Марі Катрін д’Онуа

ЧАРІВНІ КАЗКИ

ПАЛАЦ ПОМСТИ

Жили собі в давні часи король і королева Ісландії, у яких після двадцяти років подружнього життя народилася донечка. Її народження невимовно їх втішило, бо вони давно вже втратили надію мати дитину — спадкоємця свого королівства. Маленьку королівну назвали Іміс; уже в ранньому дитинстві її чарівність обіцяла пишно розквітнути з плином часу. У всьому світі ніхто і ніщо не могли б зрівнятися з нею, якби бог Кохання, вважаючи справою честі отримати в своє підданство це чудове створіння, завчасно не потурбувався про те, щоб при цьому ж дворі народився принц, чарівність якого ні в чому не поступалася принадності Іміс. Його звали Філакс, він був сином брата короля Ісландії і на два роки старший за королівну. Діти росли разом і були дуже близькими друзями, як це часто трапляється в дитинстві, особливо серед родичів. Невдовзі прокинулися в їхніх серцях взаємні захоплення й ніжність. Королевич і королівна ніколи не бачили кращих за себе, отже, не було жодних перепон для появи почуття, що охопило їх обох, хоча й самі не знали, як воно називається. Король і королева з радістю спостерігали за народженням цього почуття. Вони любили молодого Філакса, він був принцем однієї з ними крові, до того ж ніхто інший з дітей не відзначався такими чудовими рисами.

Здавалося, все сприяє їхньому коханню, і одного чудового дня Філакс стане найщасливішим з усіх людей.

Королівні виповнилось років дванадцять, коли, люблячи дочку з невимовною ніжністю, королева зажадала дізнатися про її долю в однієї феї, чутки про дивовижні здібності якої розійшлися по всьому світу. Вона поїхала до неї, узявши з собою й дочку.

Сумуючи в розлуці з Філаксом, королівна дивувалася: навіщо турбуватися про майбутнє, якщо сьогодення таке приємне. Філакс залишився з королем, проте ніякі придворні розваги не могли розвіяти його тугу за королівною.

Коли вони дісталися до палацу феї, їх зустріли з великими почестями, хоча самої господині вдома не було. Зазвичай вона перебувала на самоті на вершині досить віддаленої гори, де заглиблювалась у вивчення чарівницької науки, яка здобула їй всесвітню славу. Дізнавшись про приїзд гостей, фея одразу ж повернулась. Королева представила їй дочку-принцесу, назвала її ім’я, час народження, але чаклунці все це було відомо (адже Фея з Гори знала все). Вона пообіцяла королеві дати відповідь за два дні і знову вирушила на свою гору. Повернувшись на початку третього дня, Фея запросила королеву зійти в сад, де вручила їй запечатані таблички з пальмового листя, наказавши відкрити їх лише в присутності короля. Однак королева, бажаючи вдовольнити свою цікавість, почала розпитувати про долю своєї дочки. «Велика королево, — відповіла на те Фея з Гори, — я не можу сказати з певністю, яке нещастя загрожує принцесі, але бачу, що кохання посідатиме в її житті важливе місце. Ніколи ще краса не викликала таких шалених пристрастей, як ті, що розпалюватиме Іміс». Втім, не треба бути феєю, щоб напророчити Іміс численних закоханих у неї. Здавалося, очі принцеси вже наказували всім любити її, як передрікала Фея.

Тим часом Іміс, яку її власна доля турбувала набагато менше, ніж розлука з Філаксом, заходилася збирати квіти. Однак, заполонена своїм почуттям і бажанням якнайшвидше поїхати звідси, вона забула про букет, в задумі полишила його і приєдналась до матері, що саме прощалася з Феєю. Чарівниця поцілувала Іміс, захоплено її розглядаючи, бо принцеса була таки цього варта. «Коли вже я не можу, — мовила Фея, таємниче помовчавши хвилину, — коли вже я не можу, прекрасна королівно, змінити вашу долю, я спробую хоч трохи допомогти вам уникнути уготованих нещасть».

Потім вона зірвала кілька конвалій і знову звернулася до Іміс: «Завжди носіть ці квіти, вони не зів’януть ніколи. До того часу, поки не розлучитеся з ними, матимете надійний захист від біди, яка загрожує вам». І прикрасила букетом волосся Іміс. Квіти, здавалося, підкорились намірам Феї: щойно опинились на голові королівни, як самі уквітчали її гарненьким султаном, чисто білий колір якого ще більше відтіняв ні з чим не зрівнянну шкіру Іміс.

Королева вирушила додому, тисячу разів подякувавши Феї, і незабаром прибула до Ісландії, де весь двір із нетерпінням чекав на повернення принцеси. Ніколи ще радість не сяяла так ніжно й палко в очах закоханих, як у поглядах Іміс та Філакса. Лише королю розкрили таємницю султана з конвалій; квіти так пасували до прегарного чорного волосся королівни, що видавалися усім звичайною прикрасою, яку Іміс сама собі вибрала в садах уФеї. Королівна охочіше розповідала Філаксу про смуток, що охопив її в розлуці з ним, ніж про нещастя, які готувала для неї доля. Хоча Філакса дуже стурбувало пророцтво Феї, радість зустрічі переважила: нещастя були такі примарні й далекі, що закохані швидко про них забули, віддаючись ніжності бачити одне одного.

Тим часом королева розповіла королю про свою мандрівку і про таблички Феї. Розкривши їх, вони побачили викарбувані золотими літерами вірші:

Надія, обіцянками багата,

Приховує сувору прикрість долі,

І на Іміс біда чатує клята

Через надмір блаженства й талану доволі.

Король і королева були дуже занепокоєні таким пророцтвом і марно намагалися знайти йому якесь пояснення. Вони нічого не сказали королівні, бажаючи позбавити її зайвих переживань.

Одного чудового дня, коли Філакс поїхав на полювання (а це траплялося досить часто), Іміс гуляла на самоті у миртовому лабіринті й сумувала, бо їй здавалося, що Філакс не вертається надто довго; картала себе за нетерпіння, яке він з нею, очевидно, не поділяв. Отже, перебуваючи в глибокій задумі, вона раптом почула голос, який говорив їй:

«Чому ви сумуєте, прегарна королівно? Якщо Філакс байдужий до блаженства бути коханим, я пропоную вам серце, у тисячу разів вдячніше і глибоко зворушене вашою чарівністю, стан, досить високий, щоб його бажала будь-яка дівчина, і владу, яку визнає весь світ».

Королівна страшенно здивувалась, вона була певна, що в лабіринті, крім неї, нікого немає. Однак нічого не сказала і здивувалася ще більше, коли той же голос відповів на її думки. Принцеса роззирнулася і побачила в повітрі маленького чоловічка верхи на хрущі.

«Не бійтеся, прекрасна Іміс, — мовив він, — немає на світі покірнішого закоханого, і хоча сьогодні я з’явився перед вами вперше, кохаю вас уже давно і милуюся щодня».

«Як же ви мене здивували! — сказала королівна. — Оце так! Ви бачите мене щодня і знаєте про що я думаю? Але якщо це правда, то мусите розуміти: кохати мене — марна річ. Філакс, якому я віддала своє серце, такий любий мені, що назавжди залишиться його володарем. І хоча зараз я ним не дуже задоволена, проте ніколи ще так палко його не кохала. Скажіть мені, хто ви і де ви мене бачили?»

«Я Чарівник-Поганин, — відповів він, — моя влада поширюється на весь світ, крім вас, панночко. Уперше я побачив вас у саду Феї з Гори. Я ховався в одному із зірваних вами тюльпанів і спочатку сприйняв за щасливе передвістя випадок, що ви вибрали саме мою квітку. Я сподівався, що ви заберете мене з собою, та ви надто заглибились у приємні мрії про Філакса. Кинувши квіти долі, ви залишили мене в саду найзакоханішим з усіх людей. З тієї самої миті я відчув, що ніщо, крім радості кохати вас, не може дати мені щастя. Думайте про мене, чарівлива Іміс, якщо можете, і дозвольте іноді нагадувати вам про своє кохання».

За цим він зник, а королівна повернулася до палацу, де зустріла Філакса, і всі її страхи розвіялись. Вона з таким задоволенням слухала його виправдування щодо надто довгого полювання, що спочатку навіть забула розповісти про свою пригоду. Та, зрештою, повідала йому про неї.

Незважаючи на свою відвагу, юний королевич злякався крилатого суперника, адже не міг змагатися з ним за королівну, навіть ризикуючи власним життям. Проте султан з конвалій вгамував його страх перед чаклунством, а ніжне ставлення Іміс дозволяло не боятися змін в її почуттях.

Прокинувшись наступного дня після пригоди в лабіринті, королівна побачила, що по її кімнаті літають верхи на бджолах дванадцять маленьких німф, тримаючи в руках крихітні золоті кошики. Німфи наблизились до ліжка принцеси, привітали її і поставили кошики на столик з білого мармуру, який несподівано з'явився посеред кімнати. Ледве торкнувшись столу, кошики виросли до звичайних розмірів. Тоді німфи ще раз вклонилися Іміс. Одна з них підлетіла до її ліжка ближче за інших і щось кинула туди, і потім всі вони полетіли геть. Незважаючи на подив, викликаний незвичайним видовищем, королівна взяла те, що німфа залишила біля неї, — то був прегарний смарагд. Він розкрився від першого ж дотику королівни: там знаходилась трояндова пелюстка, на якій були написані такі вірші:

Нехай усесвіт з подивом почує,

Яку чудесну владу має погляд ваш.

Кохаючи, я з насолодою відчую

Страждання бажані заради вас.

Королівна не могла отямитись від подиву, але, зрештою, покликала придворних дам, які прислуговували їй. Побачивши стіл і кошики, придворні були вражені не менше за Іміс. Король, королева і Філакс також поспішили до неї, принцеса розповіла їм про все, а втім, не згадуючи про послання закоханого. Вона вирішила, що мусить розповісти про це одному лише Філаксу. Усі роздивлялися таємничі кошики, вщерть наповнені коштовним камінням надзвичайної краси й цінності, що викликало найбільше здивування присутніх. Королівна не захотіла навіть доторкнутися до них і, вибравши мить, тихенько наблизилась до. Філакса і дала йому смарагд із пелюсткою троянди. Королевич дуже засмутився, прочитавши листа свого суперника. Щоб заспокоїти принца, Іміс розірвала пелюстку у нього на очах. Та якою дорогою ціною мусила вона заплатити за цей вчинок!

Протягом кількох наступних днів королівна нічого не чула про Поганина і вже тішила себе думкою, що її зневага охолодила його пристрасть; Філакс жив тією ж надією. Як завжди, королевич поїхав на полювання. Він зупинився на самоті біля джерельця, щоб освіжитися студеною водою. При ньому був смарагд, подарований королівною. Із задоволенням згадуючи про цю жертву, він вийняв його з кишені, щоб роздивитися ще раз, та смарагд одразу ж вислизнув у нього з рук і, ледь торкнувшись землі, перетворився на візок. Із джерельця вийшли два крилаті чудовиська й самі впряглися у візок. Філакс дивився на них без страху, бо не знав такого почуття. Та все ж захвилювався, коли якась нездоланна сила перенесла його до смарагдового візка і той одразу ж знявся в повітря. Крилаті чудовиська з надзвичайною легкістю помчали принца невідь-куди. Настала ніч; після марних пошуків Філакса у лісі мисливці повернулися до палацу, сподіваючись, що він уже там. Але в палаці його теж не було. Ніхто не бачив королевича з того часу, як він поїхав на полювання. Король наказав відновити пошуки. Весь двір поділяв його занепокоєння; обшукали ліс, околиці й повернулися лише на світанку, не знайшовши жодних слідів королевича. Іміс провела безсонну ніч, охоплена відчаєм через втрату коханого, марно намагаючись знайти цьому пояснення. Вона вийшла на терасу, зустрічаючи тих, хто їздив на пошуки Філакса, але їй сказали, що доля його невідома. Іміс знепритомніла, її віднесли до покоїв, і одна з жінок, що поралась біля неї, вкладаючи у ліжко, зняла з голови принцеси султан із конвалій, який оберігав її від чаклунських чар. Ледве його було знято, як кімнату огорнула темна хмара, і Іміс зникла. Від такої втрати короля з королевою охопив невимовний відчай.

Прийшовши до тями, королівна побачила, що перебуває в кімнаті з барвистих коралів, а підлога вистелена перламутром. Її оточували німфи, прислуговуючи з глибокою шанобливістю. Вони були вродливі, одягнені у пишні вишукані шати. Іміс одразу ж запитала, де вона.

«Ви там, де вас обожнюють, — відповіла одна німфа. — Вам нема чого боятися, прекрасна королівно, ви знайдете тут усе, чого тільки забажаєте».

«Отже, Філакс тут, — вигукнула принцеса, і її очі радісно заблищали, — найбільше щастя для мене — бачити його».

«Ви надто довго пам’ятаєте невдячного, — відгукнувся тоді Поганин, який раптом з’явився перед нею. — Королевич покинув вас і не гідний більше вашого кохання, забудьте прикрощі, володарюйте в цьому краю, прекрасна королівно, і незліченні скарби, і всі можливі розваги до ваших послуг». Іміс відповіла на промову Поганина лише потоком сліз. Він пішов, боячись ще більше роз’ятрити її серце. Німфи залишилися біля королівни й намагалися розрадити своїм піклуванням. їй подали чудовий обід, але вона відмовилась від страв; однак наступного дня бажання побачити Філакса збудило в ній потяг до життя. Вона поїла, а щоб розвіяти тугу, німфи показали їй палац. Він був із блискучих скойок та різноколірних коштовних камінців, що справляло незабутнє враження; стояли в ньому меблі із щирого золота — витвір чарівного мистецтва фей. Показавши Іміс чудовий палац, німфи повели ЇЇ в сад, красу якого неможливо описати. Там вона побачила блискучу карету, запряжену шестериком оленів, якими правив карлик. Її запросили до карети, Іміс підкорилася, німфи сіли поряд з нею. Їх повезли на берег моря, де одна німфа розповіла Іміс, що на цьому острові царює Поганин, який зробив з нього завдяки своєму чарівному мистецтву найпрекрасніше місце на світі. Розповідь німфи перебили звуки музики. Все море було вкрите маленькими кораловими човниками вогненного кольору, наповненими усім тим, чим може порадувати чудове морське свято. Серед маленьких човників вирізнявся своїми розмірами один, де перлами були викладені вензелі Іміс. Його тягнули два дельфіни. Човен наблизився до берега. Королівна увійшла в нього разом із німфами, й тієї ж миті перед нею з’явилася вишукана страва, а з човників довкруг полинула чарівна музика. Усі оспівували лише її, та ніщо не втішило Іміс. Вона знову сіла в карету й повернулася до палацу, охоплена невимовною тугою. Увечері Поганин з’явився знову. Він побачив, що королівна байдужіша до нього, ніж будь-коли, та це не збентежило його: він мав надію на своє терпіння і вірність. Чарівник іще не знав, що найстійкіші в коханні далеко не завжди найщасливіші. Щодня він влаштовував на честь королівни свята, розваги, вони викликали захоплення у всіх присутніх, крім тієї, заради якої усе це робилося. Іміс хвилювала лиш розлука з коханим.

Нещасний королевич був перенесений крилатими чудовиськами до лісу, що належав Поганину і називався Лісом Смутку. Щойно Філакс там опинився, як смарагдовий візок зник разом із чудовиськами. Вражений королевич покликав на допомогу всю свою відвагу — єдину опору, на яку міг розраховувати у цьому місці. Спочатку він пройшовся кількома стежками: ліс був жахливий, сонце ніколи не проникало крізь густий морок. Він не знайшов нікого, навіть тварин; здавалося, звірів також відлякувало таке моторошне місце. Філакс жив там, харчуючись зібраними в лісі дикими плодами.

Дні минали у смертельній тузі. Розлука з королівною кидала його в розпач, іноді він розважався тим, що мечем, який залишився в нього, вирізав слово «Іміс» на деревах, аж ніяк не гідних носити це ніжне ім’я, та коли кохаєш по-справжньому, примушуєш служити своєму почуттю навіть речі, здавалося б, зовсім для цього не призначені. Водночас королевич з кожним днем все далі заглиблювався в ліс. Проживши там цілий рік, якось вночі він почув жалібні голоси, але не міг розібрати жодного слова. Хоч би якими страшними здавалися ті нічні скарги в такому безлюдному місці, бажання позбутися самотності й зустрітися з такими ж нещасними, як він сам, щоб разом оплакувати свої біди, примусило його з нетерпінням чекати ранку й негайно вирушити на пошуки тих, чиї голоси він почув.

Королевич попростував у тому напрямку, звідки вночі долинало квиління. У марних пошуках минув цілий день, та врешті, коли вже сутеніло, Філакс побачив серед поріділих дерев руїни колись пишного й вельми просторого палацу. Він зайшов у двір і наблизився до якогось підвищення на п’єдесталі з чорного мармуру: це була звалена докупи зброя — шоломи, щити, старовинні мечі, що нагадували безладно нагромаджені трофеї. Філакс уважно їх розглядав, сподіваючись знайти хоч який-небудь слід, котрий вказував би на те, кому належав цей обладунок. Врешті-решт він побачив на п’єдесталі напівстертий від часу напис і з великими труднощами розібрав такі слова:

Невмирущій пам’яті і славі феї Цеореї присвячується.

На цьому місці одного дня вона перемогла любов

і покарала зрадливих коханців.

Цей напис нічого не прояснив для Філакса, тому принц вирішив іти лісом далі, але тут настала ніч. Він сів біля підніжжя кипариса й одразу ж почув ті самі, що й минулої ночі, голоси. Найбільше його вразило те, що стогнали, мов люди, дерева, які його оточували. Королевич підвівся, вихопив меч і вдарив по найближчому кипарису. Він збирався вдарити ще, як раптом дерево скрикнуло: «Зупинись, зупинись, не кривдь нещасного королевича, який не в змозі захистити себе».

Філакс опустив меч і, оговтавшись від несподіванки, спитав у кипариса, яким же чином він може бути одночасно і людиною, і деревом.

«Я з радістю розповім тобі про це, — відповів кипарис, — бо коли вже вперше за дві тисячі років доля дає мені можливість поділитися з кимось спогадами про мої незгоди, я не хочу втратити її. Усі дерева, які ти тут бачиш, були колись іменитими принцами і відзначалися неперевершеними чеснотами. У цих краях царювала фея Цеорея. Вона була вродлива, але її чаклунське ремесло принесло їй ще більшу славу, ніж краса. Фея вдалася до своїх чар, щоб підкорити нас своїм законам. Вона покохала молодого Орізея, королевича, наділеного прекрасними якостями й гідного кращої долі. До речі, — додав кипарис, — це той дуб, що стоїть ось поруч зі мною».

Філакс подивився на дуб і почув, як той тяжко зітхнув, мабуть, пригадавши усі свої біди.

«Щоб принадити королевича до свого двору, — вів далі кипарис, — фея оголосила турнір; ми всі поквапились скористатися цією нагодою, щоб здобути собі славу. Орізей був серед тих, хто виборював головний приз — зачарований обладунок, який робив свого володаря невразливим. На горе, переможцем виявився я. Цеорея, розгнівана тим, що доля вчинила проти її волі, вирішила помститися нам за цей фатальний удар: вона зачарувала дзеркала, якими була прикрашена галерея замку. Ті, хто бачив її відображення в цих фатальних дзеркалах хоч раз, не могли не спалахнути до неї жагучою пристрастю. Саме тут вона прийняла нас після турніру, ми побачили її відображення, і фея видалась нам такою прекрасною, що навіть ті, хто до того часу ще не звідав жодних почуттів, в одну мить втратили спокій, а ті, хто кохав, так само легко забули своїх коханих. Ми вже й не думали залишати палац феї, прагнучи лише одного — сподобатися їй. Марно державні справи вимагали нашого повернення до своїх володінь. Усе здавалося не гідним нашої уваги, окрім надії завоювати любов Цеореї. Тільки Орізей користувався її прихильністю, а почуття інших королевичів фея принесла в жертву своєму дорогому коханому. Здавалося, що на деякий час кохання пом'якшило жорстокий норов Цеореї, але невдовзі її злостивий характер взяв гору і вона помстилася сусіднім королям за незначні образи жахливими вбивствами. Зловживаючи чаклунством, вона зробила нас знаряддям своїх жорстоких намірів. Орізей марно намагався не допустити беззаконня: фея кохала його, але не підкорялася йому.

Одного разу, повернувшись після бою, де заради Цеореї переміг велетня, якого вона послала битися зі мною, я підніс їй зброю переможеного. Фея була сама в дзеркальній галереї. Я поклав трофеї до її ніг і почав говорити про своє кохання із надзвичайним запалом, який, до того ж, посилювала чарівність цього місця. Але замість того, щоб якось віддячити мені за успіх у битві і за любов, Цеорея поставилася до мене з нестерпною зневагою.

Пішовши в один із кабінетів, вона залишила мене в галереї, охопленого невимовним відчаєм і люттю. Я ще довго перебував там, не знаючи, що робити, бо чари феї позбавляли нас можливості змагатися з Орізеєм. Піклуючись про життя свого коханого, жорстока Цеорея зробила нас ревнивими, але позбавила такого природного для людей бажання помститися щасливому супернику. Нарешті, походивши деякий час по галереї й згадавши, що саме в цьому місці я запалав коханням до феї, я вигукнув: „Тут зародилася нещасна любов, яка довела мене до відчаю! Отже, злощасні люстра, що стільки разів віддзеркалювали красу несправедливої Цеореї, яка звабила моє серце й розум, я покараю вас за цей злочин: ви показали її занадто принадною“.

З тими словами я схопив дубець велетня й заходився гамселити ним по дзеркалах; не встиг я їх розбити, як відчув набагато сильнішу, ніж кохання, ненависть до Цеореї. Тієї ж миті королевичі, мої суперники, також відчули, як розриваються їхні пута, і навіть Орізей засоромився чаклунського кохання. Цеорея марно намагалася втримати коханого сльозами, він став байдужим до неї й не звертав уваги на її волання. Ми пішли геть усі разом, щоб покласти край нашому нещасливому перебуванню у цьому палаці, та коли перетинали подвір’я, небо враз запалало, й почувся страшенний гуркіт. Ми стали як вкопані й не могли зрушити з місця, а фея, знявшись у повітря на величезному змії, люто крикнула нам:

„Зрадливі королевичі, я покараю вас нескінченною мукою за вчинене вами зло. Ви розірвали мої чари, підкорятись яким було для вас надто високою честю. А ти, невдячний Орізею, нарешті я перемогла своє кохання до тебе. Я так зраділа цій перемозі, що примушу тебе терпіти ті ж самі муки, що й твоїх суперників. Я зроблю так, — додала вона, — на згадку про цю подію, щоб розбите люстро завжди було передвістям зради коханого“.

Промовивши ці слова, фея зникла в повітрі. Нас було перетворено на дерева, а жорстока Цеорея залишила нам розум, певно, лише для того, щоб посилити наші страждання. Час зруйнував цей розкішний палац, який був свідком наших нещасть, і ти єдиний прийшов до цього страшного лісу за останні дві тисячі років, що ми тут.»

Філакс збирався відповісти Кипарису, коли несподівано був перенесений до чарівного саду. Там на нього чекала прекрасна німфа, яка сказала, наблизившись з привітним виглядом:

«Якщо побажаєте, Філаксе, за три дні ви зустрінетесь із королівною».

Не тямлячи себе від радощів, королевич кинувся до її ніг, щоб у такий спосіб висловити свою вдячність. У той же час в повітрі перебував Поганин, заховавшись у хмаринці разом із королівною Іміс. Він тисячу разів говорив їй про невірність Філакса, проте вона відмовлялася вірити ревнивому закоханому. Тоді він влаштував так, щоб вона могла впевнитись у його словах про легковажність королевича. Принцеса побачила задоволеного Філакса в ногах у німфи і впала у відчай, бо не могла більше сумніватися в невірності коханого. Поганин навмисне не опустив її на таку відстань до землі, звідки вона могла б почути, про що Філакс розмовляв з німфою, адже та з’явилася перед королевичем за велінням чаклуна.

Потім Поганин переніс Іміс на свій острів і незабаром переконався, що своєю підступністю лише роз’ятрив горе прекрасної королівни, а до нього вона, як і раніше, залишалась байдужою. Упевнившись з відчаєм, що удавана зрада королевича не дала бажаних наслідків, чаклун вирішив помститися закоханим за їхню вірність. Він не був жорстоким, подібно до феї Цеореї, своєї прабабусі, тому вигадав помсту, відмінну від тієї, якою та покарала своїх нещасних залицяльників. Він не хотів згубити ні кохану королівну, ні навіть Філакса, якому вже завдав чимало лиха. Обмежуючи свою помсту бажанням зруйнувати таку нелюбу йому пристрасть закоханих одне до одного, чаклун спорудив на своєму острові кришталевий палац і подбав про те, щоб там було все необхідне для вельми приємного життя, крім можливості залишити те чарівне помешкання. Він зачинив там німф і карликів, які мали прислуговувати Іміс та її коханому, і коли все було готове до їхнього прийому, переніс туди обох закоханих.

Спочатку їм здавалося, що вони на вершині блаженства, і молодята були нескінченно вдячні Поганину за таку приємну кару. Поганин не хотів бачити їх разом і, розуміючи, що з часом це видовище буде для нього все менш болючим, поїхав подалі від кришталевого палацу, накресливши на ньому чарівною паличкою такий напис:

Страждання, туга й гіркота розлуки

Знесилили Філакса та Іміс.

Не в змозі їхню вірність подолати,

Хотів Поганин за образу покарати,

І щоб кохання ніжне звести до розпуки,

У місці помсти їх прирік

Лише одне одного споглядати.

Кажуть, що через кілька років задум Поганина здійснився. І що прекрасна Іміс та Філакс, після того як звершилося пророцтво Феї з Гори, так само палко бажали повернути султан із конвалій, щоб зруйнувати приємні чари, як раніше пильнували його, аби вберегти себе від напророчених нещасть.

До миті згубної закохані щасливі

Палали полум’ям незгасної любові.

Ніщо їх почуття не загасило б незрадливі,

Коли б Поганин таємниці не розкрив сумної,

Як надмір щастя перетворити в дні тужливі.

ЛИСТЯНИЙ КОРОЛЕВИЧ

В одному з тих куточків світу, назву якому міг би дати лише поет, а народ його назвав країною фей, правив колись король, відомий в усьому світі своєю доброчесністю, чим здобув собі славу і повагу всіх монархів свого часу.

Багато років тому він втратив королеву, свою дружину. Вона не залишила йому сина, та він сам більше не хотів мати дітей з тих пір, як у них народилася дочка така прекрасна, що з першої ж миті він віддав їй усю свою любов і ніжність.

Дівчинку назвала Чарівливою одна фея, близька родичка королеви, і напророчила, що розум і краса юної принцеси перевершать усі сподівання, хоч би якими прекрасними вони видавалися. Проте фея застерегла: щастя принцеси буде довершеним лише в тому випадку, коли її серце назавжди збереже вірність першим враженням кохання. Та хіба можна бути певним у щасливій долі королівни за такої перестороги? Король, для якого понад усе на світі важило щастя Чарівливої, палко бажав, щоб її доля була підвладна якомусь іншому фатуму, але ніхто не може на власний розсуд змінити своє визначене майбутнє, отже, він тисячу разів просив фею наділити юну принцесу вірністю, подібно до того, як вона дарує іншим розум і красу. Але фея, вельми досвідчена у своєму мистецтві, аби не вводити людей в оману щодо можливостей чародійства, відверто сказала королю, що влада фей не поширюється на сердечні примхи, проте пообіцяла, що докладе всіх зусиль, аби закріпити в душі юної королівни почуття, з якими пов’язане її щастя.

Повіривши цим обіцянкам, король віддав Чарівливу турботам феї, ледве тій виповнилося п’ять років. Він волів позбавити себе втіхи бачити дочку, ніж віддати її майбутнє на волю випадку.

Фея забрала з собою маленьку королівну. Радість і новизна повітряної мандрівки у маленькій блискучій кареті дуже швидко розрадили дівчинку, притамували гіркоту розлуки з батьком королем і його двором. На четвертий день подорожі летюча карета зупинилася посеред моря на скелі надзвичайних розмірів; вона була із суцільного блискучого каменя, колір якого точно відтворював небесну блакить. Фея із задоволенням відзначила, що цей колір дуже сподобався Чарівливій, і вважала таку обставину щасливим передвістям на майбутнє, бо він означає вірність. Потім фея торкнулася скелі золотою паличкою, кам’яні нетрі одразу ж розкрились, і Чарівлива разом із феєю опинилася у найпрекраснішому в світі палаці. Він був зведений з того ж каменю, що й скеля, і той самий колір панував в усіх розписах, на меблях, проте він так майстерно поєднувався із золотом і коштовним камінням, що замість того, щоб надокучати, завжди залишався приємним для ока. Юна Чарівлива мешкала в чудовому палаці разом із вродливими дівчатками, яких фея привезла з різних країн, щоб вони прислуговували королівні та розважали її. Принцеса провела тут своє дитинство у найрізноманітніших розвагах. Дівчині виповнилося чотирнадцять років, і фея ще раз звірилася з зірками, щоб не пропустити той час, коли серце Чарівливої заполонить пристрасть, якій, власне, треба більше радіти, ніж боятися, хоча б якою небезпечною вона видавалася. Чаклунка точно вирахувала по зірках наближення фатальної миті, коли повинна визначитись доля юної королівни.

