добре, отколкото ако бях запазил дистанцията помежду ни. Много по-добре.

– Въпреки това трябваше да го направя. Трябваше да му простя.

– Възможно е. Може би всички ние имаше какво още да направим – казвам аз и след това, без да мисля, изплювам една Аскетска баналност. – Затова сега вината ни трябва да ни подсеща следващия път да се справим по-добре.

Тя се дръпва незабавно и аз изпитвам познатия импулс да я нагрубя, за да забрави какво съм казал и да не ми задава въпроси.

– От коя каста идваш, Фор?

Мисля, че знаеш.

– Това е без значение. Нали сега съм тук. Не е зле по-често да си го напомняш и ти.

Вече не просто ми е приятно да бъда близо до нея – това е единственото, което желая.

Искам да я целуна, но не сега е времето.

Притискам устни към челото ù и никой от нас не помръдва. От тук нататък няма връщане назад, не и за мен.

+ + +

Нещо, което тя каза, ме преследва цял ден. Такова нещо никога не би се случило при Аскетите.

Отначало просто си мисля, че тя не знае какво представляват в действителност.

Но аз греша и тя е права. Ал нямаше да загине при Аскетите, нито пък щеше да я нападне. Може и да не са изцяло добри, както аз някога вярвах – или исках да вярвам, – но също така определено не са и зли.

Виждам като отпечатана върху клепачите си картата на сектора им, която намерих в компютъра на Макс. Ако ги предупредя, ако не ги предупредя – и в двата случая съм предател... на едно или на друго нещо. Тъй че, ако лоялността е невъзможна, към какво се стремя вместо към нея?

+ + +

Отнема ми известно време да измисля план как да подходя към това. Ако тя беше нормално Безстрашно момиче, а аз – нормално Безстрашно момче, щях да я поканя на среща, да идем край Бездната и да се пофукам с познанията си за лагера на кастата. Но това ми изглежда твърде обикновено след нещата, които си казахме, и след като съм виждал най-тъмните кътчета на ума ù.

Може би това е проблемът – нещата са неравностойни, защото аз я познавам, знам от какво се бои, какво обича и какво мрази, а всичко, което тя знае за мен, е каквото съм ù споделил. А то е толкова неясно, даже незначително, защото имам проблем с уточненията.

Сега, след като вече знам какво трябва да направя, проблемът става самото му правене.

Включвам компютъра в стаята със зоната на страха и го настройвам на моята програма. Взимам от склада две инжекции със серума за симулацията и ги прибирам в малката черна кутия, която винаги използвам за тази цел. След това тръгвам към помещенията на трансферите, без да съм сигурен дали ще успея да я засека насаме за достатъчно дълго време, че да ù кажа да дойде с мен.

Но тогава я виждам да стои край парапета с Уил и Кристина, трябва да я повикам, но не успявам да го сторя. Луд ли съм да планирам да я пусна в главата си? Да ù позволя да види Маркъс, да научи името ми, да узнае всичко, което съм се старал да опазя скрито?

Отново тръгвам да се катеря покрай Ямата, а стомахът ми кипи. Стигам до фоайето, когато градските светлини наоколо започват да гаснат. Чувам стъпките ù по стълбите. Последвала ме е.

– Така и така си вече тук – казвам, все едно това се е получило случайно, което е нелепо, – може да влезеш вътре с мен.

– В зоната на страха ли?

– Да.

– Редно ли е да го правя?

– Серумът те свързва с програмата. Именно програмата определя през чия зона да те прекара. В момента е настроена за моята.

– Ще ми разрешиш ли да видя това?

Не мога да погледна към нея.

– Защо иначе да влизам вътре? – Стомахът ми ме заболява дори по-силно. – Искам да ти покажа нещо.

Отварям кутията и вадя първата спринцовка. Тя накланя глава и аз ù инжектирам серума, както винаги преди симулациите на страха. Но вместо да си инжектирам съдържанието на другата спринцовка, подавам на Трис кутията. Все пак това трябва да бъде моят начин да я изведа на среща.

– Никога досега не съм го правила – казва тя.

– Точно тук – посочвам ù мястото. Тя потреперва леко, когато забива иглата. Болката ми е позната и вече не ме притеснява. Вършил съм го твърде много пъти. Наблюдавам лицето ù. Няма връщане назад, няма връщане назад. Време е да проверим какво представляваме и двамата.

Хваща ме за ръката или аз я хващам за ръката и заедно влизаме в зоната на страха.

– Да видим дали ще разбереш защо ми викат Фор.

Симулацията започва.

Стаята се разтваря в широко и синьо небе и вече сме на покрива на сградата, обградени от блестящия на слънцето град. За момент е красиво, преди вятърът да задуха силно и безмилостно. Обгръщам раменете ù с ръка, защото знам, че на това място тя е по-стабилна от мен.

Затруднявам се да дишам, което тук е нормално за мен. Приливът на въздуха ме задушава, а височината ме кара да искам да се свия на топка и да се скрия.

– Сега трябва да скоча, нали? – казва тя и ми напомня, че не мога да се свия на топка и да се скрия. Трябва да се изправя срещу това сега.

Кимвам.

– На „три“, става ли?

Отново кимвам. Трябва просто да я следвам, това е всичко, което е необходимо да направя.

Преброява до три и когато се втурва напред, ме повлича със себе си. Сякаш тя е лодка, а аз съм котвата, която дърпа и двама ни надолу. Падаме и аз се боря с това усещане, ужасът крещи във всеки мой нерв, а после се оказвам на земята, притиснал ръка към гърдите си.

Трис ми помага да се изправя на крака.

– Какво е следващото?

Искам да ù кажа, че това не е игра. Че страховете ми не са вълнуващи приключения, през които тя трябва да премине. Но вероятно изобщо няма предвид подобно нещо.

– Това е...

Стените се появяват от нищото и удрят и двама ни в гръб, едновременно от двете посоки. Притискат ни по-близо един до друг, отколкото сме били някога.