Фея мала племінника і любила його з невимовною ніжністю. Він був того ж віку, що й Чарівлива, навіть народився в один день з королівною. Простежуючи по зірках його долю, фея побачила: вони обіцяють йому те ж саме, що й королівні, тобто повне щастя за умови, коли ніщо не порушить вірність першим почуттям. Однак їй легше було повірити у незмінність його почуттів, ніж у щасливу долю. Для того, щоб він закохався і був вірним своїй обраниці, досить було лиш показати йому Чарівливу. Отже, фея сподівалася, що залицяння юного королевича одного чудового дня зворушать серце Чарівливої. Він був сином короля, брата феї, мав приємну зовнішність і манери, а в юної королівни не тільки не було коханого — вона взагалі не бачила жодного чоловіка з того часу, як оселилася на скелі-острові. Фея тішила себе надією, що те кохання буде взаємним. Отже, вона перенесла королевича, якого звали Арістоном, на ту ж скелю, що правила прекрасній Чарівливій за палац і в’язницю. Він побачив королівну тієї миті, коли вона разом із придворними дівчатами, гуляючи у лісі гіацинтів, плела вінок. Фея заздалегідь повідомила королівну про приїзд Арістона й розповіла про нього все, що могло представити його з найкращого боку і навіть примусити покохати. Та цього разу вона помилилась: після появи Арістона фея не помітила в прекрасних очах королівни того збентеження і подиву, які звичайно є передвісниками ніжної пристрасті. Що. ж до королевича, то сподівання справдились: він палко закохався в Чарівливу. Та й справді, неможливо було бачити її і не обожнювати. Ніколи ще чарівність і краса не поєднувалися так чудово, як в рисах милої королівни. Колір її обличчя був напрочуд гарним, а темне волосся ще виразніше відтіняло його свіжість. Вона мала чарівний рот, а зуби — біліші за перли. У найкращі в світі чисті блакитні очі неможливо було не закохатися. Зросту вона була не дуже високого, але стан мала щонайдовершеніший. Усі її рухи відзначалися надзвичайною грацією, все, що вона робила, все, що говорила, подобалося однаковою мірою. Принцесі досить було однієї усмішки, єдиного слова, щоб засвідчити — розум її такий же принадний, як і зовнішність. От якою і ще в тисячу разів привабливішою, ніж я її змалювала, була Чарівлива. Як же міг Арістон не закохатися в неї з усією жагою молодої пристрасті! Та королівна не звертала уваги на його залицяння, була байдужою до королевича. Фея помітила це й відчула таку прикрість, що перевершити її міг лише біль самого Арістона. Вона побачила по зірках: той, кому дістанеться Чарівлива, матиме владу на землі і на морі. Тому честолюбна фея палко бажала, щоб її племінник зворушив серце королівни. Арістон прагнув того ж самого заради свого кохання. Тоді фея вирішила: якщо королевич буде посвячений в її науку не гірше за неї, то, можливо, знайде спосіб стати для Чарівливої жаданим.

Проте фея, сама нікого не кохаючи, не відала, що секрет сподобатись можна віднайти далеко не завжди, хоч би яким жагучим було прагнення це зробити. Отже, за короткий час вона навчила принца Арістона усім тим премудростям, що відомі тільки феям. Проте він вивчив їх без особливої втіхи і лише тому, щоб зарадити цим своєму коханню. Королевич почав влаштовувати за їхньою допомогою найрізноманітніші свята на честь Чарівливої. Вона була в захопленні від чудових вигадок і навіть дозволяла собі іноді похвалити найшляхетніші розваги з тих, що винаходив заради неї закоханий королевич, проте загалом сприймала його турботи й увагу як належну данину своїй красі і вважала, що винагороджує його достатньо, приймаючи їх без гніву. Арістон був у відчаї, бо його почуття залишалися без відповіді, та незабаром мусив визнати, що час, коли він з повною на те підставою скаржився на долю і так гостро відчував незгоди кохання, був усе ж таки найщасливішим відтинком життя.

Через рік після свого приїзду на острів він вирішив відсвяткувати той пам’ятний день, коли вперше побачив Чарівливу. Увечері він влаштував на її честь свято в лісі гіацинтів. У найвіддаленіших куточках лунала чудова музика, хоча ніхто не знав, звідки долинають ці приємні звуки. Усе, що виконували невидимі музики, оспівувало ніжну любов Арістона до королівни. Вони закінчили свій незвичайний концерт словами, які повторили декілька разів:

Ні розум, ні жорстока примха долі

Не в змозі припинить мої страждання,

Лишились на надію сподівання;

Я відчуваю, як душа палає.

Кохання б про свою могутність не дізналось,

Якби в кайдани погляду чарівного

мене не закувало.

Після концерту під шатром із срібного газу, підв’язаного намистом із перлів, з’явились чудові страви. Шатро було повністю відкрите з боку моря, що межувало в цьому місці з лісом; воно було освітлене безліччю світильників із блискучих діамантів, сяйво яких могло позмагатися із сонячним промінням. У цьому світлі придворні німфи звернули увагу Чарівливої на напис біля входу в шатро, викарбуваний золотими літерами на рубіні незвичайних розмірів. Його підтримували дванадцять маленьких амурчиків, які одразу полетіли геть, тільки-но королівна прочитала такі вірші:

Ніде й ніколи на усій землі,

Де я ношу твоїх очей кайдани,

Не знайдеться більш відданого серця,

Яке пала в пустелі полум’ям незгасним.

Щоб увінчать тебе безсмертям слави

І кинути весь світ до вівтаря твоїх принад,

Ми оголошуєм всім смертним, що ніколи

Твоя довершеність не матиме завад.

Свято тривало, і королевич Арістон був радий тому, що полонив увагу королівни, якщо не може полонити її серце. Однак незабаром він був позбавлений навіть цієї скромної втіхи, бо всі захопились дивовижним видовищем у морській далині. Якийсь незвичайний предмет наближався до берега. І ось усі побачили, що це закрита з усіх боків альтанка, сплетена з миртового і лаврового гілля, яку з великою швидкістю рухали безліч крилатих риб. Це видовище було тим паче несподіваним для королівни, що раніше вона ніколи не бачила кольору такого, який мала альтанка. Фея, передбачаючи, що подібний колір може завадити її племіннику, повністю виключила його із забарвлення свого острова.

Королівна горіла нетерпінням (що видалося Арістону поганим передвістям для його кохання), бажаючи, щоб альтанка скоріше пристала до берега. Чекати на це довелося недовго, бо крилаті риби вмить домчали її до підніжжя скелі, де й зупинилися, ще більше розпалюючи цікавість юної королівни і всього двору.

Альтанка розчинилася, і звідти вийшов юнак надзвичайної краси; на вигляд він мав років шістнадцять чи сімнадцять. Його вбрання складалося з кількох миртових гілочок, переплетених гірляндою з різнобарвних троянд. Прекрасний незнайомець був здивований не менше, ніж усі інші: краса Чарівливої не дозволяла йому милуватися чимось іншим, хоча саме блиск свята привабив його до цієї скелі. Він наблизився до королівни з граціозністю, яка могла зрівнятися лише з її витонченістю.

«Мене так вразило, — мовив він, — те, що я побачив на цьому березі, що я не можу висловити свого захоплення. Чи може бути, — вів він далі, — щоб у вас, богині краси, не було храмів на усій землі? Які чари ховають вас від смертних?»

«Я зовсім не богиня, — відказала Чарівлива, трохи почервонівши, — а лише нещасна королівна, вивезена з володінь мого батька короля, щоб уникнути сама не знаю якого лиха, напророченого мені тоді, коли я з’явилася на світ».

«Як на мене, вас треба боятися більше, ніж фатального впливу планет на вашу прекрасну долю, така довершена краса мусить перемогти будь-які незгоди. Я відчуваю, що її могутність безмежна, — додав він, зітхаючи, — бо вона в одну мить здобула перемогу над серцем, що, як я думав, назавжди залишиться байдужим. На жаль, люба пані, — провадив він, не даючи їй змоги відповісти, — я змушений залишити цю чарівну місцину, де я побачив вас і назавжди втратив спокій. Незабаром я повернуся сюди, якщо бог кохання буде до мене прихильним».

З тими словами юнак повернувся до своєї альтанки і швидко зник з очей.

Ця пригода так приголомшила і засмутила королевича Арістона, що спочатку він навіть втратив мову: адже через такий же дивний, як і непередбачений, випадок у нього з’явився суперник, і цей суперник видався йому аж надто привабливим. До того ж він, здається, побачив у прекрасних очах королівни, коли та слухала незнайомця, ту саму млість, якої він так палко, але марно домагався. Охоплений відчаєм, якого він усе ж таки не наважувався виказати, королевич відвів Чарівливу до палацу, де вона провела частину ночі у спогадах про цю приємну подію. Обставини тієї зустрічі на прохання королівни безліч разів переповіли придворні німфи, ніби сама вона не була при цьому присутня.

Тим часом королевич Арістон попрямував за порадою до всезнаючої феї, сподіваючись знайти який-небудь таємний засіб, щоб заспокоїти нестерпний біль свого серця, але вона не мала ліків від ревнощів, і кажуть, до цього часу їх так і не знайшли. Королевич і фея почали чаклувати з подвоєною силою, щоб перешкодити поверненню на острів такого небезпечного для їхніх намірів незнайомця, який видався їм чаклуном. Вони оточили скелю жахливими чудовиськами, і ті захопили більшу частину моря. їхня лють, підсилена чаклунським впливом, давала Арістону і феї цілковиту певність у тому, що ніхто не зможе відняти в них прекрасну королівну, адже вони так палко бажали будь-що утримати її біля себе. А Чарівлива ще дужче відчула принадність прекрасного незнайомця, засмучена перешкодами, які поставили на його шляху фея з небожем. Вона вирішила помститися за це принцу Арістону своєю ненавистю — найстрашнішою для того карою. Принц був невтішний, бо накликав на себе ненависть королівни своєю пристрастю, котра, як він вважав, мала розбудити протилежні почуття.

Королівна потай страждала, бо думала, що незнайомець забув про неї. їй здавалося: кохання давно вже повинно було примусити його дотримати своєї обіцянки і повернутися. Та інколи вона сама не бажала його повернення, згадуючи перепони, якими фея і Арістон перекрили доступ до острова. Одного дня, поринувши в ці суперечливі міркування, вона гуляла на самоті на березі моря, бо Арістон не наважувався більше ходити за нею, як раніше (королівна відмовлялася навіть дивитися на розваги, якими її звичайно звеселяли), і дісталася того самого місця, яке так добре запам’ятала після появи незнайомця. Раптом вона побачила на морському просторі невимовної краси дерево, що пливло до скелі. Його колір, той самий, що й миртової альтанки незнайомця, спочатку її звеселив.

Дерево наближалося, і чудовиська хотіли заступити йому шлях, та враз легенький вітерець, поворушивши його гілля, скинув кілька листочків прямісінько на жахливих потвор, і ті одразу ж відступили перед такою легкою зброєю. Більше того, вони вишикувалися круг дерева, немов висловлюючи цим свою пошану. Дерево наблизилося до скелі, не зустрівши на своєму шляху інших перепон, і розкрилося. Усередині на маленькому троні із зелені сидів прекрасний незнайомець. Побачивши Чарівливу, він швидко звівся на ноги і почав розмовляти з нею так розумно й палко, що, розповівши йому в кількох словах про своє життя, вона не змогла приховати, як зворушило її його повернення, і утаїти свою ніжність.

«Але, — додала вона, — чи справедливо, що ви дізналися про мої почуття ще до того, як я довідалася принаймні про ім’я людини, яка їх викликала?»

«Я не мав наміру приховувати від вас своє походження, — відповів чарівний незнайомець, — та, перебуваючи поряд із вами, можна говорити лише про вас. Однак, якщо ви того бажаєте, я підкоряюся і хочу повідомити, що звуть мене Листяним королевичем, я син Весни і морського князя, родича Амфітріти; це дозволяє мені поширювати свою владу на море. Моя імперія охоплює всі куточки землі, де визнають весну, але живу я майже завжди на благодатному острові, де вічно панує та чарівна пора року, яку дарує моя мати. Повітря там завжди чисте, луки вкриті квітами, сонце ніколи не обпікає своїм палючим промінням, воно наближається до острова лише для того, щоб освітити його. Ночей там не буває ніколи, тому його називають островом Ясного дня. Острів населяє народ настільки х люб’язний, наскільки м’який його клімат. Це одне з тих місць, де я пропоную вам приємно і спокійно царювати і де ви будете володаркою мого серця і всього іншого. Але для цього, прекрасна королівно, — вів далі королевич, — потрібно погодитися на те, щоб залишити цю скелю, де ви перебуваєте у справжньому рабстві, хоч як би вас тут вшановували, аби пом’якшити його».

Чарівлива не могла зважитись на негайний від’їзд разом із Листяним королевичем, незважаючи на страх перед чаклунством феї і веління серця. Вона сподівалася, що вперта відмова охолодить кохання Арістона, і тоді фея поверне доньку батькові, у якого Листяний королевич зможе просити її руки.

«Але я хотіла б, принаймні, — сказала королівна, — мати можливість повідомити вам про те, що відбувається на цьому острові, хоча й не знаю, як це здійснити, бо тут все викликає у мене підозру».

«У такому випадку, — відповів Листяний королевич, — я залишаю з вами підданців мого друга. Вони завжди будуть поруч із вами й допоможуть повідомити мені ваші новини. Лише пам’ятайте, прекрасна королівно, про те нетерпіння, з яким я чекатиму на них».

За цим королевич наблизився до свого дерева й доторкнувся до його листя: звідти вилетіли два найгарніших у світі метелики — один вогненно-білий, другий жовтаво-сірий. Королівна захоплено роздивлялася їх, а Листяний королевич сказав їй з усмішкою:

«Бачу, що вас здивував вигляд повірників, яких я залишаю тут. Але ці метелики не тільки те, що ви бачите: вони самі розкриють свою таємницю, коли дозволите їм розмовляти з вами».

Тут Чарівлива помітила вдалині кількох німф, які розшукували її на цьому відлюдді. Вона попросила Листяного королевича якнайшвидше їхати звідси. Він підкорився, незважаючи на нескінченну тугу розставання. Та все ж його помітили і попередили фею й Арістона про повернення незнайомця на острів. Одразу ж, намагаючись позбавити прекрасну королівну засобів і навіть надії знову побачитися з ним, її охоронці спорудили на верхівці скелі башту, щоб надалі почуватися в повній безпеці. їх неприємно вразило те, що сталося з чудовиськами, тому, не покладаючись більше на звичайне чаклування, вони зробили башту і скелю невидимими для будь-кого, хто їх шукатиме.

Таке жорстоке ув’язнення кинуло Чарівливу в розпач, бо королевич Арістон не приховував від неї, що зробив усе невидимим. Він навіть намагався зобразити перед нею таке піклування, як вияв своєї ніжності, але ненависть і презирство Чарівливої до нього зростали з кожним днем, і вже королевич не наважувався з’являтися їй на очі. Проте метелики ніколи не залишали її, і їхній вигляд завжди тішив принцесу, адже вони були подаровані Листяним королевичем.

Одного дня, коли вона сумувала більше, аніж звично, сидячи в задумі на терасі на самому верхів’ї башти, метелик вогненного кольору сів на одну з ваз із квітами, що прикрашали балюстраду, й несподівано звернувся до королівни:

«Чому ви не посилаєте мене попередити Листяного королевича? Він неодмінно примчить на допомогу».

Чарівлива спочатку була так вражена, почувши, як метелик заговорив, хоча коханий і підготував її до такої несподіванки, що деякий час сиділа мовчки. Однак ім’я Листяного королевича допомогло розвіяти подив.

«Я так здивувалася, — звернулась вона до метелика, — почувши ваш голос, що не змогла одразу вам відповісти. Бачу, що ви в змозі попередити Листяного королевича про моє нещастя, але він безсилий щось зробити для мого порятунку, і це лише завдасть йому прикрощів. Він не зможе знайти мене в цьому місці, яке жорстокість моїх ворогів так передбачливо зробила невидимим».

«Воно не таке вже невидиме, як ви вважаєте, — озвався жовтий метелик, підлетівши до королівни, щоб приєднатися до розмови, — я оглянув вашу в’язницю, облетів її і навіть плавав поблизу: вона зникає з очей, коли дивишся на неї з моря, але перестає бути невидимою, якщо піднятися в повітря. Фея, звісно, не вважає цей шлях доступним, якщо не подбала захистити його подібно підступам з моря. Ось та порада, яку я хотів дати вам, коли мій брат порушив мовчання, яке ми зберігали до цього часу».

Така приємна новина вдихнула в серце королівни надію.

«Чи можливо, — мовила вона, — щоб Арістон чогось не передбачив, аби вдовольнити жорстокість свого кохання? Мабуть, його влада і могутність феї поширюються на море і на землю, але не на ефір. Саме це не дозволило королевичу і феї зробити башту й скелю невидимими з неба. Але, — додала Чарівлива, трохи подумавши, — чи зможе Листяний королевич допомогти мені з повітря?»

«Ні, пані, — відповів метелик вогненного кольору, — там він безсилий, і ваша в’язниця залишиться для нього невидимою, хоча він і напівбог, як для звичайної людини, проте…»

«Отже, королевич буде таким же нещасним, як і я, — перебила його засмучена Чарівлива, проливаючи сльози, які лише прикрашали її і невимовно зворушили обох метеликів. — Я відчуваю, що поневіряння Листяного королевича принесуть мені більше горя, ніж мої власні. Що ж мені робити?» — запитала вона у відчаї.

«Не зволікаючи, послати мене до Листяного королевича! — вигукнув метелик вогненного кольору. — Я повідомлю його про ваші поневіряння, і він примчить вам на допомогу, хоча його могутність і не поширюється на небо. Один його друг, теж королевич, має необмежену владу і перебуває в повному розпорядженні Листяного королевича. Про це вам зможе розповісти за моєї відсутності мій брат, який залишиться з вами. Прощавайте, прекрасна королівно! — сказав метелик, злітаючи над балюстрадою. — Ні про що більше не турбуйтеся і покладіться на мою моторність».

З тими словами він зник у небі, а королівну охопило те сильне і приємне почуття радості, яке дарує лише надія на швидке побачення з коханим.

Вона повернулася до своєї кімнати; жовтий метелик полетів за нею. Королівна палала нетерпінням дізнатися, яку саме допомогу, необхідну для їхнього щастя, може надати її коханому його друг, і, аби скоріше вдовольнити свою цікавість, попросила жовтого метелика розповісти про все, що могло б підтримати і зміцнити її надію. Вона посадила метелика до маленького кошика з квітами, який поставила на стіл поряд із собою, і метелик, вважаючи для себе справою честі догодити королівні, почав свою розповідь.

«Недалеко від острова Ясного дня, де царює Листяний королевич, є острів трохи менший, проте такий само чарівний! Його земля завжди вкрита квітами: подейкують, що це люб’язний подарунок Флори нашому краю для увічнення пам’яті про ті щасливі дні, коли вона приходила сюди на побачення із Зефіром. Адже вважають, що саме на нашому острові вони зустрічалися в ті прадавні часи, коли їхнє кохання лише зароджувалося і ще зберігалося в таємниці. Він називається островом Метеликів. Вигляд його мешканців відрізняється від мого — це чарівні крилаті чоловічки, надзвичайно люб’язні, завжди закохані і такі легковажні, що люблять одне й те саме не більше одного дня. У ті часи, коли на землі панував золотий вік, Амур, вважаючи, що всі серця завжди зберігатимуть ніжність і вірність, побоювався того, що властива нам легкість пересування в повітрі дозволить передати іншим смертним приємну науку непостійності в коханні. А бог Кохання вважає її гріхом, здатним назавжди зруйнувати благоденство своєї імперії. Щоб заборонити нам будь-які зносини з навколишнім світом, він прибув на наш острів і доторкнувся до його землі своєю стрілою. Потім, піднявшись на блискучу хмаринку, яка принесла його сюди, він звернувся до острів’ян з такими словами:

„Якщо вам заманеться, як і раніше, літати в повітрі подібно до богів, я покараю вас за це, бо не бажаю, щоб ви зруйнували своїм небезпечним спілкуванням із зовнішнім світом щастя моєї імперії“.

Проказавши це, він зник. Погрози Амура не позбавили метеликів бажання перемін і прагнення літати, хоча б заради насолоди інколи залишати землю. Деякі з них піднялись у повітря і впевнилися, що роблять це так само легко, як і до заборони Амура. Але варто було їм перетнути кордони нашого острова, як вони перетворилися на маленьких комах, таких, яким ви бачите мене зараз. Усі вони були різнобарвними, бо мстивий Амур хотів показати цим розмаїттям їхню легковажність і непостійність. Вражені, цією метаморфозою, метелики повернулися на острів, де, ледве торкнувшись землі, знову повернули собі свій звичайний вигляд. З того фатального дня над нами тяжіє помста Амура: коли ми залишаємо свою землю, то зберігаємо лише людський розум і здатність розмовляти. Але ми ніколи не користувалися цим за межами нашого острова, щоб не поширювати чутки про помсту Амура по всій землі і аби не лякати тих, хто, як і ми, відзначається схильністю до непостійності. Проте, мандруючи по світу, ми з великим задоволенням бачимо, що доля помстилася Амуру і без нашої участі: непостійність панує так само владно, як і він, на усіх просторах його імперії.

Кілька століть по тому Сонце, яке з великим задоволенням вирощувало квіти в імперії Метеликів, відчуло таке захоплення від власного творіння, що закохалося в троянду дивовижної краси. Вона теж ніжно його покохала. Через деякий час троянда почала виділятися своєю формою серед інших квітів, і Сонце відразу ж породило подібних до неї, щоб сховати свою кохану серед безлічі нових квітів. Нарешті у Сонця й Троянди народився напівбог, якому Сонце визначило вічно володіти нашим островом. До цього у нас не було володаря, але син бога, який постійно дарував нам свою милість, був прийнятий, як король, з невимовною радістю і названий королевичем Метеликів. Саме він, прекрасна королівно, зможе допомогти вам у небі, бо випадок, про який я зараз розповім, назавжди зробив його вірним другом Листяного королевича.

В одній далекій від острова Метеликів країні царювала фея, яка обрала собі за помешкання темну печеру. Її назвали Феєю з Грота. Вона відзначалася незвичайними розмірами, а в кольорі її обличчя поєднувалися зелений, пурпуровий і блакитний. Зовнішність Феї робила її настільки ж страшною, як і чаклунська могутність. Смертні так боялися чаклунки, що серед них не знаходилося жодного сміливця, який наважився б наблизитись до її володінь.

Одного разу королевич Метеликів, мандруючи для розваги по її країні, побачив там фею, був вражений цією зустріччю і довго летів услід за нею, щоб краще роздивитися цю жахливу потвору. Вона навіть не помітила, що за нею стежать, бо королевич, хоча і був сином Сонця, не одержав у дарунок від долі можливості мандрувати в іншому вигляді, ніж усі ми, залишаючи межі свого королівства, адже народився він на нашому острові вже після того, як Амур дав острів’янам відчути свій гнів. Однак він не був непостійним, як його підданці, і Амур, бажаючи зробити йому хоч невелику ласку, дозволив королевичу мати один колір і нагородив його забарвленням, яке означає вірність. У такому вигляді він летів за феєю скільки хотів, поки не побачив, що вона зайшла до свого похмурого житла.

Цікавість спонукала королевича прослизнути туди за нею, але яке видовище чекало на нього в глибині печери! Він побачив там молоду дівчину, гожу і яснолицю, мов сонячний день. Вона лежала із сумним виглядом на підстилці із сухої трави. Час від часу красуня втирала сльози, що рясно котилися з її чудових очей. Пригніченість і туга дівчини ще більше підкреслювали її принадність. Це видовище так зворушило королевича Метеликів, що він зовсім забув про свій вигляд, бо закохався без пам’яті і палав бажанням освідчитись у своїх почуттях. Прокинутися від солодких мрій його змусив страшний голос Феї із Грота, яка говорила з юною красунею дуже брутально. Це боляче вразило королевича й викликало гнів; він був у розпачі, не маючи змоги висловити свої почуття. Фея недовго залишалася на одному місці через притаманну їй підозріливість і незабаром вийшла з печери; тоді зачарований королевич наблизився до дівчини, політав довкола неї. Прагнучи натішитися тією свободою, яку давав його вигляд, він сів на її прегарні золотосяйні коси, а потім на саме обличчя. Він помирав від бажання розкрити дівчині своє серце, зворушене її красою й смутком, та як змусити прекрасну незнайомку повірити в те, що він син Сонця, коли не може постати перед нею у своєму звичайному вигляді? Як розповісти їй про помсту Амура й природну для мешканців його острова непостійність і переконати в тому, що сам він ніколи її не зрадить?

Королевич провів кілька днів у печері й довколишньому лісі і ніяк не міг зважитися полишити палко кохану красуню. Хоча він не насмілювався заговорити до неї, самої можливості бачити дівчину було досить, щоб він залишився в цьому страхітливому місці, а не летів до чудових країв, де мав насолоду царювати і вважався найпрекраснішим королевичем на світі.

Протягом усього цього часу він був поруч з юною незнайомкою і бачив, як нелюдськи ставиться до неї фея. З їхніх розмов він дізнався, що нещасна красуня була королівною Коноплянок, а Фея (як виявилося, її родичка) викрала дівчину в ранньому дитинстві, щоб захопити владу над королівством — маленьким острівцем, розташованим неподалік острова Метеликів, де королевич і сам частенько бував і чув про таємниче зникнення королівни. Цей край називається островом Коноплянок через величезну кількість маленьких пташок, які мешкають там і носять це ім’я. Королевич Метеликів гаряче співчував королівні у її незгодах і, щоб поміркувати про її визволення, вирішив повернутися додому.

Він полетів на острів Ясного дня, не даючи собі ні хвилини перепочинку, і знайшов там Листяного королевича. їх давно зв’язувала міцна дружба, і Листяний королевич подовгу гостював на острові Метеликів. Вислухавши розповідь про пригоду свого друга і вивчивши всі можливості визволення юної красуні, Листяний королевич вирішив сам вирушити до країни злої Феї, щоб розповісти королівні Коноплянок про палке кохання королевича Метеликів і про те, що перешкоджає йому з’явитися переднею у справжньому вигляді. Однак Листяний королевич видався його нещасному товаришу надто небезпечним суперником. Він з достатньою на те підставою побоювався, що королівну швидше зворушить чарівність такої довершеної людської істоти, ніж розповідь про кохання іншого, хто сам, до того ж, не може з’явитись перед її очі. Королевич Метеликів скаржився на свою жорстоку долю і шукав будь-який інший спосіб освідчитись королівні, та марно: ніхто, крім напівбога, не міг наблизитися до помешкання Феї, не відчувши одразу ж згубних наслідків її помсти.

Отже, він вирушив у дорогу разом із Листяним королевичем, охоплений ревнивими побоюваннями; йому здавалося, що, побачивши прекрасну королівну, його друг не зможе більше залишатися байдужим, хоча саме його холодність зробила його відомим в усьому світі. Амур, стурбований важкою ситуацією, яку він сам створив для королевича Метеликів, і сподіваючись водночас підкорити нечутливе серце його друга, розраховував на вас, прекрасна королівно, — вів далі метелик. — Ви одна були гідні такої перемоги. У день свого від’їзду обоє друзів побачили на скелі таку сліпучу ілюмінацію, що Листяний королевич, приваблений своєю долею більше, ніж цікавістю, наказав крилатим рибам, що везли його в миртовій альтанці, наблизитись до того місця, звідки виходило таке яскраве сяйво. Ви самі знаєте продовження цієї історії: Листяний королевич побачив вас у гіацинтовому лісі і залишив біля ваших ніг таку дорогу для нього свободу, яку дбайливо зберігав до цієї миті. Але його квапив нетерплячий королевич Метеликів, який згодився на зупинку біля цих берегів, знітивши серце, і Листяний королевич з безмежним жалем мусив їхати від того місця, де залишився б назавжди за велінням своїх почуттів. Вони подорожували далі, і королевич Метеликів був задоволений, упевнившись: Листяний королевич по-справжньому закохався і далекий від того, щоб стати його суперником; він вважав це щасливим передвістям для успішного завершення своєї справи.

Діставшись володінь Феї з Грота, вони проникли до її похмурого житла, і Амур, який вирішив в усьому їм сприяти, влаштував так, що вони знайшли сплячу королівну Коноплянок саму. Не можна було гаяти ні хвилини. Листяний королевич переніс її в альтанку із зелені, куди за ним полетів і королевич Метеликів. У цей час повернулася Фея; виявивши, що королівна зникла, вона жахливо скрикнула і вирішила будь-що перешкодити крадіям своїм чаклунством і помститися, та все її мистецтво було безсиле проти Листяного королевича, який з великою швидкістю віддалявся від згубних берегів. У цей час юна принцеса прокинулась; вона була дуже здивована, побачивши, де знаходиться, і помітивши присутність Листяного королевича, але то був приємний подив, і він зріс ще більше, коли принц розповів їй про ті наслідки, до яких призвела її краса, і про те, що тепер вона звільнена від тиранії злої феї і віднині може правити у своєму королівстві, а також у країні, ще прекраснішій, ніж її власна. Королевич Метеликів говорив їй про своє кохання з такою жагою і ніжністю, що королівна вже палала нетерпінням побачити юнака у його справжньому вигляді, про який, як вона потім зізналася сама, склала для себе найсприятливішу думку. їхня подорож тривала. І через кілька днів вони прибули на острів Метеликів, де королевич-метелик поспішив ступити на землю, щоб, нарешті, постати перед королівною таким, яким був насправді. Його вигляд нічим не порушив того приємного образу, який створила у своїй уяві королівна Коноплянок. Йому пощастило: він сподобався і за це покохав її ще ніжніше.

Королівна послала попередити підданців свого острова про те, що з нею сталося, і вони гуртом вийшли їй назустріч. У їхній присутності вона дала згоду відповісти на кохання і прийняти і володіння щасливого королевича Метеликів. Листяний королевич залишив її одразу ж, як привіз на острів, щоб повернутися до вас, прекрасна королівно, куди його нестримно вабили нетерпіння й палке кохання».

Чарівлива з величезною увагою слухала метелика, коли до кімнати раптом увійшов королевич Арістон; на його обличчі палала лють, наслідків якої вона боялася.

«Доля погрожує мені! — закричав він, ступивши до її покоїв. — І обіцяє велике нещастя. Звичайно, це може бути лише нещастя втратити вас, бо немає інших незгод, до яких моє серце було б таким чутливим. Подивіться, пані, — провадив він, звертаючись до Чарівливої, — погляньте, у який колір забарвлені мури цієї башти: для мене це вірний знак майбутніх незгод».

Але позаяк нещастя Арістона лише радували королівну, вона подивилася туди, куди вказував королевич, і пересвідчилася в тому, що насправді блакитний камінь, втрачаючи свій первісний колір, ставав зеленим. Такі зміни дуже втішили її, бо вона вже не мала ніякого сумніву в тому, що це вірне передвістя швидкої появи Листяного королевича. Радість, яку нещасний Арістон помітив в очах королівни, лише посилила його розпач. Він зізнався в тому, чого ніколи раніше не говорив Чарівливій, бо став щирим від надміру туги. Він відчував до королівни таку глибоку пристрасть, що обожнював би її, навіть коли б був певний того, що залишиться нещасним на все життя.

«Я не маю жодного сумніву щодо своєї біди, — сказав він королівні, — доля обіцяла мені, як і вам, що я завжди буду нещасним, якщо не збережу вірності першим враженням кохання, та чи можна виконати цей жорстокий наказ, хоч раз побачивши вас? Якщо колись і мав якісь почуття, то забуваєш про все, перестаєш піклуватися навіть про своє благополуччя заради того, аби думати лише про кохання до вас і робити все можливе, щоб сподобатися. Одна молода королівна при дворі мого батька-короля було видалася мені гідною моїх почуттів. Я сподівався, що прагнутиму якнайшвидше повернутися до неї, коли мені випало провести тут деякий час, але тільки-но я побачив вас, як всі мої наміри були порушені. При цьому мій розум і серце дійшли згоди, і я вважав, що немає нічого неможливого для тієї ніжної пристрасті, яку я відчував до вас. Я навіть сподівався, що вона зможе змінити вирок долі, але ваша незмінна суворість показала, що я помилявся і в мене немає іншого виходу, крім смерті заради вас».

Королевич Арістон закінчував свою промову, в якій постав перед Чарівливою принаймні гідним жалю, коли раптом вони побачили в повітрі листяний трон. Його несла незліченна кількість метеликів; один із них, небесно-блакитний (за тим кольором Чарівлива впізнала сина Сонця), підлетів до неї і звернувся з такими словами: «Їдьмо, прекрасна королівно, сьогодні ви станете вільною і зробите щасливим найлюб’язнішого у світі королевича».

Метелики опустили трон біля Чарівливої, вона сіла на нього, в ту ж мить знялася в повітря і зникла в далині. Арістон, охоплений відчаєм від такої втрати, не слухав більше нікого й нічого не відчував, крім свого надмірного горя: він кинувся в море. Фея одразу ж залишила скелю, бо та стала для неї зловісною після загибелі небожа, і, щоб вдовольнити свою лють, розбила її разом із баштою ударом блискавки на безліч маленьких уламків, які хвилі й вітер рознесли по всьому морю. З того часу з цього каменю, названого бірюзою, роблять персні, а самоцвіти, які одержали назву каменів старого гарту, походять від решток зруйнованої скелі; інші лише схожі на них. Спомин про нещастя, напророчене королевичу Арістону зміною кольору, дійшов і до нас: кажуть, що персні стають зеленими, коли з їхніми володарями мусить статися нещастя; стверджують навіть, що, звичайно, це пов’язано з незгодами кохання. Поки фея віддавалася своєму горю, руйнуючи острів, королевич Метеликів, радий зробити Листяному королевичу послугу, подібну до тієї, яку отримав від нього сам, доставив Чарівливу по небу до очеретяного корабля, прикрашеного гірляндами з квітів, де з усім нетерпінням палкої пристрасті на неї чекав її коханий.

Неможливо змалювати радість, яку він відчув, побачивши королівну: ще ніколи кохання не виявлялося так палко, як у серці і словах прекрасного королевича. Вони помчали до острова Ясного дня; королевич Метеликів полетів додому, до коханої королівни Коноплянок. Чарівлива послала двох метеликів до батька сповістити про свою долю. Король подякував небу і незабаром вирушив на острів Ясного дня, де Листяний королевич і прекрасна королівна панували на вершині блаженства, завжди були щасливі, бо навіки зберегли кохання й вірність.

Усім на заздрість Чарівливої фортуна:

її Амур нагородив безцінним скарбом.

Як жаль! Ми всі могли б блаженством утішатись,

Мов Чарівлива, з насолодою кохатись,

Коли б для цього вірності було достатньо.

ПРИЄМНЕ ПОКАРАННЯ

Жив собі колись великий король, який палко закохався у прекрасну королівну свого двору. Щойно він закохався, як одразу ж освідчився їй у своєму почутті, адже королі мають більше привілеїв, ніж прості закохані. Королівна вельми ласкаво прийняла женихання, яке могло піднести її аж до трону. Вона видалася королю такою ж розсудливою, як і чарівною, і він одружився з нею. Весілля було надзвичайно гучним, але найдивовижніше: і в шлюбі король, як і раніше, залишився закоханим. Щастя таких приємних пут Гіменея порушувала тільки одна прикрість: подружжя не мало дітей — спадкоємців королівства.

Щоб знати, надіятись чи ні, король вирішив порадитись з феєю, котра, як він вважав, була однією з його найкращих друзів. Її звали Страхітливою, проте далеко не завжди вона була такою стосовно короля. Ходять чутки, що в старовинних збірках цієї країни можна знайти пісеньки про її походеньки, адже в усі часи поети відзначалися неабиякою зухвалістю. Фея була дуже шанованою персоною і вражалася такою суворою, що надзвичайно важко було повірити в те, що й вона підвладна чарам кохання, та де ті серця, які здатні уникнути їх?

Король завжди був галантним кавалером і відзначався гострим розумом, тому розумів, що зовнішність — частенько оманлива. Він зустрів Страхітливу в лісі на полюванні, і вона постала перед його зором такою граціозною й чарівною, що король ні хвилини не сумнівався в її бажанні сподобатися йому. Бо фея мала більше задоволення від того, що її кохали, ніж тоді, коли викликала жах.

Ніжні почуття зберігалися кілька років, але одного чудового дня, коли фея була цілком упевнена, що володіє серцем коханого, мов особистою власністю, вона з’явилася перед ним у своєму справжньому вигляді. Фея була вже немолодою, її краса зів’яла, і вона одразу ж пошкодувала про свою самовпевненість, побачивши розгубленість на обличчі короля. Незабаром вона переконалася: почуття серця, хоч би якими ніжними були, не можуть зробити кохання щасливим без допомоги вродливої зовнішності. Король засоромився того, що закохався лише в чарівну примару. Він розлюбив фею і зберіг до неї лише поштивість і дружні почуття. З властивої їй природної гордості Страхітлива майстерно вдала, що цілком задоволена повагою короля, запевнила його в тому, ніби вона його найкращий друг, і навіть прийшла на весілля, як і інші феї, запрошені на свято, аби своєю гучною відмовою не дати підстави запідозрити її в тому, що засмучена цим шлюбом.

Отже, розраховуючи на дружбу колишньої коханки, король рушив до її помешкання. Це був мармуровий палац вогненного кольору, який стояв посеред великого лісу. Дістатися туди можна було надзвичайно довгою алеєю; обабіч неї сиділи леви вогненного забарвлення. Страхітлива любила лише цей колір і зачарувала таким чином усіх тварин у своєму лісі. У кінці алеї був прямокутний майданчик, де постійно чатували грізно озброєні маври у вогненного кольору одязі. Король сам перейшов ліс, він чудово знав лісові стежки, і навіть подолав алею левів, не наражаючись на небезпеку, бо, наблизившись, кинув їм жовтеці, подаровані колись феєю, аби міг без перешкод пройти це місце, не боячись страшних звірів. Ледве король кинув їм чудові квіти, як звірі стали покірними, сумирними створіннями. Нарешті він наблизився до мавританської сторожі, й та одразу ж націлила на нього свої стріли, та коли король кинув їм гранатовий цвіт, котрий, як і жовтеці, одержав від феї, маври пустили свої стріли в повітря й вишикувалися в ряд, щоб пропустити його. Король зайшов до палацу Страхітливої. Вона сиділа в залі на рубіновому троні в оточенні дванадцяти мавританок, одягнених у газ вогненного кольору.

З нього було виготовлене і її вбрання, обсипане такою кількістю коштовного каміння, що виблискувало і переливалося на сонці, проте від того вона не ставала привабливішою.

Перш ніж підійти ближче, король деякий час стояв на відстані, розглядаючи й слухаючи фею. Поруч з нею на столі з червоного мармуру лежало багато книжок. Він бачив, як вона взяла одну з них, посвячуючи мавританок у таємниці, що роблять фей такими небезпечними. Але Страхітлива навчала їх лише злим чарам, які шкодять спокою і благоденству людей, і нічого не розповідала про те, що могло б піти їм на користь. Це викликало у короля ненависть до феї і, заходячи до зали, він перервав страшний урок, вразивши Страхітливу своєю раптовою появою. Однак, одразу ж опанувавши себе, вона відіслала мавританок і, дивлячись на короля пихато й гнівно, вигукнула: «Навіщо ви прийшли сюди, зрадливий королю?! Чому своїм несподіваним візитом ви порушили спокій, яким тут іще намагаються тішитися?»

Король був вражений таким ставленням, він не сподівався подібного прийому, а фея, розгорнувши одну зі своїх книг, провадила далі:

«О, тепер я бачу, чого ви хочете. Справді, у вас буде дочка від королівни, якій ви так несправедливо віддали перевагу переді мною, але не думайте, що завжди будете щасливі — настав час відплати. Вашу дочку всі будуть ненавидіти так само сильно, як колись я кохала вас».

Король робив усе, що міг, аби пом’якшити її гнів, та марно: ненависть посіла місце кохання, а лише воно могло пом’якшити жорстоке серце феї, бо вона зовсім не відала співчуття і доброзичливості. Страхітлива бундючно наказала королю йти геть з її палацу і, відкривши одну вольєру, дістала звідти папугу вогненного кольору.

«Ідіть за цим птахом, — наказала вона королю, — і пам’ятайте мою ласку, бо я не віддаю вас на розправу люті моїх левів і сторожі». Птах полетів, король пішов услід за ним і шляхом, набагато коротшим, ніж той, що він знав, дістався до своїх володінь.

Королева, помітивши, що король повернувся дуже засмученим, почала розпитувати його, і він розповів про жорстоке пророцтво феї, приховавши при цьому все те, що колись відбулося між ними, аби не накликати на прекрасну королеву нових нещасть.

Молода королева знала: жодна фея не може скасувати пророцтво подібної до себе, але здатна пом’якшити неминуче нещастя.

«Я поїду, — сказала королева, — до Осяйної, володарки Щасливої імперії. Особливу радість цій славетній феї дарує турбота про нещасних. Вона моя родичка і завжди ставилася до мене прихильно, напророчивши колись високий сан, до якого приведе мене кохання».

Король з радістю підтримав наміри дружини, покладаючи великі надії на цю мандрівку, і, оскільки екіпаж був уже готовий, королева одразу ж вирушила на пошуки Осяйної. Фею назвали цим ім’ям, бо мала блискучу красу, сяйво якої сліпило очі, а велич її душі в усьому відповідала прекрасній зовнішності.

Діставшись великого поля, королева виразно побачила башту, де мешкала Осяйна, але, щоб наблизитись до неї, треба було зробити не один гак. Башта з білого мармуру з кришталевими вікнами-аркадами не мала дверей; прекрасна річка, вода якої виблискувала сріблом, омивала її підніжжя, дев’ять разів обвиваючи, мов голубою стрічкою. Королева і її почет під’їхали до берега ріки в тому місці, де починався перший її вигин. Королева перейшла річку по мосту з білих маків, який, хоча й споруджений з квітів, завдяки чарам феї став таким міцним і надійним, ніби був зроблений з бронзи. Та все ж слід було остерігатися, бо він мав властивість присипляти на сім років тих, хто хотів його перейти проти волі феї. За мостом королева побачила шістьох пишно вбраних молодиків, що солодко спали на траві під листяним шатром. Це були закохані у фею королевичі, але вона й слухати не хотіла про кохання, тому і не дозволила їм наблизитися до свого палацу.

Перейшовши місток, королева опинилася на першій смузі суходолу, де містився чарівний лабіринт із жасмину й олеандра; там теж панував білий колір, бо він був найулюбленішим кольором феї. Досхочу намилувавшись прекрасними алеями і легко знаходячи повороти, які становили перепону лише для тих, кого чарівна Осяйна не хотіла пропустити до свого чудесного помешкання, королева знову перейшла річку по мосту з білих анемон. У цьому місці річка робила своє друге коло, і простір, який вона залишала вільним перед третім витком, був засаджений лісом вічноквітучих акацій. Його чарівні алеї були такими тінистими, що не пропускали сонячного проміння. Там ніжно туркотіли голуби, пір’ячко яких змагалося з білістю снігу; на гіллі дерев сиділи без ліку білі канарки, вони влаштували чудовий концерт, бо одним помахом палички Осяйна навчила їх найкращих на світі пісень.

На виході з цього прекрасного лісу починався міст із тубероз, він вів на прекрасні луки, де росли дерева, рясно вкриті такими чудовими плодами, що найменше з них присоромило б славетні сади Гесперид. Крім того, щовечора королева знаходила прегарні шатра і чудові страви в них, хоча ніхто не бачив спритних та вмілих служників, які їх подавали. Дізнавшись із книг про прибуття королеви, фея не могла дозволити, щоб та хоч на хвилину відчула втому від своєї подорожі.

Залишивши чудові луки, королева перейшла річку по мосту з білих гвоздик і опинилася в парку феї, що був такий же прекрасний, як і все інше. Фея іноді полювала там: у парку водилося безліч оленів, білих ланей та іншої дичини з білим хутром. Зграя білих хортів лежала на траві поряд із ланями, білими кроликами й іншими тваринами, яких вважають дикими, але в цих місцях все було інакше. Мистецтво феї приручило їх, і коли собаки гналися за яким-небудь звіром, щоб забавити Осяйну, вони, здавалося, розуміли, що це лише гра, бо робили все належне, крім того, що могло зашкодити. У цьому місці ріка робила свій п’ятий вигин біля помешкання феї.

Вийшовши з парку, королева пішла по мосту з жасмину й опинилась у прегарному сільці, усі хатини якого були з білого алебастру. Мешканці цього чарівного куточка, підданці феї, пасли її череду. Вбрання їхнє було із срібного газу, голови пастухів прикрашали вінки, посохи виблискували коштовним камінням. Усі вівці вражали надзвичайно білою вовною, пастушки були молоді й гарні, а Осяйна надто любила біле, щоб не забути наділити їх чудовим кольором обличчя. Усі пастухи відзначалися чемністю, і єдиний недолік цього чарівного краю — тут не можна було знайти жодної чорнявої красуні.

Пастушки привітали королеву і піднесли їй порцелянові вази з найпрекраснішими у світі квітами. Королева та її почет були в захопленні від такої приємної мандрівки, це сприймалося за добрий знак для справи. Коли вони знову рушили, залишаючи сільце, до королеви наблизилась молоденька пастушка і піднесла їй маленьку левретку на білій оксамитовій подушечці, гаптованій сріблом і перлами. Білу левретку заледве можна було розрізнити на білому оксамиті.

«Фея Осяйна, володарка Щасливої імперії, — звернулася молода пастушка до королеви, — наказала мені піднести вам Білу Біляночку (так звали собачку); вона удостоєна честі бути улюбленицею самої Осяйної, і мистецтво феї витворило з неї справжнє диво. Володарка веліла їй провести вас аж до башти, вам залишається, велика королево, лише випустити собачку і йти слідом за нею».

Королева із задоволенням взяла маленьку левретку, втішена турботою феї. Вона приголубила Білу Біляночку, і та легко зістрибнула на землю й побігла поперед королеви, яка разом зі своїм почтом пішла вслід за нею.

Вони підійшли до берега ріки, яка робила в цьому місці свій шостий виток, і були дуже здивовані, не знайшовши мосту для переправи. Фея не бажала, щоб пастухи турбували її у відлюдді, тому міст з’являвся тут лише тоді, коли вона сама хотіла перейти річку чи прийняти друзів. Розмірковуючи над цим, королева враз почула, що Біла Біляночка тричі подала голос; одразу ж Зефір почав розхитувати дерева на березі і струсив на воду таку кількість флердоранжу, що з нього утворився міст, по якому королева легко перейшла річку. Вона подякувала Білій Біляночці, приголубивши її, і опинилася на просіці, обсадженій миртом і апельсиновими деревами. Пройшовши просікою, королева вийшла на берег ріки, яка утворювала в цьому місці свій сьомий виток. Тут також не було мосту, але вранішня пригода заспокоїла королеву.

Біла Біляночка тричі тупнула маленькою лапкою, і тієї ж миті на річці з’явився місток із білих гіацинтів. За ним королева ступила на заквітчані луки, де стояли прекрасні шатра. Відпочивши, рушила далі й знову опинилася біля води. Переправи не було. Біла Біляночка наблизилась до прекрасної річки й напилася з неї: одразу ж з’явився міст із білих троянд, він вивів просто до саду феї. Тут було так багато чудових квітів, незвичайних фонтанів і статуй невимовної краси, що все це неможливо змалювати. Якби королева не була стурбована і не поспішала відвернути нещастя, якими погрожувала їй жорстока Страхітлива, вона ще довго залишалась би в цьому чарівному куточку. Весь почет залишав його з жалем, але всі мусили йти услід за Білою Біляночкою, що вела королеву туди, де річка робила свій останній виток навколо житла Осяйної.

Нарешті вони побачили його зблизька — їх розділяла лише смуга води. Королева з радістю дивилася на башту, бо це була мета її подорожі. За мить вона прочитала напис, викарбуваний на мурах золотими літерами:

Тут помешкання чарівне

Викінченого блаженства

І Осяйної творіння,

Сміх, веселощі тут приймуть,

Лиш кохання геть женуть,

Хоч для нього і призначив

Господиню сам творець.

Напис був зроблений на честь Осяйної найславетнішими феями тих часів; вони хотіли залишити нащадкам свідоцтво їхньої дружби й пошани. Поки королева роздивлялася на березі, Біла Біляночка пірнула у воду й дістала мушлю, яку потім знову впустила у річку. На звук сплеску шість вродливих німф, одягнених у блискучі шати, відкрили велике кришталеве вікно; звідти з’явилася драбина з перлів, яка повільно наблизилася до королеви. Біла Біляночка швидко збігла сходами й проникла до башти; королева пішла тим же шляхом, але по мірі того, як піднімалася, сходинки за нею зникали, і тому вже ніхто більше не міг піднятися нагору. Королева увійшла до прекрасної башти Осяйної, і вікно зачинилося.

Почет королеви був у відчаї, коли вона зникла з-перед очей. Не маючи можливості йти за нею слідом, усі закричали, так палко її любили. Той лемент проник у покої, де Осяйна вела бесіду з королевою, і, щоб заспокоїти нещасних, фея послала одну з німф провести їх у сільце, де вони чекатимуть на повернення своєї повелительки. Знову з’явилася драбина з перлин, по ній зійшла німфа, а королева, ставши біля вікна, наказала всім іти за німфою і в усьому підкорятися їй.

Фея зустріла королеву надзвичайно пишно й ласкаво, перед її привітністю не могло встояти жодне серце.

Королева гостювала у феї три дні, яких було, звичайно, не досить, щоб вдосталь усім намилуватися і, передусім, вродою самої феї. На четвертий день Осяйна, підносячи королеві дарунки, сказала їй: «Прекрасна королево, я вельми засмучена, бо не можу виправити зло, яким погрожує вам Страхітлива, але в цьому винна доля: вона дозволяє нам робити добро тим, до кого ми прихильні, проте забороняє позбавляти їх нещасть, напророчених іншою феєю. Тому, щоб втішити вас у майбутніх незгодах, я обіцяю вам до кінця року дочку, таку прекрасну, що кожний, хто її побачить, буде одразу ж зачарований її красою. Я також подбаю про те, — додала вона, — щоб на світ з’явився гідний неї королевич».

Таке добре віщування дозволило королеві на деякий час забути про ненависть Страхітливої і про майбутні нещастя.

Осяйна не пояснювала королеві, чому Страхітлива стала її ворогом. Феї, якщо навіть не дуже ладять між собою, зберігають свої таємниці, бо їх розголошення могло б викликати у смертних презирство. Стверджують, що це єдині жінки на світі, у яких вистачає глузду не розпускати одна про одну пліток.

Після нескінченних подяк з боку королеви Осяйна наказала дванадцятьом німфам взяти подарунки і супроводжувати королеву до сільця; вона сама провела її до драбини з перлин, що з’явилася перед ними тільки-но відчинилося вікно. Зійшовши сходами вниз, королева і німфи побачили срібну карету, запряжену шестериком білих ланей; їх збруя була вкрита діамантами, а правив ними хлопчик, гожий, мов ясний день. Німфи їхали слідом за каретою на білих конях, краса яких могла посперечатися з блиском сонця. У цьому вишуканому екіпажі королева дісталася до сільця, де з величезною радістю була зустрінута своїм почтом; німфи попрощалися з королевою і подарували їй дванадцять чарівних коней, які ніколи не знали втоми, й сказали, що Осяйна просить передати їх королю від її імені.

Обдарована милостями феї, королева повернулася до своїх володінь. Король зустрічав її на самому кордоні й так зрадів поверненню дружини та приємним новинам, які вона повідомила йому, що наказав влаштувати гучне свято. Чутки про нього, дійшовши до Страхітливої, ще більше розпалили її ненависть і лють. Невдовзі після повернення королева завагітніла і не мала сумніву в тому, що у неї народиться та прекрасна королівна, якій судилося зачаровувати усі серця, бо Осяйна напророчила її народження до кінця року, а Страхітлива не вказала часу здійснення своєї помсти, хоча й не збиралася зволікати з нею.

Королева народила двох доньок, і ні хвилини не сумнівалася, яка з них була обіцяна Осяйною, — за своїм нетерпінням якнайшвидше поцілувати ту, яка з’явилася на світ першою. Щаслива мати впевнилася, що дівчинка гідна обіцянок феї: на всьому світі не було прекраснішої. Король і всі присутні поспішали помилуватися маленькою королівною і зовсім забули про другу, поки королева, зрозумівши із загальної байдужості, що здійснилося також і пророцтво Страхітливої, не повторила кілька разів наказ потурбуватися про молодшу доньку так само, як і про старшу.

Підкоряючись їй, жінки не могли подолати своєї відрази, і король з королевою не наважились засуджувати їх, бо відчували те ж саме.

Осяйна не забарилася з’явитися на хмарині й назвала прекрасну королівну Любою, бажаючи дати їй ім’я, відповідне до її майбутньої долі. Король вшанував Осяйну належним чином, а фея обіцяла завжди опікуватися Любою. Вона нічого не подарувала королівні, бо вже нагородила усім, чим могла. Щодо другої королівни, то марно король назвав її ім’ям однієї із своїх провінцій, якось непомітно всі призвичаїлися називати її Нелюбою, досить жорстоко протиставляючи сестрі.

Коли обом королівнам виповнилося по дванадцять років, Страхітлива захотіла віддалити їх від двору для того, казала вона, щоб пом’якшити ненависть і любов, які їх розділяли. Осяйна дозволила Страхітливій розпоряджатися, бо була певна: ніщо не зможе завадити прекрасній Любій царювати у королівстві батька і в усіх серцях. Ще при народженні фея наділила її такою чарівністю, що досить було одного лише погляду на прекрасну королівну, аби впевнитися в цьому. Король, намагаючись пом’якшити ненависть Страхітливої до його дому, вирішив підкоритися.

Отже, він відіслав обох дочок у супроводі молодого й шанобливого почту в чарівний замок, розташований на кордоні володінь; він називався замком Портретів. То було місце, гідне вченої феї, яка спорудила його чотири тисячі років тому: з прекрасними садами і алеями для прогулянок, дивовижною нескінченною галереєю портретів усіх королевичів і королівен своєї та сусідніх держав. Ледве їм виповнювалося п’ятнадцять років — портрети їхні були вже готові й написані з такою майстерністю, яка під силу тільки чарівниці. Це диво мало тривати до тих пір, поки до цього замку не приїде найпрекрасніша на світі королівна.

Галерею розділяли два просторих і розкішних покої, де оселилися юні королівни. У них були спільні вчителі, вони мали однакове виховання, чарівну Любу не вчили нічому такому, чого б не викладали і сестрі, однак Страхітлива приходила давати тій окремі уроки, які псували все добре, а Осяйна, зі свого боку, також з’являлася в покоях Любої, щоб своїми настановами зробити її гідною загального захоплення.

Королівни провели в цьому замку, далеко від двору, три роки. Одного разу вони почули дивний шум, а потім полилася найприємніша музика. Вони оглянули все навкруги, щоб знайти джерело чарівних звуків, і, нарешті, помітили три портрети, які зайняли на стінах галереї місця, ще мить перед тим порожні.

Два амури увінчували перший портрет квітами, один із них розглядав його з усією увагою, якої той був вартий, і, здавалося, забув через це випустити стрілу, що вже лежала на натягнутій тятиві лука. Другий тримав маленький сувій з такими віршами:

Усіх чеснот вінець у мить появи

У дар природа Любій піднесла,

Від грацій — розум і чарівність у прикрасу,

Ще й пояс свій Венера віддала.

Проте і без них легко було впізнати прекрасну Любу, бо портрет відтворював усі її риси і ту чарівливу грацію, яка привертала до неї усі серця. Її округле лице було на диво біле, його освіжав найпрекрасніший на світі рум’янець. Вона мала прегарне біляве волосся і блакитні очі, котрі палали таким яскравим полум’ям, що всі, хто бачив королівну, вважали: Осяйна могла б і не наділяти Любу тим, чим та володіла від природи. Здавалося, сама Венера нагородила її своєю усмішкою.

Цей божественний портрет містився в одному кінці галереї, поряд, на другому портреті, була зображена Нелюба: теж білява, теж не позбавлена вроди, але портрет її, подібний до неї самої, нічим не приваблював. Знизу золотими літерами були викарбувані слова:

Вродливих рис Нелюбої замало,

Щоби серця людей завоювать.

Нащадки, знайте, що красивий вигляд —

Пустий без розуму й люб’язності принад.

Ці два портрети цілком захопили увагу обох сестер і молодих придворних, та раптом Люба, залишивши іншим насолоду милуватися ними, глянула на третій портрет, що з’явився одночасно з її власним у протилежному кінці. На ньому був зображений юний королевич, здавалося, у тисячу разів прекрасніший за самого Амура. Його чорне волосся хвилясто спадало на плечі; очі світилися розумом, а увесь вигляд — чарівністю. Під портретом стояв напис: королевич Галантного острова.

Врода незнайомого принца, вразивши всіх присутніх, особливо зворушила прекрасну Любу; її молоде серце охопило незнане досі щемке почуття, і навіть Нелюба, глянувши на портрет прекрасного королевича, відчула пристрасть, яку ніхто й ніколи не відчував до неї самої. Ця подія нікого не здивувала, бо тут всі звикли до подібних чудес. Король і королева, приїхавши провідати дочок, замовили чимало копій їхніх портретів і розіслали до всіх сусідніх королівств. Щоразу, коли Люба залишалася сама, вона вирушала до портретної галереї, зваблена підсвідомим бажанням — бачити зображення королевича Галантного острова: воно полонило всю її увагу.

Нелюба, не маючи з сестрою нічого спільного, крім постійного прагнення милуватися портретом королевича, теж проводила в галереї майже весь свій час. Пристрасть, що народилася в її серці, так посилила ненависть Нелюбої до прекрасної королівни, що, не знаходячи способу якось зашкодити їй, вона невпинно просила Страхітливу помститися сестрі за її чарівність. Жорстока фея ніколи не пропускала нагоди вчинити зло. Отже, слідуючи своїй природній схильності і проханням Нелюбої, вона зустрілася з прекрасною королівною, коли та гуляла на березі річки біля підніжжя замку Портретів.

«Іди! — вигукнула Страхітлива, доторкнувшись до неї паличкою з чорного дерева. — Іди, біжи берегом цієї ріки до того дня, поки не зустрінеш людину, котра б ненавиділа тебе так люто, як я; до того часу ніде на землі ти не знайдеш спокою».

Почувши цей жахливий наказ, королівна залилася сльозами, та якими сльозами! У всьому світі лише серце Страхітливої могло лишитися байдужим, споглядаючи їх. Осяйна поспішила на допомогу прекрасній і нещасній Любій.

«Не сумуй, — сказала вона, — подорож, на яку прирекла тебе Страхітлива, закінчиться приємною подією, а до того дня ти зустрінеш на своєму шляху самі лише розваги».

Після цього напуття Люба вирушила в дорогу, шкодуючи лише за тим, що більше не побачить прекрасного портрета королевича Галантного острова, але не наважилась розповісти феї про цю прикрість. Отже, вона вирушила в путь і, здавалося, все навкруги відгукується на її привабливість. Лише Зефір панував у тих місцях, де йшла прекрасна королівна. Всюди зустрічала вона німф, готових слугувати їй з надзвичайною поштивістю; з її наближенням луки вкривалися квітами, а якщо сонце припікало надто сильно, затінок гаїв ставав густішим.

Поки прекрасна королівна не без задоволення мандрувала, Осяйна, не бажаючи обмежувати свою помсту тим, що зруйнувала наміри Страхітливої, знайшла Нелюбу і, діткнувшись до неї паличкою зі слонової кості, сказала:

«Іди, також рушай вздовж берега ріки: ти не знайдеш відпочинку до тих пір, поки не зустрінеш людину, яка буде любити тебе так само палко, як мало ти на це заслуговуєш».

Нелюба пішла, та ніхто не шкодував за нею. Навіть Страхітлива, першим бажанням якої було примусити когось страждати, вже не згадувала про Нелюбу і не збиралася більше допомагати їй. Отже, мандри обох королівен тривали: Нелюба долала шлях з усіма можливими труднощами (найкращі квіти, коли вона з’являлася, перетворювалися на колючки), а прекрасна королівна — з тими радощами, які обіцяла їй Осяйна, і навіть ще приємнішими, ніж ті, які вона напророчила.

Наприкінці одного чудового дня, тієї хвилини, коли Сонце вирушає на спочинок в обійми Фетіди, Люба сіла перепочити на березі річки, і одразу ж безліч розквітлих пуп’янків утворили довкруг неї щось на зразок квіткового ложа для відпочинку, чарівністю його вона милувалася б ще довго, якби не помітила на річці іншу річ, вона одразу ж примусила її забути про все інше.

Це був невеликий аметистовий човен, прикрашений тисячею стрічок такого ж кольору і увінчаний вензелями і галантними девізами. Дванадцять юнаків, прибраних у сріблясто-сірий одяг, у вінках із безсмертника, веслували так вправно, що дуже швидко човен опинився поблизу берега, і Люба могла роздивитися всю його незвичайну красу. З приємним подивом вона бачила усюди своє ім’я і знайомі вензелі, а через мить впізнала свій портрет на маленькому вівтарі з топазу, спорудженому посеред човна; під портретом вона прочитала такі слова:

«Якщо це не саме Кохання, то що ж це?»

Коли вона отямилась від подиву, то злякалася, що чужинці, які видавалися їй такими люб’язними, можуть зійти на берег.

«Усе свідчить, про кохання незнайомця, — думала королівна, — а я відчуваю, що лише королевич Галантного острова гідний викликати мою ніжність. Фатальний портрете, чому доля явила тебе перед мої очі в той час, коли я не тільки не могла захистити себе, але навіть не знала, що можна любити щось і когось ніжніше за квіти!»

За цими роздумами пішли зітхання; вона і далі перебувала б у приємній задумі, якби її увагу не привернули мелодійні звуки музичних інструментів. Люба глянула на човен, звідки долинала ця приємна музика. Юнак, обличчя якого вона не могла розгледіти, вбраний у пишні шати того ж кольору, що сяяв у всьому обладунку човна, здавалося, був зайнятий лише спогляданням її портрета, в той час як шість вродливих німф, утворивши чарівний оркестр, акомпанували пісні, котру співав той, чий погляд був прикутий до прекрасного зображення королівни:

Нехай оспівує усе жагу мою

Й чарівливість тієї, що люблю.

Кохана — прекрасніша Венери.