– Тясно пространство – довършвам. По-лошо е от обикновено, защото тя е тук и диша половината въздух. Изръмжавам и се изгърбвам над нея. Мразя да съм тук. Мразя да съм тук.

– Ей! – обажда се тя. – Всичко е наред. Тук...

Придърпва ръката ми към себе си. Винаги съм си мислел, че е съвсем кльощава, без абсолютно нищо излишно по нея. Но талията ù е мека.

– За първи път се радвам, че съм толкова дребна – казва тя.

– Ммм-хм.

Тя ми говори как да се измъкнем. За стратегията в зоната на страха. След което издърпва долу и двама ни, за да смали кутията още повече, а после притиска гръб в гърдите ми и вече я обгръщам напълно.

– О, така е още по-зле – казвам, защото, когато нервността ми от това, че съм в кутията, се комбинира с нервността ми, че докосвам Трис, спирам да съм способен да мисля логично. – Това определено е...

– Шт! Прегърни ме.

Обвивам ръце около кръста ù и скривам лице в рамото ù. Ухае на сапуна на Безстрашните... сладко като ябълка.

Забравям къде се намирам.

Тя отново ми говори за зоната на страха и аз я слушам, но съм по-съсредоточен върху усещането за нея.

– Опитай се да забравиш къде се намираме – завършва тя.

– Да – раздвижвам устни край ухото ù, като се стремя да продължа да се разсейвам от страха, но освен това усещам, че не съм единственият, който се разсейва. – Това е лесно, нали?

– Знаеш ли, на повечето момчета би им харесало да са затворени натясно с някое момиче.

– Не и тия, които страдат от клаустрофобия, Трис!

– Добре де, добре. – Тя направлява ръката ми към сърцето си, точно под ключицата ù. Мога да мисля само за това какво искам и внезапно то не е да изляза от кутията. – Почувствай пулса ми. Усещаш ли го?

– Да.

– Чувстваш ли колко е равномерен?

Усмихвам се в рамото ù.

– Бърз е.

– Да, така е, но това няма нищо общо с кутията. – Естествено, че няма. – Всеки път, когато си поема дъх, дишай заедно с мен. Концентрирай се върху това.

Дишаме заедно, отново и отново.

– Защо не ми разкажеш откъде идва този страх? Може пък, като говорим за него, това да ни помогне... някак.

Имам усещането, че страхът вече трябваше да е отстъпил, но това, което тя прави, ме задържа на същото ниво на висока тревога, което не му позволява да се оттегли напълно. Опитвам се да се концентрирам върху мисълта откъде идва кутията.

– Хм... Става. – Ами, хайде, просто го направи. Кажи нещо, което е истина. – Този точно страх е от... моето приказно детство. От наказанията, които ми налагаха тогава. В тесния дрешник на горния етаж.

Затваряха ме в тъмното, за да мисля върху това, което съм направил. Беше по-добре от другите ми наказания, но понякога оставах вътре твърде дълго и отчаяно се нуждаех от чист въздух.

– Майка държеше само зимните ни палта в дрешника – казва тя. Глупави думи, предвид онова, което ù споделих току-що, но усещам, че просто няма представа какво друго да каже.

– Не искам... Всъщност не искам да говорим повече за това – казвам с пъшкане. Тя не знае какво да отвърне, а и не е възможно някой да знае, тъй като болката от детството ми е прекалено покъртителна, за да бъде понесена от друг. Пулсът ми отново се ускорява.

– Добре. Тогава... ще говоря аз. Питай ме нещо.

Вдигам глава. Досега концентрирането върху нея помагаше. Върху препускащото ù сърце и тялото ù, толкова близо до моето. Два скелета, покрити с мускули и преплетени един в друг, двама трансфери от Аскетите, които оставят колебливите флиртове настрана.

– Хубаво. Защо сърцето ти препуска така, Трис?

– Ами аз... почти не те познавам. – Мога да си представя намръщването ù. – Почти не те познавам, а съм натикана заедно с теб в някаква кутия, Фор. Според теб защо бие толкова бързо сърцето ми?

– Ако сега се намирахме в твоята зона на страха – питам, – мен щеше ли да ме има там?

– Не ме е страх от теб.

– Разбира се. Но не това питах.

Нямах предвид „Страх ли те е от мен?“, а „Достатъчно важен ли съм за теб, за да ме включиш в своята зона на страха?“.

Вероятно не. Права е, тя почти не ме познава. Но въпреки това сърцето ù продължава да препуска.

Разсмивам се и стените се разклащат и рухват, сякаш смехът ми ги е разтресъл и строшил. Нахлува свеж въздух. Поемам си дълбоко дъх и двамата се отделяме един от друг. Тя ме поглежда подозрително.

– Може би си родена за Прямите. Никак не те бива в лъжите – казвам ù.

– Предполагам, че резултатът от теста за установяване на наклонностите е достатъчно категорично доказателство.

– Резултатът от теста нищо не доказва.

– Какво се опитваш да кажеш? Резултатът от теста не е ли причината да избереш Безстрашните?

Вдигам рамене.

– Не точно. Аз...

Виждам нещо с крайчеца на окото си и се извръщам, за да го посрещна. Бледа безлична жена стои сама в другия край на стаята. Между нас има маса с пистолет на нея.

– Ти трябва да я убиеш – казва Трис.

– Всеки път.

– Но тя не е истинска.

– Изглежда като истинска. Чувствам я като истинска.

– Ако беше истинска, досега да те е убила.

– Добре. Просто... ще го направя. – Тръгвам към масата. – Този път... не е толкова зле. Паниката не е толкова голяма.

Паниката и ужасът не са единствените видове страх. Има по-неизмерими, по-ужасни. Опасенията и дълбоката тиха тревога.

Зареждам пистолета, без да мисля, задържам го пред себе си и я поглеждам в лицето. Безизразна е, сякаш знае какво се каня да направя и го приема.

Не е облечена в дрехите на никоя конкретна каста, но може и да е Аскет и да чака да я нараня по начина, по който те биха го сторили. По начина, по който ще го извършат, ако нещата се наредят според желанията на Макс, Джанийн и Евелин.