Кайдани найніжніші вихваляйте,

Чарівні німфи, ці вірші співайте:

Хай всі говорять про любов жадану

І про коханої принадність незрівнянну.

Щоб йти слідом за нею, без вагання

Залишать грації Венеру і небесний дім.

Блаженство споглядать її й виконувать бажання

Обрав би радо я замість утіх богів.

Кохана — прекрасніша Венери.

Кайдани найніжніші вихваляйте,

Чарівні німфи, ці вірші співайте:

Хай всі говорять про любов жадану

І про коханої принадність незрівнянну.

Єдиним поглядом запалює серця,

Все поступається красуні, склавши зброю,

До миті щасної її народження ясного

Любов не знала справжнього буття.

Кохана — прекрасніша Венери.

Кайдани найніжніші вихваляйте,

Чарівні німфи, ці вірші співайте:

Хай всі говорять про любов жадану

І про коханої принадність незрівнянну.

Цей солодкий концерт затримав Любу на березі річки; коли він закінчився, незнайомець повернувся до неї обличчям, і вона зі збентеженням і радістю побачила любі риси королевича Галантного острова. Яка несподіванка! Яке щастя бачити чарівного принца і знати, що він думає лише про неї! Треба мати здатність кохати так піднесено, як у часи фей, щоб зрозуміти, що відчула тієї миті юна королівна.

Королевич Галантного острова був вражений не менше за неї, він заквапився на благословенний берег, де перед його очима постала божественна Люба. У неї не вистачило рішучості рятуватися втечею від такого привабливого королевича, і вона тисячу разів звинуватила свою долю у цій слабкості (в таких випадках в усьому, звісно, звинувачують саме її).

Неможливо передати те, про що розмовляли юні закохані, нерідко розуміючи одне одного без слів.

Осяйна, яка спрямувала у це місце дивовижний човен і привела сюди ж Любу, враз з’явилася перед ними, аби підтримати сором’язливу королівну, що, нарешті, зважилась відвести погляд від королевича; фея повідомила: їм випало кохати одне одного і з’єднати свої долі навіки.

«Але, — додала вона, — до тієї щасливої миті треба ще завершити мандрівку, призначену Страхітливою».

Ніхто не може знехтувати велінням феї, а прекрасна Люба і королевич були щасливі разом, тому все, що не розлучало, здавалося їм невимовно приємним. Отже, вони верстали свій шлях то в дивовижному човні, то перетинаючи пішки прекрасні луки, які річка омивала своїми водами. Під час цієї мирної подорожі королевич Галантного острова остаточно втратив сердечний спокій. Він розповів прекрасній королівні про свої почуття з того благословенного дня, коли до його двору доставили її божественний портрет, а одного разу, коли він гуляв берегом річки, у полоні мрій про кохання, перед ним з’явилася Осяйна і, вказуючи на аметистовий човен, запропонувала вирушити на ньому в плавання, пообіцявши щасливе для його подорожі й кохання завершення.

Тими днями, коли принц і прекрасна Люба й далі корилися велінням Страхітливої і їхнє палке кохання все зростало і вони були такі щасливі, що не бажали закінчення подорожі, Нелюба також завершувала свою тяжку мандрівку.

Течія ріки, вздовж якої простували обидві королівни, непомітно привела їх до Галантного острова; всі прибули туди одночасно. Осяйна також не забарилася і повідомила Любій, що помста Страхітливої здійснилася, бо, зустрівши свою сестру, вона зустріла єдину на світі людину, яка її ненавиділа.

«Але подорож Нелюбої також закінчилася, — мовила прекрасна королівна, — бо ніщо не може змінити мого приязного ставлення до неї».

Потім королівна попросила фею пом’якшити, якщо можна, сумну долю сестри, але просити подібної милості для Нелюбої було марною справою, бо, ледве помітивши королевича Галантного острова, у якому одразу ж упізнала того, чий портрет зворушив її серце, і почувши, як Осяйна говорила про його шлюб з юною Любою, вона кинулася в ту ж річку, берегом якої так довго і важко брела.

Нелюбу скоро забули. Лише Люба деякий час плакала, та яке горе не втішив би королевич Галантного острова? Вона була так зворушена його ніжністю, що майже не брала участі у святах, влаштованих на честь її прибуття до королівства. Королевич також ухилявся від них, бо якщо кохаєш по-справжньому, то відчуваєш єдину справжню насолоду — бути коханим.

Король і королева, попереджені Осяйною, радо зустріли свою чарівну дочку. У їхній присутності шляхетна фея заявила: прекрасній Любій випала честь покласти край чарам замку Портретів, бо на всьому світі до цього часу не було нічого, що могло б зрівнятися з нею своєю красою.

Кохання королевича Галантного острова було надто палким, аби він міг довго чекати; юнак благав короля і королеву дати згоду на його щастя. Сама Осяйна вшанувала своєю присутністю такий прекрасний і довгожданий день. Весілля відсвяткували з усією пишністю, якої можна чекати від фей і королів, та хоч би яким щасливим був той день, я не буду його змальовувати, бо хоч що обіцяє щасливе кохання, весілля майже завжди сумне свято:

Поки Амур дає відчуть свої страждання

Й солодку млість любовної знемоги,

Поетів і закоханих натхнення

Не вичерпати джерела ніколи.

Та Гіменей намарно закликає

До співу й ніжності закоханих поетів,

Бо у коханні і на них чекає

Поразка нагла від пісень весільних.

ПРИГОДИ РОЗУМНИЦІ

Пані графині де Мюра

Ви пишете найпрекрасніші у світі поетичні новели, до того ж віршами такими ж приємними, як і природними. Мені б дуже хотілося, чарівна графине, також розповісти вам одну історію, однак я не знаю, чи зможе вона розважити вас. Сьогодні у мене такий же настрій, як у міщанина у дворянстві: я не хочу ні віршів, ні прози для свого оповідання, ніяких пишномовних, гучних слів, ніякої рими. Наївна манера викладу пасує мені найкраще, одне слово, проста розповідь буденним стилем — я шукаю в ній лише повчального змісту.

Моя невеличка історія містить кілька повчань і цим може бути для вас приємною. Вона побудована на двох прислів’ях замість одного, така зараз мода, ви це любите, а я із задоволенням дотримуватимусь загальновизнаного правила. Ви побачите в ній, як наші предки вміли підкреслити — людина потрапляє у велику скруту, коли їй подобається нічого не робити; можна повторити услід за ними: Неробство — батько всіх пороків; і вам, без сумніву, сподобається їхній спосіб переконання в тому, що слід завжди бути насторожі. Ви, звичайно, розумієте, я маю на увазі прислів’я: Обачливість — мати безпеки.

Амур завжди перемагає

Серця, що заняття якесь лякає.

Ви, хто боїться, щоб спокусник спритний

Не збив би вас із пантелику,

Красуні, спокій збережете,

Якщо корисними думками розум свій займете.

Але якщо усі зусилля марні —

Вам долею призначено любить,

Я раджу вашу ніжність розділить

Із тим, кого ви знаєте прекрасно.

Не слухайте молодиків солодкомовних співи,

Які давно уже в салонах остогидли,

Не знаючи, що краленькам сказать,

Не звідавши кохання, вміють лиш зітхать.

І млосних стережіться джигунів,

Які без ліку гожих всіх Ірис

Почастувати пристрасним верзінням

З облудною жагою узялись.

Слід стерегтись поривчастих коханців;

Вони від погляду побіжного палають

І зразу ж пристрастю палкою присягають,

Та їх освідчення хіба лиш глуму варті.

Аби навіки душу підкорить,

Багато часу треба приділить.

Дивіться, щоб люб’язності дещиця

Не обеззброїла цнотливості і шани крицю,

Лише обачливість, красуні, у спромозі

Вам забезпечити усім душевний спокій.

Та що зі мною, мадам! Я пишу вірші! Замість того, щоб наслідувати смаки пана Журдена, я почала римувати в манері Кіно! Я поспішаю якнайшвидше повернутися до буденного стилю, боячись одержати свою частку тієї старої ненависті, якою колись палали до цього найприємнішого з Менторів, і ще побоюючись, щоб мене не звинуватили в тому, що я розкрадаю його твори, розриваючи їх на шматки подібно до багатьох безжальних авторів усіх часів.

За епохи хрестових походів король вже не знаю якого королівства Європи вирішив рушити до Палестини на війну з невірними. Перед тим як розпочати такий тривалий похід, він дав лад справам свого королівства і довірив правління ним настільки досвідченому міністрові, що міг не турбуватися про долю своєї держави. Однак понад усе непокоїли короля його сімейні справи. Нещодавно він втратив дружину королеву; вона не залишила йому сина, проте він був щасливим батьком трьох юних королівен на виданні. Мій літопис не зберіг їхніх справжніх імен, але я знаю, що прості норови людей тих благословенних часів дозволяли давати прізвиська високопоставленим особам згідно з їхніми добрими нахилами чи недоліками. Отже, старшу королівну прозвали Безтурботною, другу Балакухою, а третю Розумницею — ці імена точно відповідали характеру трьох сестер.

Ніколи ще світ не бачив особи, недбайливішої за Безтурботну. Вона прокидалася о першій годині пополудні, до церкви її тягнули в тому ж вигляді, в якому вона встала з ліжка: зачіска в безладді, плаття розстебнуте, без пояса, частенько в різних капцях. Протягом дня цей різнобій виправляли, але ніяк не могли умовити королівну носити інше взуття, крім капців: взування викликало у неї невимовну відразу. По обіді Безтурботна бралася до свого туалету і займалася ним до вечора, а решту часу, до півночі, вона витрачала на ігри і вечерю, потім її так само довго роздягали, як перед цим одягали, і лягти спати їй вдавалося лише на світанку.

Балакуха вела інший спосіб життя: ця королівна відзначалася великою жвавістю і приділяла своїй персоні зовсім небагато часу, однак мала таке непереборне бажання поговорити, що з миті пробудження аж до сну її рот не закривався ні на хвилину. їй було відомо про всі сімейні чвари, ніжні зв’язки, залицяння не тільки свого двору, але навіть у середовищі простих міщан. Королівна знала всіх до єдиної жінок, які займалися у себе вдома сумнівними справами заради дорогих прикрас, і мала цілком точні відомості про те, яка платня у покоївки графині такої-то і дворецького маркіза такого-то. Щоб дізнатися про всі ці подробиці, вона вислуховувала свою годувальницю і кравчиню з більшим задоволенням, ніж якогось посла, а потім надокучала цими надзвичайно цікавими історіями усім підряд, починаючи з короля аж до його виїзних лакеїв, бо головним для неї було говорити, а з ким — не мало значення.

Нестримне бажання базікати сприяло виникненню ще однієї вади: не зважаючи на високий сан Балакухи, молоді придворні джигуни зухвало нашіптували їй свої солодкі побрехеньки. Вона прихильно сприймала їхні залицяння, щоб мати потім утіху відповідати, бо хоч би там що, їй просто необхідно було з ранку до вечора слухати когось або торохкотіти самій. Як і Безтурботна, Балакуха ніколи ні про що не замислювалася, не читала, її аж ніяк не обходили ні домашні клопоти, ані рукоділля. Отже, завжди перебуваючи в цілковитому неробстві, обидві сестри ніколи не примушували працювати ні свій розум, ні серце.

Молодша сестра ні в чому не була на них схожа.

І вона сама, і її думки були постійно зайняті; відзначалася разючою жвавістю і намагалася використати її найкращим чином. Королівна чудово танцювала, фала на музичних інструментах; вправно займалася рукоділлям, чим звичайно розважаються особи її статі; давала лад у домі короля і не допускала зловживань з боку челяді, бо вже в ті часи служники були не від того, аби залізти до кишені своїх хазяїв.

Та цим таланти королівни не обмежувались: вона відзначалася великою розсудливістю і таким незвичайним самовладанням, що негайно знаходила вихід з будь-якого становища. Завдяки своїй проникливості юна королівна виявила небезпечну пастку, яку один зловмисний посол приготував для її батька-короля у договорі, що його той вже збирався підписати. Щоб покарати підступність посла та його хазяїна, король змінив статтю договору, виклавши її так, як підказала дочка, і обдурив у такий спосіб самого обманщика. Юна королівна викрила також шахрайство одного з міністрів, спрямоване проти короля; послухавши порад дочки, король вчинив так, що зрада міністра обернулася проти нього самого. У багатьох інших обставинах королівна виявила свою проникливість і розум; подібних випадків було стільки, що народ назвав її Розумницею. Король любив її набагато більше за старших дочок і так покладався на її здоровий глузд, що якби у нього не було, крім неї, інших дітей, поїхав би собі, ні про що не турбуючись, але він так само побоювався за поведінку двох старших дочок, наскільки був упевнений у чеснотах Розумниці. Отже, щоб бути настільки ж спокійним щодо своєї родини, наскільки він розраховував на благоденство своїх підданців, король ужив таких заходів.

Ви так добре знаєтеся на старовині, чарівна графине, що безсумнівно сотні разів чули про чарівницьку могутність фей. Король, про якого йдеться в нашій історії, був близьким другом однієї з цих досвідчених жінок і подався до неї по допомогу. Він виклав їй причини свого занепокоєння щодо дочок.

«Я стурбований не тому, — сказав їй король, — що дві старші дочки коли-небудь у чомусь порушили свій обов’язок, але вони такі нерозсудливі, необережні і перебувають у цілковитому неробстві, що я боюся, аби за моєї відсутності вони не вплутались задля розваги в якусь безрозсудну інтригу. Що ж до Розумниці, то я цілком покладаюсь на її доброчесність, однак вчиню з нею так само, як з іншими, щоб усі вони були рівні. Ось чому, премудра феє, я прошу вас виготовити для моїх дочок три веретена, які б мали властивість ламатися, щойно їх володарки у чомусь порушать правила доброчесності».

Ця фея була однією з найдосвідченіших чарівниць тих часів, вона дала королю три зачаровані веретена, виготовлені згідно з його намірами. Однак король не обмежився цією осторогою. Він відвів королівен до надзвичайно високої вежі, що стояла у відлюдному місці. Король сказав дочкам, що наказує їм залишатися в цій вежі протягом всього часу його відсутності і забороняє будь-кого приймати. Він випровадив звідти всіх служників і служниць і, вручивши королівнам чарівні веретена, про властивість яких не забув розповісти, поцілував їх, замкнув двері вежі, забрав ключі з собою і невдовзі по тому поїхав.

Може, ви подумаєте, пані, що королівнам загрожувала голодна смерть? Зовсім ні. До одного з вікон башти потурбувалися приладнати лебідку з мотузкою, і королівни щодня прив’язували кошик, якого спускали вниз. У цей кошик для них клали провізію на день, а коли вони піднімали його, то неодмінно прибирали до кімнати й мотузку. Безтурботну й Балакуху вельми засмутив такий самітницький спосіб життя; вони невимовно нудьгували, та мусили набратися терпіння, бо з ними було жахливе веретено і пустухи боялися, що якийсь, хоч трохи легковажний вчинок може його зламати.

Розумниця ж зовсім не нудьгувала. Веретено, голка і музичні інструменти правили їй за чудову розвагу, крім того, за наказом міністра, який тимчасово керував державою, королівнам клали у кошик листи, де сповіщали про все, що відбувалося в країні та за її межами. Король дав на це свою згоду, і міністр, щоб прислужитися королівнам, з точністю виконував його наказ. Розумниця жадібно читала всі новини, які вельми її розважали, а сестри навіть не цікавилися ними, говорячи, що надто засмучені, аби займатися такими дрібницями, їм би дістати хоч колоду карт, щоб не так нудьгувати за відсутності батька.

Так невесело гаяли вони свої дні, ремствуючи на жорстоку долю, і я думаю, навіть поговорювали про те, що краще, мовляв, народитися щасливим, ніж сином короля. Вони часто марнували свій час біля вікна, щоб бачити принаймні те, що діється на волі. Одного чудового дня, коли Розумниця була зайнята у своїй кімнаті якимось гарненьким рукоділлям, її сестри, сидячи коло вікна, побачили біля підніжжя башти бідну жінку, одягнену в лахміття, яка дуже жалібно кричала їм про своє злидарство. Молитовно склавши руки, просила пустити її до вежі, кажучи, що вона нещасна іноземка, вміє робити тисячу речей і буде служити їм вірно і чесно. Спочатку королівни згадали про наказ батька нікого до вежі не пускати, та Безтурботній так остогидло самій себе обслуговувати, а Балакуха була такою засмученою через те, що нема з ким побалакати, крім сестер, і так хотіла мати співрозмовника для пересудів, що вони вирішили впустити до себе цю бідну жінку.

«Як ви вважаєте, — звернулася Балакуха до сестри, — чи поширюється заборона короля на таких людей, як ця нещасна? Я думаю, що ми можемо прийняти її без якихось неприємних наслідків».

«Робіть, як знаєте», — відповіла Безтурботна.

Балакуха, чекаючи лише на її згоду, одразу ж спустила кошик. Бідна жінка сіла у нього, і королівни підняли її за допомогою лебідки.

Коли незнайомка постала перед їхніми очима, жахливе брудне її лахміття викликало у них відразу. Вони хотіли дати їй інший одяг, але вона відказала, що перевдягнеться завтра, а зараз їй слід подумати про те, аби належним чином обслужити панночок. Коли вона скінчила мову, зі своєї кімнати вийшла Розумниця. Королівну неприємно вразила з’ява незнайомки в товаристві сестер. Вони розповіли їй, чому пустили цю жінку, і Розумниця, побачивши, що справу зроблено, приховала свою прикрість через вчинену необережність.

У цей час нова служниця сто разів обійшла вежу під приводом служби, а насправді, щоб вивчити розташування кімнат, бо, люба пані, я не знаю, чи здогадалися ви вже чи ні, але ця удавана жебрачка була такою ж небезпечною у вежі королівен, як граф Орі в тому монастирі, куди він проник під виглядом абатиси-втікачки.

Щоб і надалі не терзати вас невідомістю, я скажу, що ця особа в лахмітті була старшим сином могутнього сусіднього короля. Цей молодий королевич, один із найпідступніших умів свого часу, в усьому керував своїм батьком, та для цього не треба було премудрої голови, бо король відзначався таким м’яким і поступливим норовом, що його прозвали Добросердим. Що ж до молодого королевича, який діяв лише хитрістю, народ прозвав його Підступним. Він мав молодшого брата, настільки ж сповненого чеснот, наскільки у самого було недоліків, однак, незважаючи на різницю характерів, між братами панувала довершена згода, і всі навкруги не переставали цьому дивуватися. Крім прекрасних якостей душі, вродливе обличчя і витончена постава молодшого брата робили його настільки привабливим, що він заслужив ім’я — Милий Для Очей.

Саме Підступний підучив посла свого батька на ту зловмисну витівку, яку кмітливість Розумниці повернула проти них самих. Підступний, і без того недолюблюючи батька королівен, геть зненавидів його після цього випадку, тому, коли дізнався про заходи перестороги, які той ужив заради своїх дочок, він зі злостивим задоволенням вирішив ошукати пильність завбачливого короля. Під вигаданим приводом Підступний одержав від свого батька дозвіл на подорож і вжив заходів, які, що ви вже знаєте, дозволили йому потрапити до вежі, де перебували королівни.

Вивчаючи палац, королевич зазначив: сестер легко можуть почути перехожі, і вирішив, що мусить залишатися у жіночому вбранні протягом усього дня, бо якщо вони викриють його, то покличуть на допомогу і покарають за зухвалий вчинок. Отже, цілісінький день він залишався в одязі і в образі професійної жебрачки, а ввечері, після того, як три сестри повечеряли, Підступний скинув лахміття і всі побачили вбрання кавалера, гаптоване золотом і коштовним камінням. Бідні королівни так злякалися, що одразу ж кинулися навтіки.

Розумниця і Балакуха швидко дісталися до своїх кімнат, а Безтурботну, яка ніколи не поспішала, королевич наздогнав в одну мить.

Одразу ж кинувся їй у ноги, повідомив, хто він є, і сказав, що чутки про її красу змусили його залишити пречудовий двір батька, аби скласти королівні обітницю своєї вірності. Безтурботна спочатку так розгубилась, що не могла нічого відповісти королевичу, який і далі стояв навколішки, але оскільки він наговорив їй тисячу люб’язних слів і, даючи тисячу обіцянок, палко умовляв негайно прийняти його за чоловіка в цих же покоях, природна слабкість характеру не залишила їй сили чинити опір. Вона недбало кинула Підступному, що вірить у його щирість і пристає на його пропозицію.

Ніяких інших формальностей при укладанні цього шлюбу вона не дотримала, але одразу ж втратила веретено — воно розбилося на друзки.

У цей час Балакуха і Розумниця страшенно хвилювались. Вони дісталися до своїх кімнат кожна сама по собі й зачинилися там. Ці кімнати були досить віддалені одна від одної, а оскільки кожна із сестер нічого не знала про долю інших, за цілу ніч вони не склепили очей. Наступного дня зловмисний королевич відвів Безтурботну до нижніх покоїв у кінці саду. Там королівна сказала Підступному про свою тривогу щодо сестер, хоча сама не наважувалась з’явитися перед ними, боячись їхнього осуду за своє заміжжя. Королевич на це відповів, що бере на себе клопіт умовити сестер схвалити їхній шлюб і, поговоривши ще трохи, вийшов, зачинивши Безтурботну, яка цього навіть не помітила. Потім він заходився шукати її сестер.

Певний час він не міг знайти, де вони заховалися. Та, нарешті, вічне бажання Балакухи поговорити, яке призвело до того, що королівна почала розмовляти сама із собою, жалісно голосячи, привело королевича до її кімнати, де через замкову шпарину він побачив і саму принцесу. Підступний заговорив до неї через двері і сказав, як до цього старшій сестрі, що він здійснив спробу проникнути до вежі лише заради того, аби запропонувати їй своє серце і свою вірність. З великими перебільшеннями він вихваляв її красу і розум, і Балакуха, цілком певна того, що має незрівнянні переваги, досить безрозсудно повірила базіканню королевича. Принцеса відповіла йому зливою слів, які аж ніяк не були нелюб’язними. Мабуть, королівну охопила справжня словесна лихоманка, коли вже так вчинила, а, може, пригніченість так подіяла, крім того, принцеса цілий день нічого не їла, адже в кімнаті не мала їжі. Оскільки була надзвичайно лінивою особою і нічим не переймалася, окрім нескінченних розмов, то коли чогось потребувала, зверталася до Розумниці. Ця мила королівна, настільки ж працелюбна й завбачлива, наскільки мало відзначалися цими якостями її сестри, завжди тримала у своїй кімнаті безліч марципанів, мармеладу, маринадів і варення, які готувала сама. А Балакуха, не маючи такої переваги, до того ж присилувана голодом, дослухаючись до ніжних запевнень королевича, врешті-решт відчинила двері підступному спокуснику, і тоді він так само майстерно, як перед тим, розіграв комедію — бо добре завчив свою роль.

Потім вони разом вийшли з кімнати і попростували до буфетної, де знайшли найрізноманітніші страви, адже кошик завжди постачав королівнам їжу заздалегідь. Балакуха все ще турбувалася про долю сестер, та раптом невідомо чому вирішила, що вони, без сумніву, зачинилися разом у кімнаті Розумниці, де забезпечені усім вдосталь. Підступний доклав усіх зусиль, підтримуючи в ній цю впевненість, і сказав, що вдвох провідають королівен увечері. Вона була не згодна з ним і відказала, що треба йти до них одразу ж після обіду.

Нарешті королевич і королівна закінчили обідати у цілковитій злагоді, і Підступний попросив показати йому прекрасні покої вежі, запропонувавши руку королівні, яка і відвела його туди. Опинившись у покоях, він заходився розписувати свою ніжність до неї і ті вигоди, які матиме принцеса, якщо вийде за нього заміж. Він сказав їй те ж саме, що й Безтурботній: вона мусить дати згоду негайно, бо коли зустрінеться із сестрами до того, як прийме його своїм чоловіком, ті обов’язково запротестують, оскільки він, без сумніву, наймогутніший сусідній королевич, і, на думку її сестер, найбільш підходяща пара для старшої.

Після безлічі пустих балачок королівна вчинила так само необачно, як і старша сестра: прийняла королевича як чоловіка і згадала про властивості скляного веретена лише тоді, коли воно розбилося вщент.

Десь під вечір Балакуха повернулася до своєї кімнати разом із королевичем, і перше, що побачила, — розбите на друзки веретено. Це дуже схвилювало королівну; принц спитав її про причину такого хвилювання.

Нестримна пристрасть до базікання не дала їй щось приховати від нього, і вона з дурного розуму розкрила Підступному таємницю чарівних веретен; він відчув радість через те, що король одержить вагомі докази негідної поведінки своїх дочок.

Однак Балакусі вже не хотілося шукати сестер, бо мала підставу боятися, що ті не схвалять її поведінки. Тоді королевич запропонував: знайде їх сам і докладе всіх зусиль до того, аби вони не засуджували її вчинку. Після таких запевнень королівна, що за цілу ніч не склепила очей, заснула, і поки вона спала, Підступний замкнув її, як і Безтурботну.

Чи не правда, чарівна графине, Підступний був останнім негідником, а обидві королівни — легкодухими і нерозсудливими особами? Я дуже сердита на всіх цих людей і, думаю, ви відчуваєте те ж саме, але не хвилюйтесь: усі вони матимуть по заслузі, а мудра й відважна Розумниця здобуде перемогу.

Зачинивши Балакуху, підступний королевич заходився обшукувати всі кімнати вежі, а що всі вони були відчинені, вирішив — Розумниця могла ховатися в тій єдиній, двері якої були замкнені зсередини. Тоді Підступний і тут, тепер уже перед дверима Розумниці, взявся викладати все те, що говорив її старшим сестрам. Але королівна не була такою легковажною, як Безтурботна і Балакуха, довго слухала його мовчки. Нарешті, зробивши висновок, що її все ж таки знайдено, Розумниця відповіла: коли й справді він відчуває до неї таку сильну і щиру ніжність, у чому й намагається переконати, вона просить його зійти в сад і зачинити за собою двері; після цього говоритиме з ним скільки завгодно з вікна своєї кімнати, котре виходить у сад.

Підступний ніяк не хотів на це погодитись, але тому, що королівна уперто не хотіла відчинити, безчесний королевич, не тямлячи себе від нетерпіння, виламав двері її кімнати. Та тут він побачив, що Розумниця озброїлась великим молотком, який колись забули в одній з комірок. Від хвилювання на щоках королівни палав рум’янець, і хоча очі її блищали від люті, вона видалася Підступному надзвичайно принадливою. Він хотів кинутись їй в ноги, але королівна гордовито сказала йому, відступаючи:

«Королевичу, якщо ви наблизитесь до мене, я розіб’ю вам голову цим молотком!»

«Як! Прекрасна королівно! — лицемірно вигукнув Підступний, — моє кохання викликає у вас таку жорстоку ненависть?»

Він знову взявся розписувати, проте на чималій відстані, полум’яну пристрасть, яку викликали у нього чутки про її красу і незрівнянний розум. Принц додав, що перевдягся лише тому, щоб шанобливо віддати їй своє серце і запропонувати руку, вона ж мусить вибачити його палким почуттям ту зухвалість, яку дозволив собі, виламавши двері. Закінчив він свою промову спробою переконати її, подібно до старших сестер, що в інтересах королівни прийняти його за чоловіка якомога швидше. Запевнив також, що не знає, де переховуються сестри Розумниці, бо навіть не намагався шукати їх, думаючи тільки про неї. Винахідлива Розумниця, прибравши вигляду, що полагіднішала, відказала нахабі, — мовляв, спочатку треба знайти сестер, а потім разом думати про майбутнє. Однак Підступний заперечив, що не наважиться піти по королівен до тих пір, поки вона не згодиться вийти за нього заміж, бо сестри, звісно ж, не погодяться на цей шлюб через належне їм право старшинства. Така відповідь лише посилила підозру Розумниці, яка з повною на те підставою не довіряла підступному королевичу; вона здригнулася від думки про те, що, можливо, вже сталося з її сестрами, і вирішила водночас помститися за них і самій уникнути нещастя.

Отже, юна королівна сказала Підступному, що згодна взяти з ним шлюб, але певна — вечірнє заміжжя завжди нещасливе, тому просить перенести церемонію і дати одне одному обітницю вірності наступного ранку. Пообіцяла нічого не казати сестрам і попросила залишити її на деякий час, щоб вона могла звернути свої помисли до Неба, а потім відведе його до покоїв із чудовим ложем. Підступний, який не відзначався великою відвагою, бачачи, що Розумниця все ще озброєна великим молотком, погодився з її бажанням й пішов, аби вона мала змогу поміркувати на самоті. Як тільки він зник, королівна побігла готувати постіль над отвором помийної ями, що містилася під однією з кімнат вежі. Ця кімната була такою ж чистою, як інші, але в широкий отвір ями скидали всі нечистоти палацу. Поклавши на цей отвір навхрест дві не дуже міцні палиці, королівна чепурненько постелила зверху постіль і одразу ж повернулася до себе. Незабаром прийшов Підступний, і Розумниця, показавши йому місце для відпочинку, залишила його. Не роздягаючись, королевич кинувся на ложе, палиці одразу ж зламалися, і він упав на дно помийної ями, діставши при цьому не менше двадцяти гуль на голові, добряче побившись. Падіння королевича супроводжувалося гуркотом у трубі, тому королівна одразу ж зрозуміла, хитрість удалась, і її охопило надзвичайно приємне відчуття. Неможливо змалювати ту втіху, з якою вона слухала, як королевич вовтузиться в ямі. Він заслуговував на таке покарання, і королівна мала всі підстави бути задоволеною.

Однак радість не займала її аж так, щоб Розумниця могла забути про сестер. Перша її турбота — розшукати їх. Знайти Балакуху було зовсім не важко: закривши королівну, Підступний залишив ключ у замку. Розумниця поспішила зайти до цієї кімнати, шум кроків розбудив сплячу Балакуху, і та дуже збентежилась. Розумниця розповіла, яким чином їй вдалося позбавитись королевича-облудника, котрий прийшов лише задля того, щоб образити їх. Балакуха була вражена цією новиною, немов ударом блискавки, бо, незважаючи на своє вміння базікати, була такою нетямущою, що мала необережність повірити словам Підступного. Є ще на світі такі дурепи! Приховуючи невимовну гіркоту, королівна рушила з Розумницею розшукувати Безтурботну. Вони обійшли всі кімнати вежі, так і не знайшовши сестри, аж поки Розумниця не здогадалася: та може бути в покоях, ррзташованих у саду. 1 справді, вони знайшли її там напівживу від голоду й розпачу. Королівни надали сестрі необхідну допомогу, а потім, коли все пояснили, це сповнило Безтурботну, як і Балакуху, смертельною тугою.