Затварям едното си око, за да се прицеля в мишената, и стрелям.

Тя пада и аз си мисля за побоя над Дрю, докато той не изпадна в несвяст.

Трис ме хваща за ръката.

– Хайде! Да вървим! Размърдай се!

Вече се намираме в осветен кръг, по чийто контур тъмна фигура влачи крака и само обувките ù са видими. И той пристъпва към нас... Маркъс с черните си очи-бездни, сивите си дрехи и късо подстриганата си сива коса, разкриваща очертанията на черепа му.

– Маркъс – прошепва тя.

Наблюдавам го. Изчаквам първия удар.

– Ето го момента, в който ще се досетиш за името ми.

– Това да не е... – Вече знае. И ще знае завинаги. Няма начин да я накарам да забрави, ако поискам. – Тобиас.

Доста отдавна никой не е изричал името ми по този начин – като откровение, а не като заплаха.

Маркъс започва да развива колана от юмрука си.

– Това е за твое добро – казва той и аз искам да изпищя.

Моментално се размножава и ни обгражда от всички страни, а коланите се влачат по белите плочки. Свивам се, прегърбвам се и чакам, чакам. Първият колан се отмята назад и аз потръпвам още преди да е ударил. Но той не го прави.

Трис стои пред мен с вдигната ръка, напрегната от главата до петите. Стиска зъби, а коланът е усукан около ръката ù. Тя го издърпва към себе си и замахва. Движението е толкова силно, че съм удивен от мощта му и от това с каква сила коланът удря Маркъс.

Той изкрещява на Трис и аз заставам пред нея. Този път съм готов. Готов съм да се бия.

Но моментът така и не настъпва. Зоната на страха избледнява и ни залива светлина.

– Това ли беше? – пита Трис, докато гледам мястото, на което Маркъс стоеше току-що. – Това ли са непреодолимите ти страхове? Защо имаш само четири... Аха. – Поглежда ме. – Ето защо ти викат така...

Опасявах се, че когато научи за Маркъс, ще ме гледа със съжаление и ще ме накара да се почувствам слаб, малък, празен.

Но тя видя Маркъс и погледна не към мен, а към него – с гняв и без страх. Накара ме да се почувствам силен, а не слаб. Достатъчно силен, за да отвърна на удара.

Стискам ръката ù при лакътя и я целувам бавно по бузата, като позволявам на кожата ù да прогори моята. Придърпвам я към себе си и я прегръщам.

– Ей! – прошепва тя. – Двамата заедно го направихме!

Прокарвам пръсти през косата ù.

– Ти ме преведе през всичко това – казвам ù.

+ + +

Водя я на скалите, където понякога късно вечер ходим със Зийк и Шона. Сядаме на един плосък камък точно над водата и пръските мокрят обувките ми, но не е кой знае колко студено, че да имам нещо против. Като всички послушници и тя е твърде концентрирана върху теста за установяване на наклонностите, а аз се затруднявам да говоря с нея за това. Мислех си, че когато разкрия една тайна, другите ще се изсипят подире ù, но осъзнавам, че откритостта е навик, който се създава с времето, а не ключ, който завърташ, когато ти скимне.

– Знаеш ли, не съм свикнал да говоря пред хората за тези неща. Даже пред приятелите си. – Наблюдавам тъмната вода и нещата, които носи тя – боклуци, изхвърлени дрехи, бутилки, плуващи като малки лодки на пътешествие. – Резултатите ми бяха съвсем предвидими. Аскет.

– О! – Тя се намръщва. – Но ти така или иначе избра Безстрашните?

– По необходимост.

– Защо трябваше да напуснеш?

Поглеждам настрани, несигурен, че съм способен да изрека причините, защото признаването им ме прави кастов предател, а също така и ме кара да се чувствам като страхливец.

– Трябвало е да избягаш от баща си – казва тя. – Затова ли не искаш да си един от водачите на Безстрашните? Ако приемеш, може пак да ти се наложи да се срещнеш с него.

Вдигам рамене.

– И заради това, и защото никога не съм се чувствал съвсем намясто сред Безстрашните. Не и откакто станаха такива.

– Но ти си... необикновен – заявява тя. Вдигам вежда към нея. Изглежда объркана. – По стандартите на Безстрашните, искам да кажа. Само четири страха е направо нечувано. Как е възможно да не си си на мястото тук?

Отново вдигам рамене. Колкото повече време минава, толкова по-странно ми изглежда, че моята зона на страха не е изпълнена със страхове като при всички останали хора. Доста неща ме правят нервен, неспокоен, карат ме да се чувствам неудобно... но когато се сблъскам с тях, съм способен да действам, никога не съм парализиран. А ако не внимавам, четирите ми страха биха ме парализирали. Това е разликата.

– Имам една моя теория, че между себеотрицанието и храбростта не съществува особена разлика. – Поглеждам към Ямата, която се извисява далеч над нас. Оттук виждам съвсем малко петънце от нощното небе. – Ако цял живот си бил възпитаван да пренебрегваш себе си, когато попаднеш в рискова ситуация, това се превръща в твой първичен инстинкт. Ето защо със същия успех мога да съм и един от Аскетите.

– Ясно. Аз пък напуснах Аскетите, защото не ми е в природата да се жертвам, колкото и да се стараех.

– Едва ли е точно така – усмихвам ù се. – Иначе излиза, че онова момиче, което се остави да мятат ножове по него, за да предпази приятеля си, и удари баща ми с колана, за да ме защити, не си била ти.

На тази светлина изглежда така, сякаш е дошла от друг свят. Очите ù са толкова светли, че все едно сияят в тъмното.

– Явно внимателно си ме наблюдавал, а? – казва тя, като че ли прочела мислите ми.

– Обичам да изучавам хората – отговарям лукаво.

– Май и ти си роден за Прям, Фор, лъжите изобщо не ти се удават.

Слагам ръка до нейната и се навеждам по-близо.

– Така да е. – Дългият ù тесен нос вече не е подут от нападението, устата ù също. – Наблюдавах те, защото ми харесваш. И... не ми викай Фор, става ли? Хубаво е да чуя пак името си.

За миг изглежда озадачена.

– Но ти си по-голям от мен... Тобиас!

Звучи толкова хубаво, когато тя го изрича. Като нещо, от което няма нужда да се срамувам.

– Вярно, тази огромна пропаст от две години между нас наистина е непреодолима, нали?

– Не се самоподценявам – продължава тя упорито, – но въпреки това, не го разбирам. Аз съм по-малка от теб. И не съм красива. Аз...

Разсмивам се и я целувам по главата.

– Не се преструвай! – казва тя и звучи като останала без дъх. – Знаеш, че е така. Е, не съм грозна, но определено не съм и красавица.

Думата „красавица“ точно в момента ми изглежда напълно безполезна, както и всичко, което изобразява тя. Нямам търпение за това.

– Така да бъде. Ти не си красавица. Е, и? – Докосвам с устни бузата ù и се опитвам да събера малко кураж. – Харесваш ми такава, каквато си. Ти си ужасно умна. Ти си смела. И въпреки че разбра за Маркъс... не ме гледаш така, сякаш съм недоудавено коте.

– Е – изтъква очевидното тя, – наистина не си!

Инстинктите ми ми показаха истината – тя безспорно заслужава доверие. Тайните ми, срама ми, името, което изоставих. И хубавите, и ужасните истини. Вече го знам.

Докосвам устните ù със своите. Очите ни се срещат, усмихвам ù се и я целувам отново, този път по-уверено.

Това не е достатъчно. Придърпвам я към себе си и пак я целувам. Тя също ме обвива с ръце и това все още не е достатъчно, но как би могло да бъде?

+ + +

Изпращам я до спалното помещение на трансферите с все още влажни от пръските на водата обувки. Тя ми се усмихва, докато преминава през прага. Насочвам се към апартамента си, но не отнема много време замаяното облекчение отново да отстъпи място на безпокойството. Някъде между момента, в който гледах как онзи колан се усуква около ръката ù в зоната ми на страха, и момента, в който ù казах, че себеотрицанието и храбростта често са едно и също нещо, взех решение.

Завивам зад следващия ъгъл, но не в посока на апартамента си, а в посока на стълбището, което води навън, точно покрай дома на Макс. Близо до неговата врата забавям ход, разтревожен, че стъпките ми са твърде шумни и ще го събудят.

Когато стигам върха на стълбите, сърцето ми препуска бясно. Точно в момента преминава влак и сребърната му стена улавя лунната светлина. Тръгвам под релсите в посока сектора на Аскетите.

+ + +

Трис дойде от Аскетите – част от присъщата ù сила идва от тях, всеки път, когато я призове, за да защити тези, които са по-слаби от нея. Не мога да спра да мисля за онези мъже и жени, които са като нея и които ще паднат под оръжията на Ерудитите и Безстрашните. Те може и да са ме лъгали, а аз – да съм им изневерил, избирайки новата си каста, на която може би пък изневерявам сега, но не желая да изневеря и на себе си. Защото аз, независимо част от коя каста съм, знам как да постъпя правилно.

Секторът на Аскетите е толкова чист – няма и боклуче по улиците, по тротоарите или по ливадите. Еднаквите сиви сгради са олющени на места – отдадените на себеотрицание хора не са ги ремонтирали, понеже секторът на безкастовите се нуждае отчаяно от материалите, но е чисто и това не се забелязва веднага. Улиците напомнят на лабиринт, но не съм отсъствал достатъчно дълго, че да забравя пътя към къщата на Маркъс.

Мисля си, че е странно колко бързо тя стана неговата къща вместо моята.

Може би не бива да му казвам – мога да уведомя някой друг от лидерите на Аскетите, но той е най-влиятелният, а и част от него все още е моят баща, който се опита да ме защити, защото съм Дивергент. Старая се да си припомня прилива на сила, който изпитах в зоната си на страха, когато Трис ми показа, че той е просто човек, а не чудовище... и че мога да му се опълча. Но сега тя не е с мен и се чувствам крехък, сякаш съм направен от хартия.

Вървя към къщата, а краката ми са сковани, като че нямат стави. Не чукам – не искам да събудя никой друг. Бръквам под изтривалката, вадя резервния ключ и си отварям входната врата.

Късно е, но лампата в кухнята все още е включена. В момента, в който влизам, той вече е станал и мога да го видя. Кухненската маса зад него е покрита с документи. Без обувки е – те са с развързани връзки върху килима в хола, – а очите му са помръкнали също като в кошмарите ми.

– Какво правиш тук? – Той ме оглежда от главата до петите. Чудя се какво толкова гледа, докато не си спомням, че нося черните дрехи на Безстрашните, както и характерните за тях тежки ботуши, а на врата ми има татуировка. Той се приближава малко и забелязвам, че съм висок колкото него и по-силен откогато и да било.

Никога от тук нататък не би могъл да ме победи.

– Вече не си добре дошъл в тази къща – заявява той.

– Аз... – Изправям се повече, но не защото той мрази лошата стойка. – Не ми пука! – Казвам и веждите му подскачат нагоре, като че съм го изненадал.

А може би наистина съм го направил.

– Дойдох да те предупредя – продължавам. – Открих нещо. Планове за атака. Макс и Джанийн ще нападнат Аскетите.

Той ме наблюдава за секунда, сякаш ме преценява, а после изражението му преминава в подигравателна усмивка.

– Макс и Джанийн ще нападнат – казва той. – Само двамата, въоръжени с малко симулационни инжекции? – Присвива очи. – Макс ли те изпрати тук? Станал ли си вече негов Безстрашен лакей? Какво, иска да ме стресне ли?

– Не ставай глупав. – Никога не бих му казал подобни думи, докато живеех в тази къща, но двете години съзнателно прихващане на речта на Безстрашните ги карат да излязат от устата ми по естествен начин. – Ако си подозрителен към Макс, си има причина и аз ти казвам, че тя е сериозна. В опасност си – всички вие сте в опасност.