Підступний провів жахливу ніч і навіть не підозрював, що вже настав світанок. Королевич перебував у печерах, всю огидність яких не міг бачити, бо туди ніколи не проникало денне світло. Намучившись, він все ж знайшов вихід із ями, на значній відстані від вежі, у річці. Його крик почули рибалки й витягли з води у такому жалюгідному стані, що навіть ці злидарі пожаліли королевича. Його одвезли до двору батька і взялися лікувати, одначе лиха пригода, яка з ним сталася, викликала у Підступного таку шалену ненависть до Розумниці, що він думав не стільки про своє одужання, скільки про помсту.

Королівна ж переживала важкі часи: честь була для неї у тисячу разів дорожча за саме життя, і ганебна слабкість сестер кинула її в такий глибокий відчай, що вона ледве протистояла йому. Однак погане самопочуття двох сестер, наслідок їхніх безчесних шлюбів, ще раз змусило випробувати стійкість Розумниці.

А відбувалося ось що. Хоч яким метким облудником був Підступний, після своєї пригоди він напружив увесь свій розум, щоб стати ще спритнішим. Ні помийна яма, ні одержані синці не розгнівали його так сильно, як те, що комусь вдалося перемудрувати його. Здогадуючись про наслідки двох своїх шлюбів і бажаючи ще більше позбиткуватися над хворими королівнами, він наказав принести під їхні вікна великі ящики, де росли дерева, рясно вкриті чудовими плодами. Безтурботна і Балакуха, часто проводячи свій час біля вікна, не могли не помітити цих фруктів, і принцес одразу ж охопило непереборне бажання покуштувати їх. Королівни благали Розумницю спуститися вниз у кошику і нарвати для них плодів. Бажання догодити нещасним сестрам було таким великим, що та погодилась виконати їхнє прохання, спустилася вниз і принесла їм чудових плодів. Наступного дня з’явилися інші фрукти: нове бажання сестер, нові поступки з боку Розумниці. Але цього разу майстерно сховані слуги Підступного, яким напередодні не вдався їхній задум, не пропустили нагоди. Вони схопили Розумницю і забрали її на очах у сестер, що з розпачу рвали на собі волосся.

Помічники Підступного відвезли Розумницю до заміського будинку, де королевич одужував після своєї пригоди. У лютій нестямі він наговорив їй тисячу грубощів, на що та незмінно відповідала зі стійкістю і величчю душі, гідними такої героїні, як вона. Нарешті, протримавши кілька днів в ув’язненні, Підступний наказав відвести королівну на вершину високої гори і прибув туди сам. Тут він оголосив, що покарає її лютою смертю, то буде помста за всі її витівки. І підступний королевич глумливо кивнув Розумниці на діжку, обтикану із середини лезами ножів, бритвами та гвіздками, й сказав, що королівну кинуть до неї, а потім зіштовхнуть вниз із вершини гори.

Хоча Розумниця і не була мужньою римлянкою, однак злякалася тортур, які чекали на неї, не більше за Регула перед подібним випробуванням. Юна королівна зберегла усю свою стійкість і самовладання. Але замість того, щоб захоплюватися її героїчним характером, Підступний розлютився ще більше і думав лиш про те, щоб якнайжорстокіше погубити дівчину. Він схилився над отвором діжки, аби ще раз помилуватись витвором своєї злої фантазії. Побачивши, що цей огляд відвернув його увагу, Розумниця миттю штовхнула Підступного в діжку, покотила її з гори й кинулась тікати. А слуги королевича, надто засмучені тим, що їхній хазяїн так жорстоко повівся із милою королівною, не поспішали її наздоганяти.

До того ж вони дуже злякалися нещастя, яке сталося з Підступним, і не могли думати ні про що інше, як тільки про те, яким чином зупинити діжку. Але всі спроби були марними — вона скотилася до самого підніжжя гори і з неї витягли королевича з тисячею ран.

Нещастя із сином кинуло в розпач короля Добросердого і королевича Милого Для Очей. Однак народ цього королівства аж ніяк не сумував, бо всі ненавиділи Підступного, не перестаючи дивуватися, що шляхетний і великодушний молодший королевич може любити цю негідну душу. Та такою вже була природна вдача Милого Для Очей; він любив усіх своїх родичів, а Підступний завжди примудрявся так уміло імітувати свою ніжність до нього, що великодушний королевич ніколи б не вибачив собі, якби палко не відповідав на його почуття. Милий Для Очей вкрай засмутився тяжкими пораненнями брата й зробив усе можливе, щоб якнайскоріше вилікувати його, але, незважаючи на найдбайливіше піклування, ніщо не могло зарадити Підступному. Навпаки, його рани, здавалося, роз’ятрювалися дедалі більше й змушували королевича нестерпно страждати.

Уникнувши жахливої небезпеки, Розумниця щасливо дісталася до вежі, де залишалися її сестри, та незабаром і тут її спостигли нові прикрощі. Обидві королівни народили по синові, і це поставило Розумницю у досить скрутне становище. Однак юна королівна не занепала духом; бажання приховати неславу своїх сестер змусило її ще раз звідати небезпеку, хоча вона чудово розуміла весь ризик задуманої справи. Перевдягнувшись у чоловіче вбрання, королівна поклала малюків до коробок, заздалегідь зробивши там невеликі отвори для дихання, сіла на коня, навантаживши на нього ці коробки разом з іншими, і в такому спорядженні прибула до столиці короля Добросердого.

Діставшись міста, Розумниця довідалась: щедра платня королевича Милого Для Очей за ліки для старшого брата, привела до двору усіх шарлатанів Європи. У ті часи безліч авантюристів без певного заняття і спеціальних знань видавали себе за відомих лікарів, що одержали від Неба дар зцілювати найрізноманітніші недуги. Ці люди, єдина наука яких полягала у спритному шахрайстві, завжди викликали в народу велику довіру. Вони вміли привернути до себе увагу незвичайним виглядом і чудернацькими іменами, які придумували самі. Такого гатунку цілителі ніколи не практикують в тих місцях, де народилися, і те, що з’являються вони з чужих країв, часто править їм за справжні заслуги в очах простого люду.

Винахідлива королівна, добре з усім цим обізнана, взяла собі ім’я Санаціо, геть незвичайне для того королівства. Потім наказала оголосити всюди, що лицар Санаціо прибув з чудовим таємним зіллям для лікування найрізноманітніших ран, навіть найнебезпечніших і невигойних, і Милий Для Очей негайно послав по удаваного лицаря. Прибувши до палацу, Розумниця найкращим чином зіграла роль лікаря, вельми самовпевнено прорекла п’ять чи шість слів, в цілому повелася, як належить. Королівну вразила приємна зовнішність і люб’язні манери Милого Для Очей і, поговоривши з ним деякий час про здоров’я Підступного, сказала, що піде по пляшки з чудодійною водою, а поки що залишає тут свої коробки з неперевершеними мазями для лікування пораненого королевича. По цих словах удаваний лікар вийшов і більше не повернувся; усі занепокоїлись його тривалою відсутністю, і коли вже збиралися послати людей, щоб поквапити лікаря, почули в кімнаті Підступного дитячий плач. Це невимовно всіх здивувало, бо діти там ніколи не з’являлися. Прислухавшись, виявили: плач долинав із коробок лікаря.

І справді, це були племінники Розумниці. Королівна добре нагодувала їх перед тим, як іти до палацу, але з тих пір минув час, і вони висловлювали свою потребу, жалібно співаючи.

Підступний одразу ж запідозрив, що це нова витівка Розумниці, його охопила невимовна лють, від чого стан здоров’я різко погіршився, і ніхто вже не мав сумніву у близькій кончині королевича.

Милий Для Очей був приголомшений горем, а Підступний, сповнений підлості до останньої миті, мав намір до кінця зловживати прихильністю брата.

«Ви завжди любили мене, королевичу, — звернувся він до нього, — і оплакуєте мою загибель. Поки я живий, мені не потрібні більше докази вашої дружби. Зараз я помираю, та коли я справді дорогий для вас, обіцяйте виконати моє прохання».

Милий Для Очей, побачивши тяжкий стан свого брата, не міг відмовити йому і заприсягнувся найстрашнішими клятвами виконати все, чого той забажає. Тільки-но Підступний почув ці клятви, він сказав братові, обіймаючи:

«Я помираю зі спокійною душею, бо ви помститеся. Прохання, з яким я хотів звернутися до вас, полягає в тому, щоб одразу ж після моєї смерті ви попросили руки Розумниці. Без сумніву, вам віддадуть за дружину цю підступну королівну, а коли вона буде у вашій владі, ви заколете її кинджалом».

Почувши ці слова, Милий Для Очей здригнувся від жаху: він пошкодував про свою необачну обіцянку, але відмовлятися було пізно: брат невдовзі помер.

Король Добросердий дуже побивався за сином, що ж до народу, то замість того, аби жалкувати, усі раділи: смерть передавала успадкування королівством Милому Для Очей, про чесноти якого всі були найкращої думки.

Розумниця благополучно повернулася до сестер і незабаром дізналась про смерть Підступного, а ще через деякий час королівен сповістили про повернення батька.

Король одразу ж поспішив до вежі і передусім волів побачити скляні веретена. Безтурботна принесла веретено Розумниці і показала його королю, потім, зробивши глибокий реверанс, пішла собі геть, щоб віднести його на місце. Балакуха вчинила так само, і Розумниця також принесла веретено в свою чергу. Однак недовірливий король захотів побачити всі три веретена одночасно, та лише Розумниця змогла виконати його волю. Тоді король так розлютився, що негайно відіслав старших дочок до тієї самої феї, яка дала йому чарівні веретена, попросивши її залишити королівен у себе назавжди і покарати по заслузі.

Щоб належно це здійснити, фея повела їх до однієї з галерей свого палацу, де відтворювалась історія незліченної кількості знаменитих жінок, уславлених завдяки своїй доброчесності й працелюбству. Чарівне мистецтво феї вдихнуло життя у ці зображення, вони рухались і перебували в невпинних клопотах з ранку до вечора. Усюди красувались девізи, що прославляли доброчесних жінок, і обидві сестри з болем та приниженням порівнювали тріумф цих героїнь із тією жалюгідною долею, на яку прирекла їх злощасна необачність. Фея ще більше засмутила королівен, вельми суворо сказавши, що коли б вони були так само зайняті справою, як ті, зображення котрих бачать, то не припустилися б згубної помилки, оскільки неробство — батько всіх пороків і джерело всіх нещасть. Отож фея підсумувала: аби не допустити надалі такого лиха і щоб сестри надолужили втрачене, вона знайде для них належне заняття.

І справді, вона примусила королівен взятися до найважчої і найбруднішої роботи: не жаліючи їхньої ніжної шкіри, посилала на город рвати горох і полоти бур’яни.

Охоплена відчаєм від такого невідповідного її нахилам способу життя, Безтурботна померла від смутку і втоми. Балакуха через деякий час зуміла втекти серед ночі з палацу феї, але розбила собі голову об стовбур дерева і померла на руках у селян.

Добросерда Розумниця гірко оплакувала сумну долю сестер, аж раптом, поглинута своєю скорботою, дізналася, що королевич Милий Для Очей попросив її руки у батька, і той дав на це свою згоду, навіть не попередивши дочку, бо в ті часи взаємна прихильність молодят менш за все бралася до уваги при укладанні шлюбу. Почувши цю новину, Розумниця затремтіла: мала всі підстави боятися, що ненависть Підступного перейшла до серця молодшого брата, який ніжно його любив і тепер хоче одружитися з нею лише для того, аби принести жертву заради померлого брата. Стривожена королівна рушила просити поради в мудрої феї, яка шанувала її так само глибоко, наскільки сильно зневажала Безтурботну і Балакуху. Фея не побажала розкрити перед Розумницею її майбутнє, лише сказала їй:

«Королівно, ви мудра і обережна особа, до цього часу ви вміли правильно вибрати належну манеру поведінки, бо ніколи не забували, що обачливість — мати безпеки. Дотримуйтесь і надалі цього важливого правила і будете щасливі навіть без допомоги мого мистецтва».

Не діждавши від феї інших пояснень, Розумниця повернулася до палацу надзвичайно схвильована.

Через кілька днів за дорученням королевича Милого Для Очей з королівною взяв шлюб посол його держави і повіз до чоловіка в напрочуд пишному екіпажі. Розумницю з почестями зустріли у двох перших містах королівства Милого Для Очей, а в третьому вона побачила і самого королевича, який виїхав їй назустріч за наказом свого батька. Усі з подивом завважили: королевич ставав дедалі сумніший з наближенням весілля, якого, здавалося, він так палко очікував спочатку. Це викликало занепокоєння самого короля, котрий і надіслав сина зустріти королівну. Той підкорився вельми неохоче.

Побачивши свою наречену, Милий Для Очей був вражений її чарівністю, він зробив їй комплімент, але так плутано, що обидва двори, які чудово знали дотепність і галантність королевича, вирішили, що той втратив самовладання, засліплений красою королівни. Усе місто потрясали радісні вигуки, всюди лунала музика, спалахували фейерверки. Нарешті, після чудової вечері вирішили одвести молодих до їхніх покоїв.

Розумниця ніколи не забувала настанов феї і дещо замислила. Вона підкупила одну з жінок, яка мала ключі від комірчини у призначених для неї покоях, і звеліла принести туди міхур, соломи, овечої крові і тельбухи тварин, м’ясо яких з’їли за вечерею. Потім королівна під якимось приводом проникла до комірчини й зробила з соломи опудало, в середину якого помістила тельбухи і міхур з кров’ю, після чого одягла його в жіночу білизну і нічний чепець. Закінчивши цю милу ляльку, Розумниця повернулася до гостей, а через деякий час молодят відвели до їхніх покоїв. Коли туалету було відведено стільки часу, скільки належить, фрейліна забрала світильник і пішла собі. Розумниця одразу ж кинула на ліжко опудало, а сама заховалася в куточку. З’явившись і кілька раз голосно зітхнувши, королевич схопив шпагу і простромив тіло удаваної Розумниці. Тієї ж миті відчув, як бризнула кров, і побачив, що жіноче тіло на ліжкові лежить непорушно.

«Що ж я наробив! — вигукнув Милий Для Очей. — Як! Після таких жорстоких терзань, після численних вагань — чи додержувати своєї обіцянки, погоджуючись на злочин, я забрав життя у найпрекраснішої з королівен. Адже я з’явився на світ, щоб кохати її! Був зачарований нею, як тільки побачив, проте не мав рішучості порушити слово, яке засліплений лютою ненавистю брат виманив у мене негідними хитрощами. О, небо! Чи можна тільки помислити, аби карати жінку за її доброчесність! Так от, Підступний, я здійснив твою негідну помсту, а зараз хочу помститися за Розумницю своєю смертю. Так, прекрасна королівно, нехай та сама шпага…»

Після цих слів Розумниця почула, що королевич, який у нестямі впустив свою шпагу, шукає її на підлозі, маючи намір порахуватися з життям. Не бажаючи, щоб він вчинив таку дурницю, вона закричала:

«Королевичу, я жива. Ваше добре серце дозволило мені передбачити каяття і своїми безневинними хитрощами я позбавила вас від здійснення злочину».

Тут Розумниця розповіла Милому Для Очей про свою обачливість і хитрість із солом’яним опудалом. Королевич невимовно зрадів, уздрівши королівну живою і здоровою. Він був безконечно вдячний їй за те, що вона врятувала його від тяжкого злочину. Королевич не розумів, як міг виявити таку слабкість і не бачити нікчемності злощасних обіцянок, до яких його приневолили хитрощами. Адже коли б Розумниця не мала міцного переконання в тому, що обачливість — мати безпеки, то загинула б, а її смерть спричинила б загибель Милого Для Очей.

Тож хвала обачності й самовладанню! Вони вберегли подружжя від згубних нещасть для найприємнішої на світі долі. Розумниця і Милий Для Очей прожили довгу низку щасливих днів у доброчесності й блаженстві, які неможливо змалювати.

НЕЗРІВНЯННИЙ

Жили собі в давні часи король із королевою, які вели досить самітницький спосіб життя. Бог дарував їм сина і чарівну дочку. Маленьку королівну назвали Прекраснорукою, бо в неї справді були дуже красиві руки. У звичаях того часу було звертатися по допомогу до фей, коли великим королевам наставав час народжувати дітей, одначе король, зневажаючи їхнє чаклунство і добре розуміючи, як небезпечно зазирати у майбутнє, суворо заборонив радитися з феями стосовно долі Прекраснорукої, що невимовно їх розлютило. Королева любила дочку надзвичайно ніжно і щоразу глибоко сумувала, коли думала про те, що одного чудового дня заміжжя милої королівни розлучить їх. Тому невдовзі зрозуміла: не зможе заспокоїтись, якщо не дізнається про подальшу долю своєї дочки. Це спонукало королеву, не зважаючи на сувору заборону короля, таємно зустрітися з феєю, яка жила в сусідніх горах і звалася Лігурдою. Фея відзначалася вельми злою натурою і, бажаючи помститися королеві за те, що та ніколи не запрошувала бути присутньою при народженні своїх дітей, прийняла її у зачарованому палаці, оздобленому золотом і лазур’ю. Після того як королева виклала їй мету свого візиту і вельми поштиво попросила повідати про долю Прекраснорукої, Лігурда досить гордовито відповіла, що та даремно клопочеться про щастя дочки, бо її обміняють на іншу королівну, але обидві вони будуть нещасливими, лише з тією відмінністю, що лиха Прекраснорукої триватимуть набагато довше. Вона вийде заміж за королевича, а той понад усе любитиме птахів, особливо одного червоного птаха, який принесе королівні багато прикростей. їй доведеться довго терпіти всілякі приниження, викликані довгою безплідністю, підданці повстануть проти неї, а родичі підуть на неї війною, і, нарешті, якесь чудовисько розірве нещасній утробу і зжере. Слова феї немов удари кинджала пронизали серце бідолашної королеви, і вона, знепритомнівши, впала біля ніг Лігурди. Навіть не потурбувавшись про те, щоб привести її до пам’яті, фея лише перенесла королеву в такому стані на ложе чоловіка.

Король, що навіть не помітив відсутності дружини, був дуже здивований, побачивши її непритомною. Він покликав на допомогу і насилу привів дружину до тями, після чого взявся розпитувати про причину недуги. Але замість відповіді королева залилася сльозами, і королю вдалося розібрати у зливі схлипувань і ридань, що вона від усього серця бажала б, аби дочка ніколи не з’являлася на світ. Трохи заспокоївшись, королева розповіла чоловікові про лихі пророцтва феї, але король лише посміявся над її страхами, запевняючи: усе це лише приверзлося їй уві сні. Однак королева, яка дуже виразно пам’ятала все, про що говорила фея, була невтішною. Вона покликала Прекрасноруку, поцілувала її, обливаючись сльозами, і благала ніколи не виходити заміж. Королівна запевнила матінку в тому, що завжди буде покірна її волі, й королева, ніжно обнявши гаряче любиму дочку, повідала про нещастя, передречені злою Лігурдою, додавши: вона легко може уникнути їх, якщо назавжди залишиться дівчиною.

Тим часом чимало знатних королевичів, почувши про красу і дивовижні достоїнства королівни Прекраснорукої, надіслали своїх послів просити її руки, але королева завжди відмовляла, залишаючись невблаганною перед проханнями, які сипалися звідусіль. Королівна ж, натурою вельми схожа на батька, не вірячи в те, що всі пророцтва фей обов’язково збуваються, марно намагалася переконати матір і, зрештою, вирішила познайомитись з іншою феєю на ім’я Клеранс, яка мала репутацію доброї чарівниці, щоб за її допомогою якомога більше дізнатися про секрети фей і, коли вдасться, уникнути передреченої Лігурдою згубної долі.

Вона чула, що феї зневажають багатство, і їм набагато більше до душі прості дарунки, ніж золото й срібло. Це спонукало дівчину вибрати дев’ять пучків найтоншого льону, дев’ять пучків прядива і дев’ять кедрових веретен; до всього цього вона додала також тринадцять човників зі слонової кістки і доручила своїй годувальниці віднести усе це феї, тисячу разів привітати чарівницю від її імені і докласти всіх зусиль до того, щоб фея згодилась завітати до неї у палац. Годувальниця, жінка вельми спритна, чудово виконала доручення. Зворушена подарунками й довірою, Клеранс пообіцяла, що завітає до королівни Прекраснорукої, коли та найменше очікуватиме на це.

Задоволена переговорами, королівна з нетерпінням чекала зустрічі з Клеранс, коли, прогулюючись одного чудового дня зі своєю матінкою в саду, помітила в одному з його куточків бабусю з прядивом, яка попросила у них милостиню. Розгнівана королева почала сварити челядників за те, що ті пустили сторонню до саду, а добросерда королівна дала старенькій золоту монету. Тоді бабуся, граючи своїм веретеном, накреслила три кола: тієї ж миті сад чудесно змінився, став ще прекраснішим від незлічених квітів, апельсинових алей, каскадів та фонтанів.

«Мені дуже приємно, — сказала бабуся, — винагородити королівну за її щедрість і повідомити королеву, що їй не слід мати клопіт, гніваючись, що мене впустили до саду».

Бідна королева, вражена таким перетворенням і тими словами, зрозуміла, що старенька — чарівниця, і тисячу разів просила вибачити за своє невігластво.

«Я — фея Клеранс, — провадила далі бабуся, — і прийшла провідати Прекрасноруку, яка видається мені гідною кращої долі, ніж та, що напророчена злою Лігурдою».

Невимовно зрадівши, королева заходилась обнімати її, а Клеранс, уважно роздивившись очі, риси обличчя й руки королівни, сказала:

«Лігурда вельми досвідчена фея, проте вона, мабуть, не дуже чітко висловила свої думки або ви не зрозуміли її, бо я з усією відповідальністю заявляю, що Прекраснорука вийде заміж за великого короля, з нею справді стануться деякі прикрощі, але вони лише сприятимуть славі і підуть на користь. У королівни народиться незвичайний син, і вам слід остерігатися лише пасток жорстокої Лігурди, яка намагатиметься погубити його у ранньому віці».

Мати благала фею пожаліти їх і захистити від підступності Лігурди, а Прекраснорука просила допомоги так зворушливо й наполегливо, що фея пообіцяла ніколи її не залишати. Потім вона зникла разом із прекрасним садом, а королева з королівною пішли до своїх покоїв, вражені й схвильовані незвичайною пригодою.

Через деякий час до двору прибув посланець просити у короля руки його дочки від імені могутнього сусіднього монарха, який досить настійливо добивався його згоди. Королева, як і раніше боячись напророчених дочці нещасть, не могла зважитись на цей шлюб, а король, дізнавшись, що у його можливого зятя є вельми гарна сестра, побажав, аби його син одружився з нею. Сказано — зроблено, бо закоханий король, який не міг думати ні про що інше, крім шлюбу з королівною Прекраснорукою, в чому вже було відмовлено багатьом монархам, дав свою згоду на заміжжя сестри. Цей подвійний шлюб відсвяткували невимовно пишно. Не втрачаючи пильності, Лігурда з першої ж шлюбної ночі приготувала невістці короля таку долю, яка принесла їй згодом багато нещасть. Проте коли захотіла вчинити так само з королівною Прекраснорукою, яку надалі ми будемо називати королевою, Клеранс, що незримо перебувала біля неї, стала на перешкоді лихих намірів.

Між двома феями виникли серйозні суперечності: обидві схилялись до того, що незабаром нова королева буде вагітна сином, але Лігурда, побоюючись, щоб Клеранс не випередила її, поквапилась дати три поганих пророцтва його долі: перше — у дитинстві він тяжко хворітиме, друге — матиме багато ворогів, а третє готувало йому надто вередливу кохану, і кращі роки його життя минуть у неї на службі.

«Зупинись, жорстока, — перебила її Клеранс, — і зачекай, поки я дам йому свої пророцтва: перше — це довге життя, друге — перемога над ворогами, а третє — величезні багатства».

Лігурда була дуже розлютована, пророцтва Клеранс в усьому різнилися від її власних, і, не стримавшись, сказала, що час покаже, чиє пророцтво збудеться. На це Клеранс відповіла їй вельми стримано, намагаючись відмовити від злих намірів, які та виношувала проти королеви. Кінець-кінцем обидві феї пішли, незадоволено буркочучи.

Прекрасноруку прийняли у володіннях її чоловіка з нечуваною радістю; до того ж за звичаями того часу заведено було цілувати королеві руку, а позаяк такої прекрасної руки досі ще не бачили, це викликало загальне захоплення. У короля, який дуже любив полювання, було багато рідкісних птахів; він показав їх королеві, особливо вихваляючи переваги одного червоного птаха з високо посадженою головою, надзвичайно гострими дзьобом і пазурами. Тоді королева згадала про погрози Лігурди і, хоча не мала сумніву в прекрасних мисливських якостях птаха, все ж завжди побоювалась його і навіть дивилась на нього неохоче. Із першого ж року подружнього життя пішли чутки про вагітність королеви, сама ж вона не була певна цього. Але одного разу, коли вона усамітнилась у своєму кабінеті, туди зайшла служниця, пропонуючи купити папугу, який розмовляв різними мовами і особливо добре рідною мовою королеви. Ця обставина розпалила її цікавість, і королева наказала принести папугу; той одразу ж виголосив прекрасну промову рідною їй мовою. Потім королева поставила йому різні запитання, на які птах відповідав вельми розумно. Неможливо змалювати, як втішив королеву цей папуга. Вона вирішила, що ніколи не нудьгуватиме, коли біля неї знаходитиметься цей чудовий птах, весь двір захоплювався ним, як справжнім дивом, і навіть король досить часто заходив до покоїв дружини, аби послухати папугу, але тому невдовзі набридло усім відповідати, й він дуже засмутив королеву своїм мовчанням. Побоюючись, щоб він не захворів, королева оточила його піклуванням і ласкою. Зворушений її горем і виявом дружнього співчуття, папуга сказав:

«Не сумуй, прекрасна королево, я, твій вірний друг Клеранс, перетворилась на папугу, аби без перешкод розмовляти з тобою, не викликаючи ні в кого підозри. Ти, без сумніву, вагітна, і зла Лігурда вже замислила погубити твою дитину ще в колисці. Я поквапилась сюди, щоб врятувати її і доведу розпочату справу до кінця. Зберігай таємницю і довір мені свою дитину, я позбавлю її пасток Лігурди і забезпечу виховання, гідне високого походження і вельми відмінне від того, яке звичайно дають іншим королевичам. Але оскільки перше пророцтво Лігурди триватиме двадцять один рік, мусиш довірити мені сина і терпляче очікувати, поки не закінчиться цей довгий строк, щоб знову побачити своє дороге дитя».

Хоча королева і була зворушена люб’язним піклуванням доброї феї, все ж не могла стримати горя і пролила море сліз, не в змозі відповісти хоча б одним словом.

«Невже ти не наважишся довірити його моїм турботам?» — вела далі фея.

«Чому ж ні! — відповіла королева. — Ви знаєте, що я цілком довірилася вам, але боюсь, король ніколи на це не погодиться».

«Для мене досить твоєї згоди, — сказала Клеранс, — бо я зроблю твою вагітність невидимою, ти навіть народиш, не відчувши цього, і можеш розраховувати на те, що берегтиму твоє дитя як зіницю ока і поверну його одразу ж після закінчення строку. Тоді, для інших, ти знову народиш його, але будь обережна, бережи таємницю і скоріше зважуйся, не лякаючись прикрощів, які принесе тобі довга безплідність. Я також обіцяю тобі, що після народження дорогого сина, якого хочу назвати Незрівнянним, бо з ним не зможе зрівнятися жоден королевич на світі, ти будеш втішена народженням другого сина, якого ніжно любитимеш, а я визначу таку долю, що його шануватиме увесь світ, і все його життя, одне з найдовших, буде нескінченною низкою слави і розваг».

Не сумніваючись у добрих намірах Клеранс, королева охоче погодилась на всі її пропозиції, наперед радіючи і другому своєму синові. Вона закінчувала свої прохання про те, як слід піклуватися нащадком стародавнього роду багатьох славетних героїв, коли до кабінету увійшов король. Папуга заспівав приємну пісеньку, це дуже втішило короля, потім стрибнув на вікно і полетів геть. Королева вдала надзвичайну стривоженість і послала служників піймати птаха. В усьому королівстві оголосили: кожен, хто повідомить, де шукати папугу, одержить у винагороду п’ятсот пістолів, однак знайти його так і не вдалося. Кажуть, що король, який палко любив птахів, був засмучений цією втратою набагато більше, ніж королева.

Отже, ніхто не здогадувався про вагітність королеви, яка й народила так само непомітно для всіх. Клеранс забрала Незрівнянного, і, оскільки її мистецтво відкрило, що в майбутньому він здійснить великі діяння, фея охоче взялася за його виховання. Знаючи, що діти часто схожі на своїх годувальниць, фея вибрала для цього зачаровану королеву із шляхетними нахилами. Багатьом зачарованим граціям було наказано бавити дитину. Мені неважко описати його колиску і пелюшки, але для цього досить лиш уявити все, що є найбагатшого і найвишуканішого в чарівному палаці. Добра фея не могла намилуватися Незрівнянним і, помітивши, що він погано засинає, згадала: у зачарованої на кілька десятків століть китайської королівни, без сумніву, найвродливішої і водночас найгордовитішої дівчини на світі найчарівніший серед усіх смертних голос. Фея наказала їй лишатись біля дитини і заколисувати своїм співом, як тільки мале не спатиме.

Надзвичайна краса цієї королівни була так широко відома свого часу, що найвельможніші королевичі вважали за велике щастя ризикувати своїм життям заради того, щоб завоювати її повагу. А сама китайська принцеса була такої високої думки про свої переваги, що вважала один-єдиний погляд надто щедрою нагородою за найшляхетніші вчинки юнаків. Лише героям дозволяла служити собі і вимагала, щоб заради свого кохання вони звершували незвичайні і часто неможливі подвиги. Якщо досягали в цьому успіху, то діставали у винагороду дозвіл служити їй і надалі, якщо гинули, вона вважала: їхня доля гідна заздрощів, бо своє життя вони віддали заради неї. За велику гординю принцесу прозвали Прекрасною Славою. Через заздрощі до надзвичайної краси королівни феї вирішили викрасти і зачарувати її на три тисячі років. Клеранс довго цьому опиралась, але бачачи, що заради своїх забаганок королівна прирекла на смерть безліч прекрасних юнаків, погодилась зачарувати її, однак із застереженням, щоб за цей тривалий час королівна не зістарілась і залишилась такою ж принадною, як і в день викрадення.

їй присудили змотувати одинадцять тисяч клубків вовни щодня, але заради маленького королевича Клеранс звільнила її від важкої роботи і звеліла співати щоразу, коли дитина капризуватиме, не засинаючи. Це заняття видалося королівні надзвичайно приємним після тяжкої роботи, така переміна долі сприяла зародженню її прихильності до юного Незрівнянного, який з великим задоволенням слухав Прекрасну Славу.