– Осмеляваш се да дойдеш в къщата ми, след като предаде своята каста – отговаря той с нисък глас, – след като предаде своето семейство... и да ме обиждаш? – Поклаща глава. – Отказвам да бъда заплашван, за да правя това, което Джанийн и Макс искат от мен. И определено отказвам да бъда заплашван от собствения си син.

– Знаеш ли какво? – казвам. – Забрави. Трябваше да ида някъде другаде.

Насочвам се към вратата.

– Не смей да ми обръщаш гръб!

Сграбчва ме за ръката, хватката му е здрава. Поглеждам към нея и за миг се замайвам, сякаш съм напуснал тялото си и вече се отделям от момента, за да мога да го преживея.

Можеш да се бориш с него – мисля си, като си спомням начина, по който Трис му отне колана, за да го удари с него в моята зона на страха.

Освобождавам ръката си и съм твърде силен, че да успее да ме задържи. Но събирам кураж единствено за да си тръгна, а той не се осмелява да ме последва, не и при положение че съседите ще ни чуят. Ръцете ми треперят малко, затова ги прибирам в джобовете. Не чувам затварянето на вратата зад гърба си и знам, че ме наблюдава.

Не беше триумфалното завръщане, което си представях.

+ + +

Когато влизам в Империята, се чувствам виновен, сякаш Безстрашните се взират в мен от всички посоки и ме осъждат за стореното току-що. Опълчих се на лидерите на Безстрашните, но за какво? Заради човек, когото мразя и който дори не ми повярва? Не си струваше, изобщо не си струваше да бъда наречен кастов предател.

Поглеждам през стъкления под към Бездната в краката си. Водата е спокойна и тъмна, твърде далеч е, за да отрази лунната светлина. Преди няколко часа стоях тук и се канех да разкрия тайните си, които толкова се борех да опазя, на момиче, което едва познавам.

Тя беше достойна за вярата ми, въпреки че това не важи за Маркъс. Тя и майка ù, както и останалите от кастата, на която се уповава, продължават да са достойни да бъдат защитени. И точно това ще сторя аз.

Още ексклузивни сцени от ДИВЕРГЕНТИ, разказани от гледната точка на Тобиас!

„ПЪРВИЯТ СКОЧИЛ – ТРИС!“

Поглеждам си часовника. Първият послушник ще скочи всеки момент.

Мрежата чака до мен, широка, здрава и осветена от проникващите отгоре слънчеви лъчи. За последно бях тук през миналогодишния Ден на Изборната церемония, а преди това – в деня на собствения си скок. Не искам да си спомням усещането от бавното придвижване към ръба на сградата, с ум и тяло, замаяни от ужас, отвратителния скок, безполезното размахване на крайници, удара на мрежата в ръцете и врата ми.

– Как върви шегата? – пита Лорън.

Отнема ми секунда да осъзная, че тя има предвид програмата, с която уж смятам да се пошегувам със Зийк.

– Още не съм я направил. Работното ни време напоследък се разминава.

– Знаеш ли, ако си навит за по-сериозно обучение, можем да те използваме в техническата поддръжка.

– Ако си търсите новобранци, трябва да говорите със Зийк. Той е доста по-добър от мен.

– Да, но никога не знае кога да млъкне. Не избираме хората толкова според умения, колкото според съвместимост. Прекарваме доста време заедно.

Ухилвам се. Зийк обича да бърбори, но това никога не ми е пречело. Понякога е приятно да не ти се налага да поддържаш разговора.

Лорън се заиграва с една от халките на веждата си и продължаваме да чакаме. Проточвам врат в опит да зърна върха на сградата горе, но успявам да видя единствено небе.

– Обзалагам се с теб, че ще е някой от моите родени Безстрашни – казва Лорън.

– Винаги е от тях. Няма смисъл от облог.

Те имат нечестно преимущество – обикновено са наясно какво има долу, въпреки че максимално се опитваме да опазим тази информация от тях, като използваме този вход единствено в Деня на Изборната церемония, но Безстрашните са си любопитни по природа и изучават лагера, когато си мислят, че никой не гледа. Освен това те израстват, развивайки в себе си желанието да правят дръзки ходове, да предприемат драстични действия, да се отдават напълно на всяко нещо, с което решат да се захванат. Трябва да си доста странен трансфер, за да знаеш как да правиш това, без да си бил научен.

И тогава я виждам.

Във въздуха се носи не черната ивица, която очаквах, а сива. Чувам удара, мрежата се опъва около метала, който я задържа, и се задвижва, за да я залюлее. За секунда просто зяпам изумен от познатия вид на дрехите, с които е облечена. След това протягам ръце, за да успее да се хване.

Пръстите ù докосват моите и я издърпвам. Когато се препъва, я задържам, за да запази равновесие. Тя е малка и слаба – изглежда крехка, сякаш сблъсъкът с мрежата е трябвало да я строши. Очите ù са големи и светлосини.

– Благодаря – казва тя. Може и да изглежда крехка, но гласът ù е стабилен.

– Направо не е за вярване – обажда се Лорън с далеч по-голяма доза от типичното за Безстрашните перчене. – Някаква от Дървените да скочи първа. Нечувано.

Права е. Нечувано е. Също както е нечувано Дървен да се присъедини към Безстрашните. Миналата година нямаше трансфери от Аскетите. А преди това за доста дълъг период от време бях единствено аз.

– Явно е имала причина да се откаже от тях, Лорън – отговарям, като се чувствам отдалечен от момента и от собственото си тяло. Съвземам се и се обръщам към послушника. – Как ти е името?

– Ъ-ъ-ъ... – Тя се колебае и за един кратък и странен миг имам чувството, че я познавам. Не от времето си сред Аскетите, не от училище, а на по-дълбоко ниво, от начина, по който очите и устните ù търсят име и не са доволни от тези, които откриват, точно както и аз не бях. Моят инструктор ме спаси от старата ми идентичност. Трябва да сторя същото за това момиче.

– Хубаво го обмисли – казвам ù и се усмихвам леко. – Няма да можеш да избираш втори път.

– Трис – отговаря тя и, изглежда, вече е сигурна.

– Трис – повтаря Лорън. – Съобщи го, Фор!

Тя е мой послушник все пак, трансферът от Аскетите.

Поглеждам през рамо към тълпата членове на Безстрашните, които са се събрали, за да наблюдават скока на послушниците, и обявявам:

– Първият скочил – Трис!

По този начин ще я запомнят не със сивото, което е облякла, а с първата ù проява на храброст. Или на лудост. Понякога е едно и също.

Всички я поздравяват и звукът изпълва пещерата, докато следващият послушник се приземява в мрежата със смразяващ кръвта писък. Момиче, облечено в черното и бялото на Прямите. Този път Лорън е тази, която трябва да се протегне в мрежата и да ù помогне. Опирам ръка в гърба на Трис, за да я насоча към стълбите, в случай че все още не е толкова стабилна, колкото изглежда. Преди да направи първата крачка, ù казвам:

– Добре дошла сред Безстрашните, Трис!

„ВНИМАВАЙ, ТРИС!“

Един Аскет, петима Прями, двама Ерудити. Това са моите послушници.

Казвали са ми, че обичайно Безстрашните и Прямите имаме равностойно голяма размяна на трансфери – губим толкова, колкото и получаваме. Смятам за своя задача да прекарам тези осем послушници поне през първата степен, без да отпаднат. Миналата година, когато Макс и Ерик настояха за отпаданията, се борих с тях толкова, колкото се осмелих. Но, изглежда, това положение ще остане, и то все в името на Безстрашните, които Макс и Ерик искат да създадат – каста на безсмислена бруталност.

Но аз възнамерявам да напусна Безстрашните в мига, в който разбера какво са намислили Макс и Джанийн, и ако това е по средата на инициацията – толкова по-добре.

След като всички родени Безстрашни – Юрая, Лин и Марлийн включително – са вече с нас, тръгвам по коридора, като им махвам с ръка да ме последват.

– Тук се разделяме – казва Лорън, когато стигаме до вратите. – Послушниците, родени Безстрашни, идват с мен. Предполагам, не се нуждаете от обиколка из мястото.

Усмихва се и послушниците тръгват след нея по коридора, който подминава Ямата и ги води право в столовата. Наблюдавам ги как си тръгват и щом вече не са тук, изправям рамене. Миналата година научих, че ако искам да ги накарам да ме вземат на сериозно, трябва да бъда суров с тях от самото начало. Нямам естествения чар на Амар, който печелеше верността на хората само с усмивка или шега, затова се налага да компенсирам по други начини.

– През повечето време работя в контролния център, но през следващите няколко седмици ще бъда ваш инструктор – казвам. – Името ми е Фор.

Едно момиче от Прямите, високо, с тъмна кожа и енергичен глас, проговаря:

– Фор? Като числото четири ли?

Усещам началото на неподчинението. Хората, които не знаят какво означава името ми, често ми се присмиват, а аз не обичам да го правят, особено пък група едва извършили своя избор послушници, които нямат представа в какво са се забъркали.

– Да – отвръщам раздразнено. – Проблем ли има?

– Не – казва момичето.

– Хубаво. Сега отиваме в Ямата, която някой ден ще се научите да обичате. Тя...

Прямото момиче ме прекъсва отново.

– Ямата ли? Подходящо име.

Залива ме вълна на раздразнение и тръгвам към нея, без дори да се замисля. Не мога да си имам работа с някого, който пуска шеги за всяко нещо, което кажа, особено още в самото начало на инициацията, когато поведението на всички е податливо на внушения. Трябва да им покажа, че не съм някого, с когото искат да си имат неприятности, и е нужно да го сторя още сега.

Навеждам се близо до нея и се взирам в лицето ù няколко секунди, докато усмивката ù не помръква.

– Как е твоето име? – питам я с тих глас.

– Кристина – отговаря тя.

– Виж какво, Кристина, ако исках да си имам работа с устатите многознайковци от Прямите, щях да се присъединя към тяхната каста – казвам ù. – Първият урок, който ще научиш от мен, е да си държиш езика зад зъбите. Ясен ли съм?

Тя кимва. Извръщам се със сърце, пулсиращо в ушите ми. Мисля си, че това подейства, но не мога да бъда сигурен, докато инициацията не започне наистина.

Изблъсквам двойните врати, които ни въвеждат в Ямата, и за момент я виждам по начина, по който я съзрях за първи път – невъзможно голямо място, кипящо от живот и енергия. Пулсиращата вода в Бездната, разбиваща се в скалите, ехото от разговори навсякъде. През повечето време я избягвам, защото е пренаселена, но днес я обичам. Не мога да се сдържа.

– Ако ме последвате – казвам, – ще ви покажа Бездната.

+ + +

Трансферът от Аскетите сяда на моята маса. За момент се зачудвам дали не знае кой съм, или пък по някакъв начин е привлечена от мен заради невидимата магнетична сила между Дървените, от която не съм успял да се освободя. Но тя не ме поглежда като познат човек. И не знае какво е хамбургер.

– Никога досега ли не си яла хамбургер? – пита Кристина. Недоверчиво. Прямите са такива, изумяват се, че не всички живеят като тях. Това е една от причините да не ги харесвам. Сякаш за тях останалата част от света не съществува, докато за Аскетите съществува единствено тя, изпълнена с нужди.

– Не – отговаря Трис. Има изненадващо нисък глас за дребния си ръст. Винаги звучи сериозна, независимо какво казва. – Така ли му викат на това?

– Дървените ядат проста храна – намесвам се, като отново изпробвам жаргона. Струва ми се неестествен, когато се отнася за Трис. Чувствам се все едно ù дължа учтивостта, която бих дължал на всяка жена в бившата си каста – почтителното държание, гледащи настрани очи и вежлив разговор. Налага се насила да си припомня, че вече не съм Аскет. Нито пък тя.