Клеранс, яка обожнювала юного королевича, побачивши, що Прекрасна Слава вельми успішно справляється зі своїм дорученням, сказала їй кілька люб’язних слів, обнадіюючи, що зможе надовго залишити на службі у Незрівнянного.

Із семирічного віку фея почала вчити його різним мовам, і коли королевич достатньо зміцнів, щоб пізнавати й інші науки, вона підшукала йому досвідчених учителів. Воліючи виховати його міцним і витривалим, фея годувала королевича лише одним видом м'яса і не клала йому в суп ніякої іншої трави, крім шавлії, хоча інколи дитині подавали також салат із буквиці. Прекрасна Слава мала величезний вплив на юного королевича: він нудьгував, якщо не бачив її; вона ж, зі свого боку, була так задоволена шляхетними почуттям Незрівнянного, що їй не треба було примушувати себе постійно бути поруч із ним і розважати його.

Із раннього дитинства королевич виявляв великий потяг до військової справи й частенько озброював списами та мушкетами своїх слуг, уміло муштрував їх, намагаючись в усьому сподобатись Прекрасній Славі. Однак у міру того, як він ріс, горда королівна проводила з ним усе менше часу, приховуючи свою таємну прихильність. Захоплюючись нахилом королевича до військового мистецтва і бажаючи надати можливість виявити свій благородний хист, фея подарувала йому свисток із слонової кістки, за допомогою якого він викликав тисячу озброєних воїнів, отже, за один ранок міг зібрати багатотисячні армії, якими вправно керував.

Фея захотіла також, щоб королевич став умілим політиком і пізнав мистецтво управління. З цією метою вона створила й підпорядкувала йому Раду, яка складалася з багатьох видатних людей, тут обговорювались різноманітні питання великої ваги. Спочатку королевич із деяким зусиллям примушував себе брати участь у засіданнях Ради, але, зрештою, бажання прислужитися феї перемогло, і він почав відвідувати всі її засідання. Саме там пізнав юриспруденцію, навчився розрізняти істину й брехню, а потім проникати в таємниці людських сердець.

Однак навчання військовій справі і політиці було не досить, щоб зайняти талановитого юнака. Він захоплювався також образотворчим мистецтвом, і хоча палац Клеранс був прегарною й вельми просторою спорудою, навіть у ньому Незрівнянний знаходив вади й доводив, що в його будові не завжди витримана симетрія. Особливу пристрасть відчував він до садів і до всього, що могло їх прикрасити. Фея захоплювалась численними талантами й добрими нахилами королевича й дала йому для вправ паличку, якою залишалося тільки тричі вдарити об землю, щоб з’явилося все, чого він забажає. Чудодійні властивості палички не залишилися без використання, бо королевич, даючи волю своїй уяві, спорудив палац надзвичайних розмірів, де в разі потреби можна було б розмістити більшість офіцерів його війська. Палац починався з анфілади пишно вмебльованих покоїв, прикрашених незліченною кількістю прекрасних картин. Всі, хто сюди потрапляв, здавалося, менше милувались золотом, лазур’ю, гаптуванням і прекрасним живописом, ніж тим, як майстерно все це розміщено і поєднано. Перехід вів до великої галереї, прикрашеної дзеркалами, прекрасними статуями з мармуру й бронзи, чудовими картинами, на яких зображувалися такі незвичайні подвиги героїв, що подібних не знала навіть міфологія.

У цьому розкішному палаці золото правило за звичайний будівельний матеріал і ним було покрите все аж до самого даху, а як щось і могло привернути увагу після такої пишноти, то хіба що прекрасний сад довкола палацу. У ньому звеселяли око басейни з білого мармуру, ставки, клумби, каскади і навіть річки, які замість того, щоб текти по рівнині, піднімалися до неба, просто до хмар. А ще вражали чарівні квітники, прекрасні алеї апельсинових дерев; той, хто потрапляв сюди, задумувався — звідки почати прогулянку, бо хотілося бачити все одночасно. На тих, хто бажав усамітнитись у затишному куточку, щоб помріяти досхочу, чекали чарівні фонтани, оточені мармуровими лавами й газонами. У саду розгулювали найрізноманітніші тварини: леви, тигри, леопарди, позбавлені своєї природної агресивності; тут змії виявлялися неотруйними, нестрашними були навіть дракони, самий вигляд яких в інших місцях викликає справжній жах. А коли хто-небудь втомлювався, то в кінці саду міг вийти до морської протоки у вигляді каналу, де безліч човнярів пропонували свої пишно вбрані човни і галери для морської прогулянки.

Одного разу фея наказала Прекрасній Славі супроводжувати королевича у подорожі по чудовому каналу, і Незрівнянний з цікавості спитав у королівни, чи поділяє вона загальне захоплення усім побаченим, але та холодно відповіла: багате оздоблення — річ настільки звичайна в Китайській імперії, що батько її, імператор, віддає перевагу простим і чистим будинкам перед розкішними палацами. Коли Прекрасна Слава відповіла йому таким чином, Незрівнянний одразу ж пристав до берега, скочив на землю і тричі вдарив по ній своєю паличкою. Тієї ж миті з’явився порцеляновий палац, оточений жасминовим квітником й численними маленькими фонтанчиками; все це являло собою прекрасне видовище.

Хоча привітність королевича та його постійне бажання в усьому догоджати смакам Прекрасної Слави подобались королівні, вона приховувала свою радість, нічим не виявляючи її перед ним. А от Клеранс з великим задоволенням оглянула пишність палацу, чистоту садів, захоплено відзначила чудовий смак королевича і, бажаючи уславити його, наказала, аби щоденно протягом трьох годин всі зачаровані особи могли вільно гуляти покоями прекрасного палацу, де гратиме музика, влаштовуватимуться розваги. Незрівнянний був глибоко зворушений ласкою феї, думаючи про ту втіху, яку може дістати від цього Прекрасна Слава. Але королівна відзначалася такою вередливою натурою, що ніколи не вгадаєш напевно, як слід повестися з нею, і частенько всі зусилля, які докладались до того, аби сподобатися їй, лише засмучували її. Отож вона вирішила, що королевич просить Клеранс про ці розваги, бо хоче частіше спілкуватися з зачарованими прекрасними особами в тому палаці; і хоча всі розпусні наміри були невідомі у зачарованих місцях й ніхто не відав ревнощів, Прекрасна Слава не могла стерпіти, аби королевич приділив хоч трохи уваги ще комусь, певна того, що лише вона заслуговує на його прихильність, а всі інші не варті Незрівнянного. Королевич, який дуже любив музику, ніколи не пропускав нагоди послухати її, але тому що Прекрасна Слава якось сказала, що до музики байдужа, він, не вагаючись, приніс їй і цю жертву, позбавивши себе улюбленої втіхи.

У той час, як Незрівнянний, котрому невдовзі мав виповнитися двадцять один рік, був зайнятий переважно тим, щоб догодити Прекрасній Славі, і вдосконалювався у різних видах корисної діяльності, його мати-королева з надзвичайним нетерпінням чекала на виконання обіцянок доброї феї й сподівалася, що та в перший же день по закінченні терміну поверне її дорогу дитину. Велика королева мужньо терпіла переслідування з боку своїх ворогів, ремствування народу, який волав на повен голос, що її слід відправити назад, на батьківщину, і знайти королю плодовиту дружину, бо не годиться, щоб велике королівство не мало спадкоємця через безплідність королеви. Та стійкість і надія допомогли королеві терпляче перенести всі нарікання. І вона дочекалась. Фея, побачивши, що фатальний термін здійснення погроз Лігурди вже вичерпаний, заявила королевичу: його чарівне ув’язнення завершується, настав час утішити батьків.

Незрівнянний, вважаючи себе сином феї, дуже стривожився цією новиною, збагнувши, що мусить розлучитися з Прекрасною Славою, та коли фея розкрила таємницю його народження, він виявив велику покірливість і попросив у Клеранс, як останню ласку, частіше провідувати його, особливо палко благаючи приводити з собою Прекрасну Славу. Фея ні в чому не могла відмовити королевичу, пообіцяла виконати всі його бажання, і завдяки її чаклунству королевич зник.

Водночас королева завагітніла і на велику радість короля та усіх підданих через деякий час народила сина. Оскільки цієї події ще ніколи не чекали з таким нетерпінням, народження королевича викликало загальну радість. Усі здивувалися, побачивши, що немовля більш розвинуте, ніж звичайні новонароджені, але ще більше всіх вразило, загрожуючи розкрити таємницю, те, що дитина народилася з зубами — фея забула їх зачарувати. Отже, годувальниць знаходили для нього з величезними труднощами, бо він ранив їх своїми зубами, кусаючи за груди.

Велика радість, викликана народженням королевича, завадила ретельнішому вивченню цього дива, повсюдно влаштовувалися народні й приватні свята, кожен намагався висловити свою щиру радість. Королева наполягала, щоб сина назвали Незрівнянним; вона любила його так ніжно, що ледве витримувала, коли її на кілька годин розлучали з ним для навчання. Але що далі він підростав, то більше згадував усе, чому навчився в палаці Клеранс. Королевич засвоював науки надзвичайно легко, бо знав усе це раніше. Уже в ранньому дитинстві він був вельми поштивим із прекрасною статтю, адже у нього давно виробилася звичка догоджати Прекрасній Славі, нечіткий образ якої зберігся в його пам’яті. Помітили також, що його усмішку викликає спогад про щось приємне, що він неговіркий і як для свого віку надто розсудливий. Поступово спомин про Прекрасну Славу ожив у його пам’яті. І водночас королевич ставав усе поштивішим із дамами. Королева, рідко випускаючи сина з поля зору, раділа його м’якій, спрямованій на все добре натурі.

Батько Незрівнянного помер, коли той був ще дитиною, і правління королевича почалося з перемоги в битві, здобутій його генералами, це видалося добрим передвістям. Королева не могла нести сама весь тягар управління державою, тому вибрала собі в радники відомого друїда, вельми досвідченого у державних справах, але цей вибір викликав чвари серед придворних і серйозні заворушення в усьому королівстві. Лігурда, вважаючи, що обставини сприяють посиленню смути, нашептала деяким вельможам, нібито з ними чинять несправедливо, відсторонивши від управління. Багато з них об’єдналися й взялися до зброї, отже, королева мусила покликати на допомогу всю свою обачливість і стійкість, щоб зруйнувати їхні плани.

Незрівнянний, відзначаючись більшою проникливістю, ніж його однолітки, встиг пересвідчитись у добрих намірах друїда і завжди вельми поштиво вислуховував його поради, а оскільки мав ті ж нахили, що й колись у зачарованому палаці феї, то дуже любив вояків і з великою насолодою спостерігав за їхньою муштрою. Нерідко сам віддавав команди, і хоча вже не мав свистка, за допомогою якого можна було викликати будь-яку кількість озброєних воїнів, він почав виявляти особливу турботу про тих, хто перебував у нього на службі, наказавши, щоб вони ніколи ні в чому не знали нужди. Можна напевно стверджувати: жоден державець не піклувався про свою армію так, як це робив Незрівнянний.

Королевич саме виношував великі задуми, коли зла Лігурда, що ніяк не могла второпати, яким чином королевич уник у дитинстві приготованої для нього лихої долі, зуміла спритно ввести до обслуги палацу одну зі своїх покоївок на ім'я Лихоманка, чия злостива підступність мало не вкоротила йому віку. Але попереджена про небезпеку Клеранс примчала на допомогу, вигнала покоївку й вилікувала королевича. З’ясувавши, що Прекрасна Слава є тією примхливою коханою, котрою Лігурда погрожувала королевичу, і передбачаючи труднощі, які через те чекають на нього, фея навмисне тривалий час не з’являлася, аби не виконувати своєї обіцянки частіше приводити з собою Прекрасну Славу. Проте вкрай небезпечний стан Незрівнянного змусив її поступитися. Вона звернулась до королеви:

«Ви бачили, пані, останні спроби вашого ворога зашкодити синові, їх мені вдалося відвернути, і я відповідаю перед вами за те, що Незрівнянний буде втішатися довгим життям».

Королеву дуже зворушили турботи феї, і вона, як тільки могла, висловлювала їй свою вдячність, представила синові, змальовуючи у найкращому вигляді все те, чим він був зобов’язаний їй.

Незрівнянний надзвичайно зрадів, побачивши і згадавши свою благодійницю, тієї ж миті все, чому він навчився у неї, теж спливло в його пам’яті. Він поцілував їй руку, сказав тисячу люб’язних слів, висловлюючи радість знову бачити її. І, чудово знаючи смаки фей, наказав пригостити її стравою з лісових горіхів, ситного хліба, меду й джерельної води. Його увага вельми зворушила фею. І хоча вона ніколи не сідала до столу за межами свого палацу, цього разу, щоб догодити королевичу, покуштувала його частування.

t тоді вся принадність Прекрасної Слави постала в думках Незрівнянного. Він палав бажанням спитати про неї, але не наважився, боячись, аби фея не подумала, ніби у такий спосіб докоряє їй за те, що вона не додержала свого слова. Клеранс вгадала його думки.

«Ваш стан не дозволив мені привести зараз китайську королівну; правда, я зрозуміла дещо запізно, що надто легковажно дала вам таку обіцянку. Та ба! — вела вона далі. — Ви побачите її дуже скоро, більше я нічого вам не скажу, бо нема сенсу розумувати про речі, які неможливо відвернути — таку долю приготувала для вас зла Лігурда. Та коли вже я не в змозі вберегти вас від неї, позбавте мене хоча б того, щоб своєю присутністю я підтримувала небезпечні поради і нездійсненні надії, якими пригощатиме вас королівна. Ви спілкуватиметеся з нею, бо я дала вам на те своє слово, щоразу, коли сонце, перетинаючи Зодіак, переходитиме від одного знака до іншого. Я зроблю її невидимою для всіх, крім вас, тому що боюся: побачивши її, ваші піддані можуть стати вашими суперниками, адже на світі немає людини, котра б не схилилася перед нею, побачивши хоч раз. Усе, що я спроможна зробити заради моєї любові до вас, це сховати королівну від усіх і навіяти іншим людям таке ж непереборне бажання служити вам, як відчуваєте ви, намагаючись догодити Прекрасній Славі».

Проказавши це, фея зникла, а королевич, не звертаючи уваги на докори Прекрасній Славі, загорівся бажанням побачити королівну знову. Із надзвичайним нетерпінням чекав він на той момент, коли сонце поміняє своє місцеперебування, і замість прикрості від слів Клеранс відчував приховану радість, бо лише йому буде дозволено бачити незрівнянну королівну і служити їй.

Нарешті настала така бажана зміна розташування сонця; того ж дня Прекрасна Слава з’явилася в кабінеті короля на колісниці-троні, обсипаній смарагдами і прикрашеній лавровим гіллям, запряженій дванадцятьма лебедями. Я не буду змальовувати її вбрання, бо його затьмарила незрівнянна краса королівни і сяйво очей, яке засліпило б усіх довкола, якби не було невидимим.

Спочатку королевич кинувся до її ніг і, здавалося, був у нестямі від радості, побачивши королівну. Але водночас із почуттям захоплення незвичайною красою вона викликала до себе таке шанобливе ставлення, що Незрівнянний не наважився навіть поцілувати край її сукні.

«Я дуже рада, — звернулася вона до нього, — бачити тебе на справжньому троні. Ти вже не зачарований і відчуваєш до мене ту ж прихильність, що й у палаці феї, і якщо у тебе стане чеснот служити мені на мій розсуд і жертвувати усім заради мене, можливо, незабаром настане кінець і моєму чарівному ув’язненню, тоді я зможу приєднати ще кілька корон до тієї, яку ти успадкував від своїх предків».

Ці слова, вимовлені прекрасною особою, справили велике враження на закоханого, але Прекрасна Слава до того ж говорила з таким чарівним виглядом і таким милостивим тоном, що нема чого дивуватися, як глибоко був зворушений юний королевич. Він обіцяв їй вічну вірність і тисячу разів запевнив, що подолає будь-які перепони заради того, аби вона завжди поважала його.

Прекрасна Слава не наважувалась затягувати свій візит, боячись бути покараною за спізнення якоюсь важкою роботою, але обіцяла королевичу скористатися дозволом феї і приходити до нього раз на місяць. Незрівнянний, невимовно щасливий бачити свою кохану, з усією можливою поштивістю намагався довести їй, що вона вільно могла б затриматись ще на кілька хвилин, але королівна була невблаганною і відв’язала лебедів, які в одну мить помчали її вдалину. Король переживав від’їзд феї вельми болісно, але був таким слухняним щодо наказів Прекрасної Слави, що не насмілився навіть нарікати на свою долю. Її візит приніс йому величезну радість й незмірну бадьорість. Увесь двір помітив цю переміну, яка супроводжувалася безліччю свят і розваг, влаштованих королевичем на честь прекрасних дам, бо, захоплений думками про кохання, він вважав тепер своїм обов’язком шанувати всю чарівну стать.

Непомітно сонце перейшло від одного знака до другого, і принцеса знову прибула до кабінету короля.

«Настала пора, — сказала вона, — відмовитись від розваг, не вельми достойних королевича на ймення Незрівнянний, відданого Прекрасній Славі. До цього часу ти не здійснив нічого, гідного свого імені, і якби я не знала твого великого серця, а судила про нього із твоїх вчинків, мені було б важко повірити в те, що ти хочеш служити мені, як обіцяв. Для Прекрасної Слави не досить однієї корони, я хочу, щоб вона була увінчана лавровим вінком. Придворні запевняють тебе, що ти люб’язний, молодий і гожий, дами дивляться на тебе як на героя, коли ти муштруєш солдатів на мирних полях; мені ж потрібні жертви в крові і лаврах, одне слово, згадай, що ти народжений для Прекрасної Слави».

За цими словами вона відв’язала лебедів, не чекаючи відповіді королевича; йому прикро було вислуховувати незаслужені докори, бо надзвичайна молодість і пошана до друїда, який завжди допомагав йому своїми порадами керувати державою, не дозволяли йому слідувати пориванням юнацької відваги. Однак цей дошкульний докір не міг не зачепити його гордості і породив у голові королевича великі задуми, здійснення яких, як він сподівався, могло сподобатись Прекрасній Славі. Її візити дедалі більше запалювали королевича, і він намагався усіма можливими засобами стати гідним королівни, бо відзначався надзвичайною поштивістю, люб'язністю, щедрістю і понад усе шанував чесність.

Позаяк на той час мудрий друїд помер, Незрівнянний вирішив сам керувати своєю державою і займатися справами, але, боячись, щоб королівна не витлумачила погано його мирний настрій, він розповів їй про своє становище і необхідність цілком присвятити себе державним турботам перед тим, як розпочати війну з чужою країною. У нього немає більше чарівної палички, щоб викликати озброєних солдатів, отже, він потребує великих коштів для здійснення задуманих військових походів.

Прекрасна Слава погодилася з його міркуваннями і навіть сказала, що це вірний шлях до того, аби стати гідним правителем. Незрівнянному більше нічого й не треба було. Він віддав усі свої сили державним справам і почав поступово втілювати в життя все те, чому навчився у феї. Його старанність і ретельність, його дивовижна розважливість вельми всіх дивували, і завдяки невпинним турботам королевичу вдалося за досить короткий строк навести лад у складному господарстві країни й відчутно збагатити її.

Прекрасна Слава, належно поцінувавши виконану молодим королем тяжку роботу, зрозуміла, що він здатний на будь-які великі звершення, і почала ставитися до нього люб’язніше, ніж будь-коли раніше; її схвальні слова зачарували королевича і подвоїли його запал. Незабаром Незрівнянний очолив могутню армію й захопив чимало важливих міст супротивника, незважаючи на його відчайдушний опір.

А Прекрасна Слава, ніколи не беручи під сумнів відвагу королевича, здавалося, була не дуже задоволена його першою кампанією і заявила під час одного з візитів, мовляв, нема нічого дивного в тому, що войовничий король із прекрасним військом за теплої пори року завоював ворожі міста, але королевичу на ймення Незрівнянний слід розпочинати військові походи в чужі землі в розпал зими, в мороз, серед снігів і криги, не чекаючи збору всіх своїх військ. Ці жорстокі слова аніскільки не приголомшили королевича, бо для нього не було нічого неможливого, коли йшлося про повагу коханої. Через деякий час у розпал зими він вирушив у похід із невеликим військом і атакував, незважаючи на сніг і кригу, велику провінцію з багатьма добре укріпленими містами, які, врешті-решт, доклавши неймовірних зусиль і після визначних героїчних подвигів підкорив своїй владі.

Тоді Прекрасна Слава, чутлива до подібних ознак доблесті, вперше дозволила йому поцілувати поділ своєї сукні.

Натхнений цим виявом прихильності, Незрівнянний знову підняв війська з наміром рушити найближчим часом у похід і завоювати декілька нових провінцій, коли Прекрасна Слава, у черговий раз прибувши до кабінету короля, сказала йому таке:

«Я задоволена твоєю сміливістю і звільняю тебе від облоги міст, які ти міг би завоювати. Я навіть певна того, що не знайдеться такої твердині, яка могла б перед тобою встояти, особливо в той час, коли у твоїх ворогів нема гідної армії для захисту. Такі подвиги нічого для мене не важать, я не люблю легких перемог, і якщо ти хочеш зробити мені приємність, то трохи погамуєш свій благородний запал і зачекаєш, поки твої вороги, оговтавшись від потрясіння, будуть спроможні протиставити тобі рівні за потугою сили».

З неймовірним зусиллям Незрівнянному вдалося стримати себе і відмовитись від завоювань, які він вирішив будь-що здійснити, однак, коли вже він взявся за зброю лише з бажання догодити Прекрасній Славі, слід було підкоритися її волі.

Ця жертва була вельми приємною для королівни, і вона подякувала йому надзвичайно люб’язно. Охоплений непереборним бажанням здійснити якусь нову справу, яка була б до смаку його чарівній коханій, і не маючи більше змоги відзначитись на полі бою, королевич знову віддав усі свої сили мирним державним клопотам.

Прекрасна Слава похвалила його за пильність і завзяття, але вимагала нового доказу його прихильності, що поставило королевича у досить скрутне становище.

«Ти знаєш, — сказала вона, — про мою надію незабаром звільнитися від чар. Ти насмілився піднести свої прагнення до мене і тобі відомо, що я люблю прекрасні палаци, але не маєш гідного палацу, щоб прийняти мене».

Незрівнянний запевнив її: найближчим часом вона буде задоволена, і, запросивши найдосвідченіших архітекторів, започаткував спорудження в столиці своєї держави одного з найпрекрасніших палаців з чарівними садами навколо. Це велике творіння наближалося до завершення, коли Прекрасна Слава, як звично, завітавши до королевича, заявила: вона не любить жити у містах, і якщо він хоче по-справжньому довести їй своє кохання і щиро вшанувати, то мусить побудувати палац на лоні природи і закласти сад, подібний до того, який він створив у володіннях феї Клеранс за допомогою чарівної палички.

Наляканий такою безглуздою забаганкою, Незрівнянний заперечив, що палац феї був лише плодом його уяви і всього мармуру на землі і золота Перу не вистачило б на подібну будову.

«Ти прекрасно знаєш, — провадила далі Прекрасна Слава, — звичайні речі мене не вдовольняють, я люблю лише те, що наближається до неможливого. Я повідомила тобі своє бажання, а тепер вирішуй сам, чи маєш досить сміливості й прагнення сподобатись мені», — і не чекаючи на відповідь, вона зникла.

Ніхто й ніколи не відчував такої скрути, як Незрівнянний, котрий волів тисячу разів померти, аніж чимось не догодити королівні. Хоча він і вважав здійснення цього великого задуму неможливим, але, бажаючи виявити свою слухняність Прекрасній Славі, все ж таки взявся до справи, навіть не сподіваючись на її успішне завершення. Він сам склав проект, і навіть не встигнувши як слід обговорити його з архітекторами, не гаючи ні хвилини, взявся до будівництва такого палацу й планування садів, отже, за два роки роботи значно просунулись.

Така моторність припала королівні до душі. Помітивши це, Незрівнянний подвоїв свої зусилля і не знав спочинку до тих пір, поки не завершив будівництво. Золото сяяло в тій споруді повсюди, вкривало навіть дахи, і хоча король намагався лише відтворити те, що вже робив у володіннях феї, він, без сумніву, багато в чому перевершив зачарований палац.

Сподіваючись, що королівна буде задоволена його витвором, Незрівнянний з нетерпінням чекав миті, коли вона з’явиться, але був надзвичайно вражений: хоча на небосхилі запанували переміни, Прекрасна Слава не завітала до нього. Це викликало у королевича велике занепокоєння і він перебував у вельми пригніченому стані до наступного дня, коли королівна, нарешті, з’явилася перед ним і розповіла: запряжені в колісницю лебеді були засліплені відблиском сонячного проміння на золотоверхому палаці й звернули до каналу, поминувши кабінет короля, там намочили крила і вже не могли злетіти. Примчавши на допомогу королівні, фея прирекла лебедів на вічне перебування у цих краях. Вона забрала із собою Прекрасну Славу і тримала у своєму палаці до того часу, поки не запрягла у колісницю орлів, які возитимуть її надалі. Потім королівна висловила Незрівнянному велику вдячність за те завзяття, яке він виявив у бажанні догодити їй, так швидко закінчивши будівництво прекрасного палацу, й пообіцяла ніколи цього не забувати.

Оскільки королівна була зачарована й залишалася для інших невидимою, Незрівнянний попросив її оглянути покої; вона погодилась і після уважного знайомства запевнила його, що знайшла їх пишнішими, із набагато приємнішим товариством, ніж у палаці феї. Під час других відвідин молодий король умовив Прекрасну Славу прогулятися морським каналом й показав чарівний порцеляновий палац на його берегах; вона знайшла в ньому велику подібність до китайського, але мусила визнати: створений Незрівнянним — довершеніший. Можливо, ця обставина викликала у королівни ревнощі чи вона змінила свою думку, але раптом Прекрасна Слава попросила зруйнувати палац із порцеляни, а на його місці збудувати інший, з мармуру і яшми, що й було виконано за кілька днів.

З усіх боків до королівства Незрівнянного з’їжджалися чужоземці помилуватися великими багатствами, унікальними витворами мистецтва, рідкісними прикрасами помешкань, переконатись в особистих достоїнствах монарха, який, однак, віддавав перевагу перед визнанням усього світу одному-єдиному поглядові своєї коханої. Постійно охоплений бажанням здійснити щось величне, аби втримати її прихильність, він якось поскаржився королівні на те, що вона більше не віддає йому розпоряджень на звершення видатних діянь.

«Гай-гай! — відповіла вона, — ти змусив мене милуватися каналом немов чимось незвичайним, однак я помітила — у заміських будинках багатьох приватних осіб є подібні споруди, а ти знаєш, я не люблю звичайних речей. Якби ти справді хотів догодити мені і по-справжньому довести, що думаєш лише про те, як стати гідним Прекрасної Слави, то спорудив би для мене канал, який з’єднує два моря. Після того як я скину із себе чужі чари, мене б дуже втішила можливість подорожі від океану до Середземного моря, не наражаючись на несподіванки й незручності тривалого морського плавання».

«Цей задум, — відповів королевич, — скоріш був би під силу феї, ніж звичайному монарху».

«Як! — вигукнула королівна. — У тебе вистачає зухвалості добиватися моєї прихильності в той час, коли тебе лякає подібне починання?!»

«Ніщо не може мене злякати, — відповів на це Незрівнянний, — якщо йдеться про служіння Прекрасній Славі, і коли вже ви неодмінно хочете канал, я зроблю його або помру в трудах»

Королівна поїхала, вельми задоволена рішучістю Незрівнянного, хоча сама сумнівалася в тому, чи вдасться коли-небудь здійснити такий незвичайний і сміливий задум. Королевич почав спорудження каналу з незліченними труднощами й величезними витратами. Будь-який інший монарх, крім Незрівнянного, занепав би духом, побачивши неможливість подальшого ведення робіт. Але Незрівнянний, знаючи, що великі труднощі — вірний засіб сподобатися Прекрасній Славі, вперто долав почате й нарешті, завдяки терпінню й зусиллям, які нагадували труди Геракла, завершив цю важку справу, чим незвичайно вразив королівну. Під час свого наступного візиту вона запевнила Незрівнянного в тому, що лише він видається їй гідним поваги, але водночас вона хотіла б, аби король повернувся пожинати лаври на полі бою.

Захоплений цим бажанням, яке цілком відповідало його нахилам, Незрівнянний з надзвичайним поспіхом зібрав велике військо і почав військову кампанію із блискучої облоги. Побачивши, з якої легкістю королевич і цього разу перемагає, Прекрасна Слава якось сказала йому, що інші герої беруть фортеці штурмом значно швидше, і якщо він хоче здивувати її незвичайним видовищем, то мусить щодня завойовувати нову. Не встигла вона закінчити свої промову, як Незрівнянний вихором увірвався в чужу країну, захоплюючи щодня нову фортецю. Швидкість, з якою він здобув таку велику кількість перемог, налякала сусідніх монархів…

Незрівнянний легко став би володарем багатьох великих держав, якби Прекрасна Слава, здивована тим, що він перевершив її сподівання, не вказала йому на те, що, оскільки замість суперника він зустрічає на своєму шляху лише страх, вона більше не буде зараховувати йому перемоги над людьми, які здаються без бою. Охоплений єдиним прагненням догодити чарівній коханій, Незрівнянний приніс їй і цю жертву й повернувся до своїх володінь.

Позаздривши процвітанню молодого короля і побачивши переляк та пригніченість його ворогів, підступна Лігурда підказала їм, що в їхніх краях є Жовтий птах, якого вона наділила багатьма якостями, і хоча він ще молодий і крила його не досить міцні, фея стверджувала, що надалі птах може з користю їм прислужитися. Ця порада звернула їхні погляди до Жовтого птаха і трохи підняла бойовий дух, та все було марно, бо, як ми вже сказали, Незрівнянний вже не збирався на них нападати, а Прекрасна Слава, побачивши Незрівнянного після завершення кампанії, висловила своє задоволення всіма його діяннями у неї на службі й дала зрозуміти, що йому слід було б великодушно знехтувати легкими перемогами. Він мусить вдовольнитися тим, що його вороги зовсім занепали духом, і не зловживати їхньою розгубленістю. Надзвичайно втішений тим, що зміг догодити Прекрасній Славі, Незрівнянний зголосився на це без вагань. Його шляхетний вчинок, до того ж зроблений у такий сприятливий для його військової слави момент, викликав у коханої кілька люб’язних слів.