– Защо? – пита Крис.

– Охолството се приема за ненужно угаждане – Трис го изрича като че рецитира нещо по памет. Може би прави точно така.

– Тогава не е чудно, че си ги зарязала.

– Да бе – Трис подбелва очи, с което ме изненадва. – Само заради едното ядене.

Опитвам се да не се усмихна. Не съм сигурен, че се получава.

Тогава идва Ерик и всички притихват.

Назначението на Ерик за лидер на Безстрашните беше посрещнато с объркване и в някои случаи с гняв. Никога досега не са имали толкова млад лидер и доста хора се изказаха срещу това решение, като се аргументираха с опасения за младостта му и произхода му. Макс се погрижи да заглуши всички опасения. Самият Ерик също. Имаше хора, които на единия ден приказваха, а на следващия бяха тихи и стреснати, като че ли ги бяха заплашвали. Като познавам Ерик, вероятно наистина го е правел... със спокойни и изкривени от злоба думи, умни и премерени както винаги.

– Кой е този? – пита Кристина.

– Името му е Ерик – отговарям. – Той е един от лидерите на Безстрашните.

– Я стига! Той е толкова млад.

Стискам зъби.

– Тук възрастта няма значение. – Връзките имат значение. Джанийн Матюс има значение.

Той се приближава и се изтърсва на стола до мен. Вторачвам се в храната си.

– Е, няма ли да ме представиш? – пита ме безгрижно, сякаш сме приятели.

– Това са Трис и Кристина – казвам.

– Я, Дървена! – възкликва Ерик и се подсмихва самодоволно. За момент се разтревожвам, че се кани да каже откъде идвам аз. Пъхам ръка под коляното си и я свивам, за да не го ударя. Но всичко, което изрича, е: – Ще те видим колко дълго ще оцелееш!

Продължавам да искам да го ударя. Или да му напомня, че последният трансфер от Аскетите, който имахме и който в момента седи до него, успя да му избие един зъб, така че кой знае какво ще съумее да направи този. Но с всички тези нови порядки – схватка, докато единият от опонентите не рухне, отпадания след само седмица бойно обучение – Ерик е прав, че не е особено вероятно тя да се задържи тук кой знае колко дълго, каквато е дребна. Това не ми харесва, но е факт.

– Как я караш напоследък, Фор? – пита ме Ерик.

Усещам как настръхвам от страх, обезпокоен за момент, че той знае, че шпионирам Макс. Вдигам рамене.

– Горе-долу.

– Макс ми каза, че се опитва да те открие, но теб все те няма – продължава Ерик. – Помоли да разбера какво става с теб.

Лесно се отървавам от съобщенията на Макс – като боклуци, донасяни при мен от вятъра. Враждебната реакция от назначението на Ерик за лидер на кастата може и да не притеснява вече самия него, но притеснява Макс, който никога не е харесвал своето протеже толкова, колкото се очаква от него. Вместо това харесва мен, въпреки че се усамотявам, докато другите Безстрашни се сплотяват.

– Предай му, че съм напълно удовлетворен от позицията, която заемам в момента.

– Значи, иска да ти предложи работа, така ли?

И ето го отново подозрителното проучване, процеждащо се от устата му като слуз от нов пиърсинг.

– Така излиза.

– Но ти не се интересуваш от нея.

– Вече две години това не ме интересува.

– Е, да се надяваме, че той най-после ще го схване.

Потупва ме уж небрежно по рамото, но силата, с която го прави, едва не ме блъсва в масата. Взирам се в него, докато се отдалечава – не обичам да бъда удрян, особено от кльощави фенове на Ерудитите.

– Вие двамата... приятели ли сте? – пита Трис.

– Бяхме в една и съща група послушници. – Решавам да направя изпреварващ удар, да ги настроя срещу Ерик, преди той да ги е настроил срещу мен. – Той идва от Ерудитите.

Кристина вдига вежди, но Трис не обръща внимание на думата „Ерудит“, пренебрегва подозрението, което би трябвало да е изпълнило всяка нейна клетка след живота ù сред Аскетите, и казва:

– И ти ли идваш от друга каста?

– Мислех, че само Прямите ще ми създават грижи с техните безкрайни въпроси – отвръщам. – А сега имам и една Дървена на главата.

Точно както с Кристина преди малко, острата ми реакция цели да затръшне вратата, преди тя да бъде отворена твърде широко. Но устата на Трис се изкривява, сякаш е хапнала нещо кисело, и тя казва:

– Сигурно е така, защото си много отзивчив. Също като ложе от пирони.

Взирам се в нея и тя се изчервява, но не поглежда настрани. Има нещо в нея, което ми е познато, макар да мога да се закълна, че щях да запомня, ако някога бях срещнал дори и за секунда толкова остро момиче Аскет.

– Внимавай, Трис! – казвам. Имам предвид да внимава как говори с мен и с когото и да е в тази каста, която цени всички грешни неща и която не разбира, че когато идваш от Аскетите, да се застъпваш за себе си дори и за дреболии, е връх на храбростта.

Когато изричам името ù, осъзнавам откъде я познавам. Тя е дъщерята на Андрю Прайър. Беатрис. Трис.

„МНОГО СИ ХУБАВА, ТРИС!“

Не съм сигурен, че си спомням какво ме накара да се разсмея, но беше нещо казано от Зийк, нещо весело. Ямата се клати около мен, все едно съм в люлка. Държа се за парапета, за да запазя равновесие, и вливам в гърлото си остатъка от това, което пия.

Нападение срещу Аскетите? Какво нападение срещу Аскетите? Едва си спомням.

Е, това всъщност е лъжа, но никога не е късно да си създадеш малко комфорт, като се самозалъгваш.

Виждам руса коса в тълпата и я проследявам до лицето на Трис. Като никога тя не е облечена в няколко слоя дрехи и яката на фланелката не опира право в гърлото ù. Мога да забележа формата ù... Спри! – смъмря ме глас в главата ми, преди мисълта да продължи по-нататък.