Думка про те, як подарувати королівні найбільшу приємність, не полишала Незрівнянного навіть у хвилини відпочинку, і він знову присвятив себе сприянню наукам і мистецтву, відкриваючи безліч мануфактур, академій живопису та скульптури в різних куточках свого королівства. Відвідавши його через деякий час, Прекрасна Слава сказала:

«Ти зробив безліч прекрасних вчинків, запевняю тебе, однак мені здається, зовсім не надаєш уваги тому, що стосується мене особисто, бо навіть не подумав про послів до мого батька, імператора Китаю, щоб просити моєї руки після того, як з мене знімуть чари. Де твої порти, де твій флот?»

Незрівнянний був у захопленні, бо кохана сама подумала, як з’єднати з ним свою долю, і хоча він мав достатньо гаваней і кораблів, все ж побудував новий порт і багато великих кораблів із надзвичайним завзяттям та величезними витратами. Прекрасна Слава здавалася вельми задоволеною, вона сказала королевичу, що, оскільки подорож до Китаю надто тривала і стомлююча, варто було б заздалегідь заснувати кілька поселень в Америці, які могли б правити за склади і, в разі необхідності, за притулок для посланців, які ризикують без цього пропасти у важкій і небезпечній мандрівці. Сказано — зроблено: Незрівнянний діяв так успішно, що незабаром побудував кілька портів у Новому світі й заснував там компанії, які займалися торгівлею і в Індії, і в Америці.

Прекрасна Слава, якій раніше служили чимало великих героїв, була змушена визнати, що їй ще не доводилось зустрічати людину, котра б з таким шляхетним запалом виконувала всі її забаганки і трудилася з небаченим завзяттям заради того, аби лиш сподобатися їй.

«Слід визнати, — сказала вона королю, — ти маєш величезні багатства, препишні палаци й прегарні сади, але тобі бракує одного безцінного скарбу, яким мій батько-імператор дорожив більше, ніж короною, — це вірного друга. Я часто чула, як він співчував королям, оточеним натовпом улесливих придворних, що залюбки виконують будь-яку їхню волю, але рідко бувають справжніми друзями і говорять з ними цілком відверто, без якихось таємних умислів. Він мав одного безкорисливого друга, який відзначався великим розумом, надзвичайно м’якою натурою і дивовижною проникливістю. Той розсудливо міркував про найрізноманітніші речі, ніколи не лестив і любив мого батька незалежно від його високого сану».

Портрет цей, глибоко вразивши королевича, припав йому до смаку і в усьому відповідав нахилам Незрівнянного. Він уже вважав себе нещасним серед незліченних багатств, бо не мав такого друга. Король подякував королівні за її пораду, і коли орли, як звично, понесли її до палацу феї, він все ще перебував у задумі, серйозно розмірковуючи над почутим.

Незрівнянний почав уважно стежити за тими, хто його оточує, вивчав їхні уми і серця, намагаючись хоч в одному з них знайти якусь схожість з намальованим королівною портретом. Нарешті, після різних випробувань, йому пощастило знайти людину рідкісних якостей, надзвичайно доброчесну, котра стала йому другом.

Проте Прекрасна Слава не любила, щоб Незрівнянний тривалий час займався мирними справами й надихнула його на нові військові походи. Зачарований Лігурдою Жовтий птах (а він з того часу вельми зміцнів) безнастанно намагався зупинити просування Незрівнянного, та всі його зусилля не змогли завадити королю як завжди успішно вести воєнні дії, бо розпочати кампанію і здобути перемогу було для нього одне й те ж саме. Йому сприяли всі пори року, він починав облогу фортець взимку і влітку, розбивав табори на снігу і на квітучих луках. Об’єднавшись завдяки зусиллям Жовтого птаха, його вороги виступили могутньою армією і намагалися перешкодити переможній ході Незрівнянного, але це не завадило йому просто у них на очах захопити декілька міст.

Тоді Прекрасна Слава знову зупинила його, наказала скласти зброю і звеліла взятися до благоустрою своїх будинків і садів, що він і виконав з такою пишністю, яку легше уявити, ніж змалювати. Але примхам Прекрасної Слави не було меж, і вона заявила одного чудового дня, що, мовляв, не розуміє, як можна зносити тягар нескінченних справ і клопотів. Імператор Китаю виявляв у цьому питанні набагато кращий смак, бо, присвятивши частину тижня виконанню державних обов’язків, у інші дні ставав приватною особою, усамітнювався в прекрасному палаці, оточеному чарівними садами, де все відзначалося дивовижною чистотою. Там містилось безліч рідкісних речей, на які приємно глянути, але особливо милою для ока була річка, яка спадала вниз з вершини гори, утворюючи такий чудовий водоспад, що у погожі дні відблиск у ньому сонячного проміння осявав усі покої палацу. Саме так, приємно проводячи час, вільно й невимушено жив він удалині від натовпу в оточенні небагатьох вибраних, які бесідували з ним лише про приємні речі, ніколи не згадуючи про свої власні справи. Незрівнянний був захоплений витонченим смаком імператора Китаю і запевнив Прекрасну Славу, що обов’язково наслідує цей мудрий приклад.

Слава Незрівнянного, чутки про його героїчні діяння і велику звитягу досягли найвіддаленіших куточків землі. Чимало великих монархів з усіх кінців надіслали до нього своїх послів з багатими дарами, його королівство стало осередком видатних людей, усі нації зустрічали тут гостинний прийом, з усього світу з’їжджалися люди, щоб помилуватися незрівнянним королевичем і на його прикладі повчитися поштивості й доброчесності.

Усіляко випробовуючи Незрівнянного, Прекрасна Слава запевняла його під час відвідин: чекає лише на закінчення чарівного ув’язнення, аби по-справжньому віддячити йому, а королевичу все здавалося, що він здійснив для неї ще недостатньо подвигів, тому невпинно шукав нової нагоди завоювати її повагу. Хоча завдяки турботам феї Клеранс король уник випробувань злої долі, окресленої Лігурдою, і мав чудове здоров’я, постій на снігу й інші незлагоди війни викликали у нього тяжку недугу, наслідки якої виявились вельми небезпечними. Та Незрівнянний мужньо здолав хворобу, так що підданці й не помітили великої небезпеки: він лікував себе вогнем і залізом і видужав. Його дивовижна стійкість викликала загальне захоплення. Під час свого наступного візиту Прекрасна Слава запевнила Незрівнянного, що вельми зворушена і вважає його гідним себе.

Хоча Незрівнянний не мав ані найменшої уяви про те, коли Прекрасна Слава позбудеться своїх чар, він був радий підтвердити, що завше думає про неї: молодий король послав свої кораблі на підступи до Китаю, щоб привчити своїх підданих до подорожей у далекі моря і до труднощів, які можуть виникнути під час задуманого ним тривалого плавання, мета якого — просити руки прекрасної королівни в імператора Китаю.

Така завбачливість припала до душі Прекрасній Славі, вона не знаходила, яких іще доказів прихильності зажадати від нього, оскільки випробувала Незрівнянного в усьому, що, на її думку, мало годитися для великого героя.

Завдяки своїй розважливості молодий король знайшов засіб не мати більше ворогів, але великі звершення, чутки про які розійшлися по всій землі, породили багато заздрісників. На ту пору йому приснився сон, який викликав у нього деяке занепокоєння. Він бачив, як на півня нападали орел, павич, кілька індиків і багато качок, вони оточили його з усіх боків і люто тіснили; нерівні сили не завадили півню чинити запеклий опір і завдавати нападникам дошкульних ударів у відповідь, іноді йому вдавалося навіть вирвати у когось із них пучок пір’я. Великодушного Незрівнянного, хоча все це відбувалося уві сні, охопило бажання прийти півню на допомогу, і він прокинувся. Позаяк це був найменш забобонний королевич на світі, він не надав своєму сновидінню ніякого значення, однак, дізнавшись через деякий час про змову проти нього багатьох великих монархів, згадав про сон, який трохи засмутив його, бо пробудження не дозволило побачити розв’язки битви. Проте впевнений у собі і до того ж вельми задоволений, що трапилась ще одна нагода сподобатись коханій королівні, він не дуже схвилювався і не надав чуткам про змову великого значення. Тим часом сон виявився більш ніж пророчим, бо Незрівнянного сповістили: Жовтий птах, випробовуючи міцність своїх крил, літав у різні кінці землі і, зрештою, умовив багатьох імператорів, королів, правителів республік та інших суверенних монархів об’єднатися проти Незрівнянного і навіть втягнув його колишніх союзників та друзів до цієї жахливої ліги. Страшна буря, яка назрівала проти нього, анітрохи не злякала короля, однак це не завадило йому постійно бути насторожі і зібрати все своє військо.

Дізнавшись, що багато могутніх держав вступили у змову проти Незрівнянного і готові завдати його володінням нищівного удару, Прекрасна Слава привітала його з цією подією замість того, щоб поспівчувати. Чудово знаючи велику мужність молодого короля, вона підказала йому: слід випередити ворогів, не чекаючи, поки ті наберуться сміливості напасти. Спочатку він підійшов до кордону, де, незважаючи на численні війська супротивника, захопив ключову фортецю. Ця мудра завбачливість зруйнувала всі задуми супротивників Незрівнянного, і вони змушені були чекати іншої сприятливої нагоди для нападу.

Однак крила Жовтого птаха так зміцніли, що він за один переліт перетнув море. Цей сміливий політ змінив забарвлення птаха, до того ж на голові в нього виріс червоний гребінь, схожий на півнячий, що змінило його обриси, надавши їм більшої виразності. Підкорюючись настійним вимогам птаха, союзники спорядили великий флот і виступили в похід величезним військом.

Під час одного із своїх візитів Прекрасна Слава звернулася до Незрівнянного з такими словами:

«Відважний королю, настав час пожинати лаври; якби я не покладалась на твою мужність більше, ніж на твої сили, то дуже боялась би за тебе, оскільки королі, твої попередники, маючи перед собою лише одного ворога, мусили збирати всю свою відвагу, аби вести війну. Подумай про те, що тобі доведеться зітнутися з багатьма могутніми монархами — це гідра з незліченними головами; твоя скарбниця спорожніла через послужливість до мене, в той час як твої супротивники не понесли іще жодних витрат, мають і людей, і кошти у достатній кількості. Я боюсь, щоб тебе не подолали великим числом, але понад усе мене засмучує те, що особливості мого закляття змусять мене забути все, що ти вже здійснив заради свого кохання, якщо якийсь інший герой, навіть той, хто ніколи мене не бачив, стане твоїм переможцем. Тоді я стану його винагородою, отже, добре подумай, що йдеться про те — втратити Прекрасну Славу чи здобути її навіки».

Незрівнянний, аніскілечки не боячись ворогів і почуваючи в собі досить наснаги, щоб боронитись від цілого світу, був вельми ображений словами королівни, але вирішивши, що її непокоїть лише його доля, вибачив їй ці повчання. Незабаром молодий король почав воєнну кампанію і вийшов з неї переможцем, вигравши велику битву, незважаючи на марні спроби опору об’єднаних проти нього могутніх держав і їх численних військ. Море також не принесло його ворогам успіху, бо їхній флот був вщент розбитий. Ніхто вже не мав сумніву в тому, що ця ліга, складаючись з багатьох монархів, які мали зовсім різні інтереси і вже були переможені, скоро розпадеться, бо ніщо більше не могло підтримати її існування.

Прекрасна Слава однаковою мірою захоплювалась поведінкою, відвагою і передбачливістю короля, який так мужньо вів тяжку війну і вважав надто щедрою винагородою за свої труди висловлене королівною задоволення. Він боявся лише одного — здійснити заради неї замало подвигів і був зайнятий пошуками нових нагод завоювати її прихильність.

Перейнятий такими почуттями і маючи намір привабити ворогів, щоб втягти їх у загальну і вирішальну битву, Незрівнянний зачекав, доки зберуться їхні війська, й на очах супротивника розпочав штурм неприступної твердині, саме ім’я якої викликало жах у всіх сусідніх країнах. Така вражаюча рішучість вельми здивувала союзників, які послали на захист цих місць стотисячне військо, хоча вони й були впевнені в тому, що Незрівнянному ніяк не вдасться захопити їх у такі короткі строки.

Зла Лігурда, закликавши на допомогу всі свої здібності, спромоглася ввести в оточення короля покоївку на ім’я Подагра і одного зі своїх посильних, якого звали Поганою Звісткою. Будь-хто інший на місці Незрівнянного відчував би велику скруту в такому складному становищі, але наш герой шукав рятунку лише у свой стійкості і, забувши про недугу, яка знову нагадала про себе, слідував лише велінням відваги. Він наказав перенести себе в кінець траншеї і так запалив солдатів своєю присутністю і особистим прикладом, що ворога було відкинуто, а неприступну твердиню захоплено.

Щоб показати, як приємно вражена цим великим подвигом, Прекрасна Слава вперше дозволила королевичу поцілувати їй руку. Це було для Незрівнянного такою великою ласкою, що він був би вельми засмучений, коли б у той момент йому не випало битися з величезною кількістю ворогів заради коханої. Тим часом об’єднані могутні держави вперто стояли на своєму, певні того, що їхній союз і завзятість вкрай виснажать сили Незрівнянного, бо він був один проти всіх. Але відвага королевича ніколи не вичерпувалася, і ще багато разів він відбивав їхні напади.

Прекрасна Слава, здивована рішучістю Незрівнянного, яка, на її думку, набагато перевершувала мужність героїв, котрі служили їй раніше, і помітивши, що він лише забавляється цією війною, вирішила дати йому нове випробування, не менш важке, ніж попередні. Якось вона сказала: важливі заслуги короля перед нею посилили її бажання якнайшвидше звільнитися від чар і гідно винагородити його, але, як слід, поміркувавши, вона засвідчує іменами Незрівнянного й Прекрасної Слави, що в усьому світі немає тканини, вартої того, аби з неї виготовили королівську мантію для її весілля. Колись вона чула про золоте руно і дуже хотіла б мати його для такої пишної церемонії; вона хоче, щоб він послав до Америки[1] добре оснащений флот і дістав для неї руно.

Король був невимовно здивований такою незвичайною пропозицією й зауважив, що без найменшого вагання зробив би все можливе, аби догодити їй. Досить згадати про його завоювання, пишні палаци, з’єднання двох морів та інші подвиги заради неї, але Америка дуже далеко, знайти руно надзвичайно важко, а супротивники набагато переважають його сили на морі, тому він вважає, що нема ніякої надії на успіх цього задуму. Прекрасній Славі, характер якої був в усьому подібний до характеру інших осіб її статі, які не слухають жодних доказів, коли палко чогось бажають, дуже не сподобались заперечення Незрівнянного.

«Даремно, — сказала вона йому, — ти перелічуєш усе, що колись зробив для мене, бо я нічого не забула і ти міг помітити — залишилась до цього байдужою. Саме легкість, з якою ти виконував усе, спонукає мене до нового прохання, я склала про тебе досить добру думку, щоб бути певною: якщо я чогось бажаю, для Незрівнянного немає нічого неможливого».

Схвильований виявленою до нього довірою, король без вагань взявся здійснювати безглуздий задум. Він примітив капітана, переваги й досвід якого дозволяли сподіватися на успіх, і послав його до Америки на чолі прекрасного флоту. Діставшись туди після тривалого й важкого плавання, капітан знайшов завдяки своїм зусиллям фортецю, де зберігалось золоте руно. Однак її охороняли циклопи, могутність яких перевищувала сили його флоту; та все ж він пішов у наступ і незабаром пересвідчився в тому, що слава Незрівнянного відома в Новому світі не менше, ніж у власних володіннях, і сама лише згадка про нього так налякала циклопів, що примусила їх віддати руно, яке капітан і привіз Незрівнянному.

Той поклав руно до ніг Прекрасної Слави, зачарованої дорогим подарунком і вдячної за нього набагато більше, ніж за найбільші воєнні перемоги.

Її похвала спонукала короля шукати нових нагод сподобатись коханій. Намагаючись втягти у бій армію союзників, він знову почав у них на очах облогу дуже важливої фортеці, яку незабаром легко здолав і просунувся далеко в глиб ворожої країни…

Прекрасна Слава, у нестямі від радості, упевнилась, що і надалі ніщо не зможе встояти перед Незрівнянним.

«Міра переповнена, — сказала вона йому, — і мій розум у марних пошуках нових випробувань не знаходить більше нічого, гідного твоєї великої мужності; твої подвиги переконали мене у великій доблесті і показали, на що спроможний Незрівнянний. Я хочу, щоб він вразив своїх ворогів незвичайною перемогою; всі так звикли до того, що молодий король завойовує міста одне за одним, що його слава від цього вже не зростає. Та коли ти прагнеш до незвичайних діянь, гідних Незрівнянного, поверни ворогам всі ці славетні фортеці, доля яких їх дуже непокоїть, адже вони самі ніколи не змогли б відвоювати їх у тебе».

«Я захопив їх заради мого кохання до вас, чарівна королівно, — відповів Незрівнянний, — і нагороджений за це надто щедро; я щасливий знову догодити вам, повернувши їх».

Його дивовижна покірливість припала до душі Прекрасній Славі, адже він міг би всюди встановити свою владу, якби захотів скористатися таким сприятливим збігом обставин. Цей вчинок обеззброїв також об’єднані держави, які поквапились завоювати прихильність королевича і навіть пошкодували, що у свій час змушені були воювати проти нього.

Саме тоді Прекрасна Слава ще гостріше відчула, наскільки нещасна, бо зачарована і не знає, коли закінчиться чаклунство і саме тепер не має змоги винагородити Незрівнянного. Але водночас його велика звитяга і незвичайні діяння наштовхнули її на думку, яка може видатись безрозсудною, але вона вважає її гідною Незрівнянного.

«Ти, — сказала вона, — обеззброїв могутніх володарів землі своєю доблестю і незрівнянними перевагами, що ж заважає тобі виступити зараз проти пекла і розпочати війну із усіма феями, які за допомогою демонів сіють на землі чвари? Я визнаю, що зброя, якою ти користуєшся у своїх воєнних походах, не годиться для цієї мети; у такій війні потрібна зовсім інша, але я певна, що знайдеш її, якщо докладеш усіх зусиль, і лише від тебе залежатиме закінчення мого ув’язнення».

Хоча цей великий задум цілком відповідав бажанням Незрівнянного, і молодий король був глибоко зворушений аргументами Прекрасної Слави, можливістю розвіяти зле чаклунство, спогади про те, чим він зобов’язаний своїй добрій феї-покровительці і що він тепер повинен виступити і проти неї, змусили його глибоко замислитись. Однак Прекрасна Слава, добре знаючи великодушне серце короля і помітивши його збентеженість, розкрила йому очі, розповівши таємниці, про які дізналася, перебуваючи протягом багатьох століть у палаці Клеранс, але ніколи не наважувалася відкрити зі страху перед жорстокими тортурами покарання. Та зараз вона більше не зважає на них, сподіваючись, що королевич незабаром зуміє її звільнити. Вона розповіла: добра і зла фея — одна й та сама особа, яка грає різні ролі, щоб викликати до себе повагу або страх; що всі чаклунства і навіть багаті палаци феї — усього лиш ілюзія, а щоб передрікати долю (це викликає у людей великий страх), феї користуються знанням майбутнього, яке дають їм демони. І хоча вони не спроможні змінити її при народженні людини, без упину складають передбачення, які заздалегідь узгоджують зі знанням визначеного майбутнього людини.

Надзвичайно здивований такими цікавими подробицями, які він визнав досить вірогідними, Незрівнянний був вельми радий почути правду. Він запевнив Прекрасну Славу: якщо вона ним задоволена і в нього більше нема ворогів, — докладе усіх зусиль, аби знайти гідну зброю й розпочати нову, запропоновану його коханою війну.

Королівна збиралася відповісти йому, аж раптом орли, запряжені в її колісницю, не чекаючи наказу, злетіли вгору. Це була сама фея, що прибрала подобу орлів. Зухвалість Прекрасної Слави і сміливі задуми, навіяні королю, викликали невимовну лють Клеранс. Фея не хотіла, щоб королівна і в подальшому відвідувала Незрівнянного, і збиралася віддати її на жахливі муки, але зрозуміла: не спілкуючись більше з Прекрасною Славою, королевич у найрішучіший спосіб візьметься за її звільнення. Боячись, що цей грізний монарх, велику відвагу якого вона добре знала, переможе пекельні сили, фея мусила відкласти виконання жорстоких намірів і приховати свою велику лють. І понад те, вона навіть прибрала вигляду, що добре ставиться до королівни, переконуючи ту, що у її власних інтересах відмовити Незрівнянного від зухвалого наміру, бо коли він досягне мети й розвіє чаклунство, Прекрасна Слава залишиться лише простою смертною, і не виключено, що король з’єднає свою долю з надійнішою славою, зневажаючи все інше.

Побоюючись підступних хитрощів чарівниці і вважаючи, що починання молодого короля не таке вже безнадійне, якщо викликає у феї страх, королівна гордовито подякувала феї за пораду і довірливо чекала, коли Незрівнянний зруйнує її чаклунство.

КОРОЛЕВА ФЕЙ

Жив собі король на ім’я Пінгвін; без сумніву, найкращий король на землі, якому не треба було нічого, крім любові і простоти (стверджують, що він навіть, сякався в рукав свого камзола), до того ж наш достойник зовсім не поспішав одружуватись, але, оскільки рід Пінгвінів був дуже старовинним, — народ прагнув бачити його продовження. Обговорювались всілякі варіанти шлюбу, однак щоразу виникали нездоланні перепони. Одна із сусідніх королівен на ім’я Уррака мала вельми підходящі для короля Пінгвіна володіння, проте Уррака завжди висловлювала відразу до заміжжя й залишалась цілком байдужою до женихання багатьох вельмож і особливо графа д’Уржель, який з усіх сил намагався завоювати її прихильність.

Всепоглинаючою пристрастю королівни була астрологія, і Уррака зважилась на заміжжя лише тоді, коли дізналася з допомогою зірок, що стане матір’ю доньки дивовижної краси і доброчесності, котра здійснить безліч гарних справ, не маючи іншої турботи, крім винагороди скривджених. Це примусило Урраку уважно вивчати пропозиції, що надходили до неї звідусіль. Її годувальниця часто намагалася схилити королівну до шлюбу з графом д’Уржель, який своєю щедрістю зробив жадібну жінку захисницею своїх інтересів, але Уррака, схожа натурою на більшість жінок, чутливих лише до високого становища у світі, воліла бути королевою, а не графинею д’Уржель.

Короля Пінгвіна сповістили про сприятливі настрої королівни, і він направив послів з дорученням одружитися з нею і водночас надіслав королівні золотий пояс, пакунок шпильок, маленький ножик і ножиці — звичайні для того часу весільні дарунки. Невдовзі шлюб було взято, відбулась весільна церемонія. Нова королева вважала, що чоловік приїде за нею сам і погостює деякий час в її володіннях перед тим, як повезе до свого королівства. Але король Пінгвін мав іншу думку, він запропонував, щоб королева приїхала до нього сама. Горда Уррака не послухала суворого наказу, а зла годувальниця, не отримавши від Пінгвінів ніякого подарунку, всіляко заохочувала впертість своєї господині, отож така ситуація тривала понад рік.

Граф д’Уржель, який завжди мав можливість бачити Урраку, хоча сама вона про це і не здогадувалася, давно кохав свою горду сусідку, він і далі щедро обдаровував годувальницю, щоб знати про настрої і найнезначніші заняття коханої. Гордий характер королівни не залишав графу ніякої надії, але кохання не дозволяло йому відступати, й він сподівався успішно здійснити свої наміри завдяки жадібності хитрої годувальниці. Хоча в ті часи натури були далеко не такими зіпсованими, як в наші дні, кохання завжди відзначалося кмітливістю й винахідливістю; воно і підказало графу нечувану хитрість: умовити годувальницю привести його до королеви під виглядом короля Пінгвіна, який нібито прибув побачитись із нею інкогніто. Цей задум видався йому тим більш легко здійсненним, що королева ніколи не бачила свого чоловіка. Він виклав свій план годувальниці, разом із капелюшком, повним золотих пінгвінів, які були на той час великою дивовижею.

Засліплена дорогим подарунком, годувальниця пообіцяла виконати все, про що він просив, і вони домовились: граф вирядить одного із своїх пажів у ліврею короля Пінгвіна, паж піднесе королеві гірлянду з квітів і скаже, що оскільки обставини не дозволили королю побачитися з дружиною відкрито, як належить монарху, він побажав зустрітися з нею таємно й послав служника спитати на це її дозволу. План вдався повністю. Годувальниця невпинно вихваляла перед Урракою гречність короля Пінгвіна, так що бідолашна королева зрештою завагітніла і через дев’ять місяців народила прекрасну королівну. І оскільки після цього не одержувала більше ніякої звістки від короля Пінгвіна, то послала до нього гінця з повідомленням про народження дочки. Дізнавшись про цю новину, король Пінгвін страшенно розлютився й хотів стратити посланця, але проти виступила королівська рада й відправила гінця назад із вельми образливим для честі королеви листом.

Але оскільки рід Пінгвінів був дуже старовинний і мав девіз: краще смерть, ніж неслава, то весь королівський дім глибоко вразила така образа. Особливо ж не міг заспокоїтись сам король, він погрожував заморити себе голодом (о, брутальний вік, коли чоловіки, менш люб’язні, ніж наші сучасники, відзначались такою простодушністю, що карали самі себе за гріхи своїх жінок!).

Однак повернемось до короля Пінгвіна, який мало не збожеволів, коли, прогулюючись одного чудового дня вздовж садової алеї, почув звідкілясь підступний голос: «Ку-ку, роги несу». На той час то була найстрашніша образа для одруженого чоловіка. Розлючений король викликав сторожу й наказав схопити й розірвати зухвальця на шматки, але той голос не змовкав, а ловити було нікого: королю доповіли, що це лише птах у гущавині так кричить. Проте короля ця звістка не заспокоїла, а ще більше розлютила, і він весь час скаржився, що про його нещастя вже базікають усі навкруги, аж до птахів. У своїй люті король наказав винищити всіх птахів свого королівства, а оскільки його помста не вдовольнилася цією жорстокістю, він побажав також, щоб птахів вживали як страву. Придворні покірно почали їсти птахів, і ті видалися їм такими смачними, що з того часу так і повелося, хоча раніше людина, яка вживала птахів, викликала загальний осуд. Що ж до короля — то насолода, яку він одержував від здійснення своєї помсти, вельми похитнула його рішимість померти з голоду.

Тоді як король Пінгвін винищував безневинних птахів, королева, чекаючи на повернення гінця, сама годувала маленьку дочку, остерігаючись, що та з молоком простої годувальниці може перейняти також і погані нахили простолюду. У ті часи феї завжди втручалися в людські справи і долі, й королева попросила фею на ім’я Белсунсіна, яка жила в Піренеях і підтримувала з нею дружні стосунки, стати хрещеною матір’ю маленької королівни. Задоволена великою честю, фея нагородила дівчинку винятковими чеснотами й назвала Меридіаною. Королева влаштувала на честь феї чудове свято, яке тривало б багато днів, коли б не повернення гінця з образливим листом короля Пінгвіна.

Ні про що не здогадуючись, нещасна королева мало не вмерла, коли дізналася, що король Пінгвін відмовляється від дитини й висловлює до неї величезну зневагу. У відчаї вона не знайшла кращого виходу, ніж скликати раду, перед якою виклала все так, як воно було насправді, запевняючи, що годувальниця — вірний свідок усього, що сталося; підсумовуючи, королева просила захисту від зневаги короля Пінгвіна. Рада одностайно прийняла рішення оголосити йому війну. Хоча володіння й сила Пінгвіна були могутнішими, ніж можливості королеви Урраки, її піддані настільки вірили у підступність короля і невинність королеви, що заприсяглися поставити на карту своє благополуччя і навіть життя, аби відплатити за вчинену образу. Королю Пінгвіну оголосили війну і зібрали військо, серйозно готуючись до майбутньої битви.

Ця незвичайна подія була в усіх на устах; ті, хто знав простоту короля Пінгвіна і малий його інтерес до дам, схилялись до думки, що дитина не його, вважаючи короля не здатним на подібну подорож і залицяння в такий спосіб. У королеви ж була слава найдоброчеснішої жінки на землі, і що більше міркували над її вчинками, то менше знаходили причин не вірити їй. Багато сусідніх монархів намагалися помирити подружжя, але Пінгвіни, вельми вимогливі у питаннях честі, відхилили всі пропозиції визнати дитину, а королева, вважаючи, що з нею поглумилися під приводом шлюбу, воліла загинути разом з усіма своїми підданими, якщо король Пінгвін не визнає своєї провини і не попросить пробачення за свою підступність.

Граф д’Уржель перебував серед тих, хто особливо побивався, аби владнати справу полюбовно, а оскільки все ще кохав королеву й не дуже потерпав за Пінгвінів, не бажаючи до того ж, щоб проливалася кров багатьох народів, то запропонував розв’язати суперечку в особистому двобої, зголосившись захищати честь королеви як її лицар. Ну, а через те, що король Пінгвін на це не погоджувався, його брат, королевич Іноходець, який відзначався відвагою, гідною давніх Пінгвінів, попросив Асамблею свого королівства дозволити йому поєдинок із графом д’Уржель, оскільки йшлося про загрозу втрати королівства. Асамблея охоче дозволила йому взяти участь у двобої.

У призначений день озброєний до зубів королевич попрямував до столиці королівства Урраки, де зустрів графа д’Уржель, той усім своїм виглядом показував, що глибоко зневажає супротивника, як не гідного своєї великої доблесті. Двобій відбувався в присутності королеви та її ради, і чи то королевич Іноходець виявився спритнішим за графа д’Уржель, а може, тому, що завжди перемагає істина, він звалив графа смертельним ударом списа. Коли до графа підбігли судді, він заявив їм перед лицем смерті, що обманув королеву за допомогою годувальниці. Негідну жінку схопили, і в неї не вистачило зухвалості заперечувати те, в чому зізнався повержений граф.

Дізнавшись про таємницю, яка, попри всі добрі наміри, виставляла її у непривабливому світлі, бідолашна королева, мабуть, померла б з горя, якби за порадою Белсунсіни не поборола свій відчай заради любові до Меридіани. Вона наказала віддати годувальницю на розправу королевичу Іноходцю й повернула йому також золотий пояс, шпильки, маленький ножик і ножиці, подаровані їй королем Пінгвіном. Королевич Іноходець поїхав переможцем і був прийнятий у володіннях свого брата з невимовною радістю. Годувальницю посадили до залізної клітки, довго возили вулицями, а потім кинули в море. Король Пінгвін, який відмовився прийняти виклик графа д’Уржель, був острижений і ув’язнений, а королевич Іноходець піднявся на престол.