– Трис! – Думата изскача от устата ми, преди да я спра, но така и не си правя труда да се опитам. Тръгвам към нея, като пренебрегвам втренчените погледи на Уил, Ал и Кристина. Лесно e – нейните очи изглеждат по-ярки и по-пронизващи отпреди.

– Изглеждаш... различно – казвам. Имам предвид по-възрастна, но не искам да реши, че преди е изглеждала по-млада. Може и да няма извивки на всичките места, на които по-възрастните жени имат, но е невъзможно да гледаш лицето ù и да виждаш дете. Никое дете не притежава такава свирепост.

– Ти също – отговаря тя. – Какво правиш?

– Флиртувам със смъртта – смея се. – Пия край Бездната. Сигурно не е най-мъдрото решение.

– Не, не е. – Тя не се смее. Изглежда предпазлива. От какво се пази, от мен ли?

– Не знаех, че имаш татуировка – взирам се в ключицата ù аз. Там има три черни птици. Обикновени са, но изглеждат като че ей сега ще излетят от кожата ù. – Така и предполагах. Врани.

Искам да попитам защо ù е да татуира на тялото си един от най-лошите си страхове, защо иска да носи белега на страха си завинаги, вместо да го погребе засрамена. Явно не се срамува от някогашния си живот по същия начин като мен.

Поглеждам обратно към Зийк и Шона, които са се опрели на парапета.

– Бих те поканил да се пошляеш с нас – казвам, – но не е редно да ме виждаш в този вид.

– В какъв вид? – пита тя. – Пиян ли?

– Ами, да... всъщност не. – Внезапно спира да ми е забавно. – По-скоро искрен.

– Ще се престоря, че нищо не съм видяла.

– Много мило от твоя страна. – Навеждам се по-близо до нея, отколкото бях решил, и усещам хладната, гладка и деликатна кожа на бузата ù до моята. Щях да се засрамя, че се държа толкова глупаво, толкова нахално, ако тя се беше отдръпнала дори и за секунда. Но не го прави. Даже може би се приближава още повече. – Много си хубава, Трис! – Казвам, защото не съм сигурен дали го знае, а би трябвало.

Този път тя се разсмива.

– Слушай, направи ми услуга и стой по-далече от Бездната, става ли?

– Дадено.

Тя се усмихва и за първи път се замислям дали не ме харесва. След като все още е способна да ми се усмихва, докато съм в това състояние... ами... може би ме харесва.

Знам едно нещо със сигурност: предпочитам тя, а не алкохолът да ми помага да забравям колко ужасно място е светът.

БЛАГОДАРНОСТИ

Благодаря ви, благодаря ви, благодаря ви!

На своя съпруг, на семейството (Рот-Ридз-Рос, Фич, Краус, Пакуит, Джонсън и всички останали) и на приятелите (и писатели, и не-писатели – надлъж и шир) – за постоянната подкрепа, щедрост и прошка, без които най-вероятно щях да загина. Не, сериозна съм.

На моята приятелка и агент Джоана Волп за неспирната добрина и мъдрост и за Всички Добри Неща. Катрин Тегън, приятелка и редактор, за всички видове редакторска мъдрост и много усилената работа. На целия екип на „Харпър Колинс“ за това, че не спират да са страхотни по всички възможни начини: Джоуи Типи, Ейми Райън, Барб Фитсаймънс, Брена Франзита, Джош Вайс, Марк Рифкин, Валери Шеа, Кристин Кокс, Джоан Гуарданела, Лорън Флауър, Алисън Лисноу, Санди Ростън, Даян Нотън, Колин О’Конъл, Обри Паркс-Фрийд, Марго Ууд, Пати Росати, Моли Томас, Онъли Смит, Андреа Папенхаймър, Кери Мойна, Кейти Фейбър, Лиз Фрю, Хедър Дос, Джени Шеридън, Фран Олсън, Деб Мърфи, Джесика Абел, Саманта Хагербаумер, Андреа Розен, Дейвид Улфсън, Джийн Макгинли, Алфа Вонг, Шийла Хоули, Руико Токунага, Катлийн Гаринг, Бет Ивс, Кейти Бигнел, Карен Джеконски, Шон Макманъс, Ранди Розема, Пам Мур, Розан Романело, Мелинда Уийгъл, Гуен Мортън, Лилиан Сън, Розан Лауър, Ерика Фергюсън и, разбира се, на Кейт Джаксън, Сюзън Кац и Брайън Мъри. Няма начин да имам по-прекрасно издателство.

На Даниел Бартел, за търпеливия ти ум и за постоянното насърчение – особено за тези истории. На Поуа Шах-базиян, че ми показа как да бъда стабилна дори и по време на буря (още работя над това). На всички от New Leaf Literary, че работят толкова упорито и толкова качествено. На Стив Йънгър, поравно за чувството за хумор и за юридическата храброст.

И накрая, но в никакъв случай, в никакъв случай не на последно място: на читателите на „Дивергенти“ (послушниците!) по цялото земно кълбо. Вашият ентусиазъм спрямо героите ме развълнува и заради него седнах да напиша тези истории. Той ме тласкаше напред през трудните моменти.

Усещам, че единственият правилен начин да приключа с благодарностите е с вас.

Бележки

[1] Запалителната свещ е елемент от запалителната система на двигателите с вътрешно горене. – Б. пр.

[2] На английски език думата ash означава пепел. – Б. пр.

[3] Ъперкът – в традиционния бокс това е удар, нанесен от долу нагоре с юмрук и използван при близък бой. – Б. пр.

Content

Вероника Рот
ФОР

УВОД

ТРАНСФЕРЪТ

ПОСЛУШНИКЪТ

СИНЪТ

ПРЕДАТЕЛЯТ

Още ексклузивни сцени от ДИВЕРГЕНТИ, разказани от гледната точка на Тобиас!

„ПЪРВИЯТ СКОЧИЛ – ТРИС!“

„ВНИМАВАЙ, ТРИС!“

„МНОГО СИ ХУБАВА, ТРИС!“

БЛАГОДАРНОСТИ

Бележки