Соромлячись свого нещастя і не насмілюючись показатись на очі своїм підданим, Уррака усамітнилась зі своєю дорогою дочкою і феєю Белсунсіною в Піренеях, на вершині найвищої гори, названої Південним піком. Вона присвятила себе тому, щоб добре виховати Меридіану, викликати у неї презирство до чоловіків і передати всі свої знання з астрології. Юна особа з кожним днем ставала все приємнішою і відзначалася набагато гострішим розумом і розсудливістю, ніж звичайно діти в її віці. Белсунсіна любила її так само ніжно, як і рідна мати; і та, і та навчали її, Уррака — своєї науки, а фея секретам надприродного. Королівна пам’ятала почуте хоча б один раз й відзначалася такою м’якою натурою, що без найменшого заперечення виконувала все, чого від неї вимагали.

Надзвичайна краса Меридіани, слухняність, постійні успіхи в науках і вивченні секретів чарування дуже втішали її сумну матінку. Але щастя триває в людському житті недовго, й інша фея на ім’я Барбаста, заздрячи красі й незвичайним талантам юної королівни, таємно викрала Меридіану і, побоюючись, щоб Белсунсіна не знайшла її схованки, спалила на своєму шляху ялівець, а потім зачинила королівну в надзвичайно високій вежі замку По, розташованому біля підніжжя Піренеїв. Фея доручила їй набирати воду з дуже глибокої криниці й носити решетом, піднімаючись п’ятьмастами сходинками аж на верхівку башти в невеликий сад, і поливати його.

Королева Уррака, і так пригнічена своїми незгодами, не змогла пережити втрати дорогої дочки й невдовзі померла.

Тим часом Меридіана, зовсім не скаржачись на тяжку роботу, виконувала її вельми успішно, вміло допомагаючи собі чаклунськими секретами, яким навчила її Белсунсіна, а Барбаста про це не здогадувалась. Щоразу, коли зла фея з’являлася перед Меридіаною, королівна зустрічала її надзвичайно привітно, благаючи дати ще якесь доручення, і запевняла, що згодна виконувати найтяжчу роботу, аби догодити найдобрішій феї.

Здивована терпінням королівни, Барбаста щодня вишукувала для неї нові, все складніші завдання, як, наприклад, збирати по зернині міру проса, загрожуючи жахливими муками, якщо Меридіана не дорахується хоч одного зернятка. Королівна завжди справлялася з будь-якою роботою, не забуваючи при цьому дякувати феї за її ласку.

Переможена слухняністю Меридіани, зла фея втомилася дошкуляти їй тяжкими завданнями і, завітавши якось до Белсунсіни, яку знайшла у вельми пригніченому стані, спитала про причину такого смутку. Добра фея, не криючись, повідала їй про своє горе, вихваляючи до небес красу, характер і чудові таланти Меридіани, й залилася сльозами, розповідаючи про це. Барбаста, яка і сама вже впевнилась у перевагах королівни, розчулилась, уздрівши сльози подруги, й пообіцяла привести її на Південний пік за умови, що Белсунсіна примусить чарівну королівну любити і її.

Добра фея пообіцяла виконати все, що просила Барбаста. Вже наступного дня зла фея прибула на Південний пік у супроводі королівни, і Белсунсіна мало не вмерла від радості, побачивши милу дівчину. Вона намагалася розрадити Меридіану в тяжкому горі, викликаному смертю матері; обидві феї, ніжно обійнявши королівну, пообіцяли замінити їй матінку і не приховувати від неї жодного із своїх секретів. Чаклунки одразу ж подарували їй перстень, який захищає від усіляких підступів заздрісних фей.

Довго ще оплакувала Меридіана свою дорогу матінку і згодом побудувала для неї на вершині гори мавзолей. Ця втрата змусила королівну замислитись над нещасною долею смертних, яким загрожує безліч небезпек і лихих пригод, бо навіть великі світу цього не можуть уникнути фатального перебігу змін у своїй долі; тоді вона остаточно зміцніла на думці, яку так часто навіювала їй мати-королева: вести доброчесне життя, відмовитись від спілкування, з людьми і, користуючись прихильністю фей, докласти всіх зусиль до вивчення планет. Перейнята цими думками, вона Ще дужче прихилилася до Белсунсіни, яка вчила її всьому тому, що знала сама.

Барбаста тепер любила королівну не менше, ніж її подруга, і теж розкрила їй свої секрети. Меридіана відвідувала зібрання фей, де всі добре ставились до неї, оскільки переконались — вона посвячена в таємниці чаклунства й цілком відчужена від мирського життя. Отже, феї вирішили прийняти її до свого товариства. Меридіану зворушила подібна честь, однак, коли під час церемонії їй запропонували прибрати подобу дракона, аби мати дар ілюзії, вона відмовилась, не маючи бажання когось вводити в оману.

Ставши феєю, Меридіана думала тільки про те, як скористатися знаннями чаклунства, щоб допомогти пригніченим людям. Своїм житлом вона обрала печеру біля підніжжя Піренеїв, прикрасила її безліччю довершених статуй — те помешкання й до цього часу називають Печерою Меридіани. Вона побувала у всіх частинах світу під приводом відвідин фей, своїх подруг, яким підносила багаті дарунки, але насправді пустилася в мандри для того, щоб дізнатися про життя усіх народів світу. Із прикрістю молода фея побачила: усюди злостивість, невірність, безсилля, лукавство, і нема жодної людини, яка була б цілком щаслива і не бажала більше нічого на світі. Це викликало у Меридіани велике співчуття до людських бід і зміцнило намір завжди допомагати нещасним.

Під час своєї подорожі Меридіана ніколи не пропускала нагоди зробити добро. В Індії, у феї Мальмек, королівна помітила в палаці дівчину дивовижної краси, яка мусила готувати підстилку для п’ятдесяти верблюдів. Здогадуючись, що тут криється щось незвичайне, Меридіана спитала у дівчини, хто вона. Красуня зізналася — є дочкою короля Мономотапи, а мачуха, бажаючи помститися за те, що королівна не захотіла вийти заміж за одного з її братів, попросила фею Мальмек викрасти її. Фея зачарувала королівну на триста років, з яких минуло лише двісті; сказавши це, дівчина розплакалась і попросила Меридіану не відволікати від роботи, бо коли не закінчить своєчасно, чотири старі наглядачки поб’ють її: від першої вона дістане п’ятдесят ударів палицею по п’ятах, від другої — стільки ж по плечах, від двох інших по двадцять п’ять по животу і сідниці. Жахнувшись від такої жорстокості, Меридіана вдарила чарівною паличкою по каменю, тієї ж миті в стійлі верблюдів з’явилися нові підстилки. Прекрасна індуска, вражена таким дивом, вирішила, що Меридіана — велике божество, і умиваючись сльозами, благала фею зглянутись над нею. Меридіана заспокоїла її і обіцяла допомогти. Поговорила про неї з Мальмек і вельми наполегливо просила змилуватись над нещасною, на що фея погодилась. Меридіана поспішила до королівни й повідомила, підносячи тій біле плаття, що за годину вона опиниться у кімнаті, звідки була викрадена, в тому ж вбранні і такою ж юною й прекрасною, як і двісті літ тому. І справді, королівна потрапила до палацу свого батька, але оскільки за такий тривалий час багато чого змінилося і королівство перейшло до іншого роду, ніхто її не впізнав.

Король, який мав багато своїх дітей, дуже здивувався, побачивши королівну; усі захоплювалися її вродою, але оскільки йшлося про передачу їй королівства, ніхто не наважувався підтримати дівчину. Вивчивши архіви, виявили: справді королівна була викрадена феями, але хто може довести, що саме її повернули через двісті років? Одне слово, король не побажав заглиблюватися в суть справи, бо міг позбутися всього.

Але всі народи люблять новизну, і жителі Мономотапи згоряли від нетерпіння побачити таку незвичайну особу. Радники короля застерегли його: слід остерігатися можливого повстання на підтримку королівни, отже, щоб мати спокій і забезпечити корону своїм дітям, політичні інтереси вимагають стратити її.

Інші, менш жорстокі, підказували: прекрасну королівну слід віддати заміж за старшого королевича, але жадібний король чекав прибутку від одруження сина, тому відхилив другу пропозицію й вирішив звести зі світу королівну, звинувативши в тому, що вона нібито сіє в народі смуту.

Королівну схопили, і поки вершили над нею суд, старший син короля, зачарований її красою, заявив батькові: якщо стратять королівну, то він кинеться у те ж саме багаття, яке розкладуть для неї. Короля дуже образила заява сина, але це лиш прискорило приготування до страти.

Однак фея Меридіана, вгадуючи перебіг подій, відвідала королівну у в’язниці й пересвідчилась, що та набагато більше засмучена рішенням королевича померти разом із нею, аніж своїм власним нещастям. Фея була вельми вдячна королівні за великодушність і, пообіцявши ніколи не покидати, повідомила, що батько її сховав колись багатий скарб, вона покаже його… А теперішній король радо погодиться на шлюб свого сина, дізнавшись про цей скарб.

Потім фея проникла до кабінету короля, мала з ним грізну розмову, переконуючи, що для нього надто велике щастя — шлюб сина з прекрасною королівною, яка володіє більшими скарбами, ніж усі королівни Індії разом узяті.

Проказавши це, фея зникла, а короля, наляканого цим видінням, терзали суперечливі думки. Але через те, що гору над усіма іншими почуттями взяла жадібність, він вирішив з’ясувати у самої королівни, чи й справді вона володіє незліченним багатством. Подумавши, що королеві легше буде випитати у дівчини таємницю, він послав її до в’язниці з цим дорученням.

Королева хитро полестила дівчині, приголубила її, називаючи своєю дорогою невісткою і перебільшуючи й без того сильну синову пристрасть до неї. Королівна, яка вже не раз бачила молодого принца й знала про його намір віддати життя за неї, запевнила королеву-матір: вона з радістю збереже їй дорогого сина, і якщо для цього недостатньо її прав на корону, то вона подарує йому ще й безцінний скарб. Королева тисячу разів поцілувала її, а коли у вказаному феєю місці був знайдений і сам скарб, то, на велике щастя обох закоханих, з небувалою пишністю відсвяткували весілля.

З радістю завершивши цю справу, Меридіана повернулася до своєї печери в Піренеях, але пильність і добре серце не дозволили їй довго перебувати у бездіяльності; вона була присутньою при пологах усіх королев, і не задовольняючись тим, що ставала на перешкоді шахрайству інших фей, нагороджувала королівен незвичайною вродою, а королевичів великою доблестю й іноді робила їх невразливими. Слава Меридіани ширилась по всьому світу, і хоч як заздрили їй інші феї, вона ставилась до них так приязно і вміла робити такі приємні й доречні подарунки, що майже не мала ворогів й користувалась у корпорації фей загальною повагою.

Послуги, які Меридіана надавала вінценосним особам, не заважали їй допомагати простим людям, і якщо зустрічала бідну пастушку, у якої не вистачало сили захищати своїх овечок від голодного вовка, вона поспішала зарадити лихові, переводила отару на пасовище, де вовки не наважувалися з’являтись. Якщо лісоруб губив свою сокиру, вона не гребувала принести її, а коли бідний мандрівник потрапляв до рук розбійників, захищала його від їхньої жорстокості. Нарешті, будь-яка людина, звертаючись по допомогу до Меридіани, була певна, що матиме її. Подібними добрими справами вона завойовувала серця багатьох людей, отримуючи справжнє задоволення від того, що ставала на заваді зла.

Оскільки на світі немає людини, яка не схвалювала б шляхетних вчинків, хоч далеко не всі здатні на них, феї були в захопленні від усього доброго, що вони чули про свою подругу, і з задоволенням помітили: жах, який вони колись викликали у людей, поступився місцем симпатії. Всюди їх зустрічали дуже радо, запрошували на королівські наради й навіть до приватних осель. Белсунсіна і Барбаста невтомно повторювали, що цим вони зобов’язані прекрасній Меридіані, з чим погоджувалися і всі інші феї.

Честолюбство, що панує в усіх державах, породило у фей бажання вибрати собі королеву: тоді їхня корпорація стане шанованішою, бо головна фея посяде гідне місце серед інших коронованих осіб. Отже, цей задум з ентузіазмом підтримали всі й призначили день виборів. Вони відбувались досить бурхливо, було запропоновано обмежити владу майбутньої королеви, але оскільки вибирали Меридіану, яка здобула своєю чесністю загальну повагу й довіру, її наділили необмеженою владою і навіть можливістю забороняти діяльність підступних фей.

Незабаром Меридіану коронували. Її люб’язне ставлення так усіх зачарувало, що вони охоче підкорялися їй. Встановивши свою монархічну владу, нова королева відправила фей по домівках, наказавши регулярно сповіщати про все, що відбувається в різних країнах, а сама повернулася до своєї печери в Піренеях, де прийняла безліч послів від багатьох зобов’язаних їй державців, які поздоровляли Меридіану з високим саном.

Піднесення додало їй клопотів. Не шкодуючи себе, вона завжди поспішала в ті місця, де, на її думку, могла бути корисною; не терпіла, коли їй уклінно дякували за благодіяння, і стверджувала: має набагато більшу насолоду, творячи добро, ніж інші, одержуючи його. Вона засуджувала великих за те, що ті мало піклуються про благоденство своїх підданців, адже це коштує їм так мало; вона вибачала всім їхні гріхи й не розуміла, як можна зважитись на погану послугу, вчинити з кимось зле. І, нарешті, не було у світі нікого, хто більше, ніж вона, шанував би доброчесність і так би поблажливо ставився до людських слабкостей. Фею бачили то в печері, то на вершині Південного піка, то ще деінде, вона вислуховувала всіх, допомагала всім і навіть роздавала бідним знайдені нею скарби.

Одній маркізі, яка вже багато років була заміжньою, але не мала дітей, пощастило, нарешті, народити дитину. Годувальницею своєму синові вона вибрала надійну жінку, котра служила їй раніше. Але та вельми спритно поміняла місцями свого сина й сина маркізи. Згодом у юнака, котрий виховувався в палаці маркіза, виявилися дуже низькі нахили, й він завдав удаваним батькам тисячу прикрощів. Дійшло навіть до того, що маркіз звинуватив свою дружину в невірності, бо не міг і подумати, що саме він — батько такого зіпсованого молодика. Маркіза, якій не було за що картатися, безнастанно лила сльози, бо чим старшим ставав підставний маркіз, тим його погані нахили виявлялися все виразніше.

Маркіза чула про королеву фей та її чудесні справи. Це спонукало нещасну матір здійснити подорож у Піренеї, щоб благати Меридіану про допомогу: маркіза кинулась до ніг феї, заклинаючи позбавити її життя, але змінити натуру сина. Фея вельми ласкаво підняла нещасну й сказала, що маркіза не має підстав скаржитись на сина, бо він дуже схожий на неї і душею, і тілом. Приголомшена маркіза, почувши відповідь, що видалась їй досить образливою, спалахнула від сорому і вже збиралась їхати додому, коли Меридіана обняла її й розповіла, яким чином годувальниця підмінила їхнього сина і як легко буде пізнати його за маленькою жовтою відмітиною на лівій руці. Маркіза одразу ж згадала про цей знак (що його колись помітила у немовляти і який, як вона гадала, щез сам по собі) й заквапилася додому, бо їй не терпілось розшукати сина.

Маркіз мало не помер на радощах, почувши розповідь дружини, і першим його пориванням було вбити підступну годувальницю, але дружина заспокоїла його, і вони рушили в один із своїх маєтків, де жила ця жінка. Спочатку розпитали її про сина і та, плачучи, відповіла, що це найнегідніший хлопчисько в усій окрузі: завжди в нього розбрідається череда, а сам він цілісінькі дні пропадає на полюванні, і додала, що йому більше б личило бути маркізом, аніж пастухом.

«Чи не хочете ви обміняти його на нашого? — спитала її маркіза».

«Ви глузуєте з мене, — відповіла хитра жінка, — можливо, за інших умов він виявив би кращі нахили, але зробіть інакше — візьміть обох».

Під час цієї розмови з’явився і сам молодий мисливець, навантажений дичиною: він підніс її маркізу з поштивістю, гідною його народження. Маркіза, якій видалось, коли вона глянула на юнака, що бачить у дзеркалі своє відображення, не могла більше стримувати природні поривання й кілька разів поцілувала його зі сльозами на очах.

«Ми вели розмову про те, — сказав йому маркіз, — щоб обміняти вас на мого сина, це не засмутило б вас?»

«Якби так могло статися, — відповів юнак, — без шкоди для вашого сина, я відчуваю у собі достатньо сміливості, щоб підтримувати такий високий ранг».

«Добре, — вів далі батько, — але щоб бути маркізом, треба мати жовту мітку на лівій руці».

Юнак одразу ж закотив рукав і показав жовту мітку. Маркіз і його дружина, не сумніваючись більше, обняли його, а годувальниця, побачивши, що таємницю розкрито, в усьому зізналась.

Такими справами королева фей заслужила повагу безлічі людей. Феї також захоплювались її великодушністю. Проте були ще на світі горбаті старі чаклунки, що живилися лише сльозами королівен, яких жорстоко переслідували, не бажаючи припинити своїх підступних витівок.

Бачачи, що погані звички беруть гору і цих чаклунок не виправити, Меридіана вирішила нарешті скористатися наданою владою, щоб заборонити їм виконувати свої обов’язки протягом терміну, який вона визначить. Вона зібрала їх разом і висловила глибоке незадоволення тим, що ці феї, яких завжди шанували, немов божества, коли вони слугували добру, тепер думають лише про переслідування людей, хоча смертні вже й так досить нещасні через швидкоплинність свого життя, хвороби, брак грошей, безліч нещасних випадків.

Усе це так несправедливо, що вона вирішила заборонити їм чаклувати протягом трьох століть, залишаючи тільки свободу робити добро. Тепер вони матимуть досить часу для добрих справ і викорінення злостивих рис свого характеру. Потім Меридіана наказала їм прибути в останній рік третього століття до просторого залу замку Монтаржі, щоб прозвітувати перед нею, обіцяючи відновити у правах усіх тих, хто достойно поводився і здійснив благородні вчинки.

Цей грізний вирок викликав нарікання, однак довелося підкоритись. Злі феї залишили гори й оселилися в старовинних замках, де займались рукоділлям, чекаючи на кінець заборони. З тих пір не чути було ні про викрадення, ні про інші утиски з боку фей, і сама згадка про них стерлась би з людської пам’яті, якби не чарівні казки.

Постійно прагнучи творити добро, королева Меридіана здійснила мандрівку до благодатної Аравії, звідки привезла хіну, шавлію, буквицю і багато інших трав, які мають властивість подовжувати життя. Вона посадила їх у Піренеях, де ці рослини трапляються й сьогодні, а потім влаштувала на вершині Південного піка чудовий квітник. Навіть час не міг зруйнувати цей чудовий витвір, він зберігся до наших днів, і цікаві частенько приходять помилуватися ним. Потім Меридіана присвятила багато років вивченню джерельних вод у Піренеях. Вона вирішила, якщо провести їх річища через поклади золота, сірки та інших мінералів, які залягають у цих горах, то вода збагатиться їхніми властивостями й допомагатиме від різних хвороб. Завдяки турботам славетної феї ми маємо води Баньєр, які лікують від лихоманки, води Бареж, які зцілюють рани, води Котер, які допомагають шлунку, води Егбон — від виразок, води Егкот — від ревматизму.

Хоча Меридіана ставилась до всіх виключно доброзичливо, особливу прихильність відчувала до своєї батьківщини, і думаючи про те, що більшість тогочасних королів були чи то неробами, чи то дурнями, щиро співчувала людям, котрими керували такі монархи. Її глибока впевненість у тому, що всі жителі її країн схильні до добра, переконаність у їхньому здоровому глузді нерідко викликали в неї бажання, аби, скажімо, королевич з Беарна хоч кілька днів поцарював у прекрасному королівстві Франція. Та оскільки вона була ворогом несправедливості, а таке бажання не могло здійснитися без повалення законних королів, фея надовго відклала втілення свого задуму в життя. Нарешті вона знайшла для цього нагоду завдяки шлюбу Антуана Бурбонського з Жанною д’Альбре, спадкоємицею Наварри і Беарна; фея налаштувала всіх так сприятливо до цього шлюбу, що задуманий нею план здійснився.

Нова королева народила чотирьох дітей, яких фея, маючи великі плани на майбутнє, залишила на розсуд їхньої долі, вважаючи, що вони не мають необхідних для її намірів якостей; але, нарешті, коли молода королева народила вп’яте, фея дарувала дитині прекрасний розум і велику доблесть і вчинила так, що хлопчик виховувався вельми просто, як діти звичайних людей. Саме цей королевич завдяки своїм достоїнствам і, звісно, не без втручання феї зайняв згодом французький престол.

Отже, король мав сина, котрому фея дарувала розум, доблесть і справедливість, але, забувши нагородити їх обох довгим життям і впевнившись у тому, що людям необхідно, аби приклади, які пробуджують у них доброчесність, тривалий час були в них перед очима, фея вирішила виправити цей недогляд за першої зручної нагоди. І справді, вона наділила сина останнього королевича справедливістю батька і мужністю діда, додавши до цього велику побожність і довге життя.

Задоволена такою кількістю добрих справ і особливо думкою про те, що беарнці, яких вона дуже шанувала, в майбутньому матимуть можливість виявити свої таланти й розум завдяки заступництву королів, своїх співвітчизників, Меридіана захотіла стерти з людської пам’яті спомин про фей і усамітнилася в печері, де перебувала багато років.

До закінчення трьох століть заборони діяльності злих фей залишалося всього два роки, коли вона, призначивши феям зустріч у замку Монтаржі, помітила, що той перебуває у великому запустінні і не може прийняти таку вишукану компанію. Однак зважаючи на те, що розташування цього замку було дуже вигідним, до того ж там був вельми просторий зал, чарівний краєвид з нього, великий ліс, прекрасна річка, Меридіана хотіла, щоб зібрання фей відбулося саме тут. Але не маючи бажання вдаватися до свого мистецтва, щоб відбудувати його, згадала, що великий королевич, володар замку, народився поблизу Піренеїв, і їй було відомо, що він вміє прикрашати будинки з такою ж легкістю, як і вигравати битви. Вона вельми доречно скористалася цим знанням і підказала королевичу думку відновити замок Монтаржі; все було виконано так швидко, ніби над цим працювали феї, і занедбана протягом багатьох років будівля перетворилася на чарівний куточок. Коли Меридіана прибула до замку, всі феї, які з нетерпінням чекали на відміну заборони, рушили туди слідом за нею.

Привітно зустрівши своїх підданих, королева висловила велику радість з нагоди цієї зустрічі і першою звітувала перед ними про свої добрі діла протягом трьох століть. Скромність Меридіани змусила її дуже стисло викласти все здійснене нею. Вона сказала про нетерпіння, з яким чекала на побачення з феями, певна того, що кожна з її сестер творила добро і поводилася достойно.

Низько вклонившись, Мерлузіна запевнила королеву, що ніколи не пропускала нагоди робити добро тим, хто належав до її дому, а також багатьом іншим, і хоча вже багато років жила в горах Дофіне, поступилася своїм притулком ченцям-картезіанцям й подалася до замку Сассенаж, де таємно теж творила все те добро, на яке тільки була здатна. Королева повелася з нею вельми люб’язно, і віддаючи належні почесті, складаючи щиру подяку, зняла свою заборону.

Стара, незграбна фея з гнійними очима, поставши перед королевою, заявила, що оселилася в замку Пьєрансіз, де всіляко заважала в’язням одержувати листи і стежила, щоб ніхто з них не втік з цієї жахливої в’язниці. Вона вимагала від королеви у винагороду дозволу чаклувати, як і раніше, але Меридіана відповіла: коли вже посада тюремниці припала їй до смаку, вона наказує й надалі займатися цим, не втручаючись в інші справи. Всі вітали цей присуд.

Тоді до королеви наблизилась фея з добрим обличчям і повідомила, що вибрала собі притулком замок Монкальє-сюр-ле-По, де була присутня при народженні великої герцогині, шанованої нарівні з королевами. Вона нагородила маленьку королівну великим розумом, непохитною доброчесністю, найпрекраснішими у світі очима, чудовим кольором обличчя і відмінною поведінкою, починаючи з раннього віку, бо з народження визначила їй зайняти найвеличніший трон на землі. Потім вона хотіла розповісти про багато послуг, наданих своїй країні, але королева, зрозумівши, що та вдається до вельми делікатних подробиць, перебила її розповідь і запевнила: лише благодіянь стосовно чарівної королівни цілком досить, аби заслужити право виконувати обов’язки феї так само вільно, як робила це до заборони. Бажаючи показати, як високо цінує вона поведінку цієї феї, королева зняла заборону з її подруги, яка нічим не заслужила такої ласки.

Потім з’явилася інша фея, яка мала вельми бундючний вигляд і повідомила, що давно вже усамітнилася в замку Ферраре й завжди перешкоджала сусіднім королевичам захопити його, проте релігійний запал примусив її віддати це прекрасне герцогство до рук Папи. Королева розгнівалась на фею, бо з її вини згас древній рід герцогів Ферраре, і з тим відправила додому.

За нею виступила фея в чорній оксамитовій шапочці й сказала королеві, що живе в замку Боссю у Фландрії. Бажаючи вершити добрі справи, подібно до королеви фей, вона вирішила очистити світ від незліченної кількості розпусників і, щоб здійснити свій задум, кожні два роки приводила до свого замку багато тисяч людей різних націй, котрі, як на її думку, мали ці недоліки, і нищила їх. Така жорстокість жахнула королеву. Звинувативши фею в загибелі багатьох героїв, вона заборонила їй з’являтися на очі.

Інша фея в мисливському вбранні, поставши перед королевою, повідомила, що жила в замку Фонтенбло задовго до того, як Франциск І його розбудував; вона стала жертвою жорстоких наклепів, її вважали привидом, бо інколи полювала в лісі. Вона стверджує перед її чарівною величністю, що ніколи й нікому не робила шкоди, не лякаючи навіть пастушок, і мала радість бути присутньою при перших пологах мудрої королеви й наділити її малюка усіма доблестями героїв, а особливо добротою матері-королеви. Фея із задоволенням пересвідчилася: королевич ніколи і ні в чому не принизив своєї гідності, і тоді, як батько-король поставив його на чолі своєї армії, і коли виконував інші доручення. Меридіана, яку дуже цікавив цей королевич, зняла свою заборону і навіть похвалила чарівницю.

Ще одна фея з’явилася перед ними, кинулася до ніг королеви і розповіла, що живе в замку Шамбор, де їй майже не випадало нагоди робити добро чи зло, однак вона завжди мала добрі наміри і, не знаходячи для них іншого застосування, оберігала фазанів від лисиць. Фея зізналася також, що єдиною хитрістю, яку вона собі дозволила, було з’явитися перед мисливцем у подобі лисиці й примусити його багато разів вистрелити з рушниці, а потім у тому ж вигляді повернутися до горопашного й спитати в нього, чи не бачив двох її маленьких друзів. Почувши таке, товариство розсміялося разом із королевою. Коли ж фея попросила Меридіану поновити її у колишніх правах, та погодилась, але обмежила їх можливістю робити шкоду лисам, вовкам, котам та іншим тваринам, які живляться дичиною.

Фея із вельми розумним обличчям постала перед королевою і повідомила, що оселилась у замку Шантільї, де брала участь у вихованні багатьох великих героїв, а останнім часом особливо піклувалася опорядженням будинку й саду. їй пощастило привабити туди таку чарівну королівну, що навіть її самої, без водойм і садів, було б досить, аби перетворити цей замок на найприємніше місце на світі. Королева, вельми полюбляючи справи, в яких виявлялися доброчесність і винахідливість, дозволила феї займатися чаклунством, як і раніше.

Нова фея постала перед королевою у досить незвичайному вбранні і сказала, що колись мешкала в замку Хайдельберг, але інші феї, вороги дому Палатіни, були присутні при пологах Обраниці й напророкували багато поганого народженим нею королевичам і королівнам. Вона опинилася там випадково лише раз, коли Обраниця народила королівну; фея наділила її великою доброчесністю, порядністю, шляхетною душею та вродою. Але тепер, сягнувши зрілості, її підзахисна королівна перейшла до інших володінь, далекого відгалуження роду, де фея нікого не знала, тому вона твердо вирішила не повертатися більше до Хайдельберга, благаючи королеву призначити їй для житла інший замок і скасувати свою заборону.

Задоволена щиросердістю німецької феї, королева відновила її у колишніх привілеях і призначила місцем постійного мешкання замок в лісі Монтаржі.

Інша, вельми огрядна фея, простершись перед королевою долілиць, сказала, що мешкає в замку, розташованому в лісі Амбуаз, і якось, купаючись в Луарі, відвернула корабельну катастрофу. Але Меридіана, згадавши, що ця фея брала участь у змові в замку Амбуаз, відправила її додому, не бажаючи більше слухати.

Фея із замку Блуа, поставши перед королевою і заявивши, що її головною турботою було зберегти в Блуа чудову мову і смачні вершки, вимагала поновити її у правах, але королева згадала: її піддана стала призвідницею останніх подій у володіннях Блуа (до того ж у пам’яті Меридіани ще свіжі були згубні поради феї великому королевичу, який жив у цьому замку), наказала їй і надалі покращувати якість блуазьких вершків і назавжди заборонила займатись чимось іншим.

Потім з’явилася фея у вельми простому вбранні і сказала, що є однією з найстаріших фей на світі, мешкає в замку Пон у Сентонжі. Із прикрістю спостерігала вона, як часто змінюються його власники, і побоюючись, щоб він, зрештою, не потрапив до поганих рук, передала його королевичу, не менш відомому своїм розумом й численними чеснотами, ніж високим походженням. Вдячна за цю добру справу, королева дозволила феї чаклувати, як і раніше.

До королеви наблизилась фея із замку Єпаньї в Бургундії і розповіла, що право володіти ним вона передала великій королівні; та своєю дивовижною красою, величним виглядом і доброчесним життям заслуговує порівняння із самою королевою фей, бо слава про неї поширилась по всьому світу, аж до того, що народи, які живуть на краю землі, вшановують королівну немов божество. Фея попросила поновити її у колишніх правах і додала, що жодного разу не зробила шкоди, за винятком випадку, коли зламала в замку підйомний міст, щоб надовше затримати найвишуканіше товариство, яке там зібралося. Королева сприйняла це як жарт доброго смаку і зняла свою заборону.

З’явилася інша піддана королеви, яка відзначалася стриманістю манер, і сказала, що живе в замку Нансі, де завжди шкодувала про відсутність королевича, хазяїна. Єдиною її розрадою був його шлюб з королівною найяснішого роду, доброчесною і побожною. На деякий час фея залишила замок Нансі, щоб встигнути до перших пологів молодої королеви, і наділила хлопчика вродою, мужністю й великим бажанням повернутися до своїх володінь. Коли той досяг повноліття, вона вельми вдало влаштувала його справи, підшукавши молоду королівну, в роду якої були тільки королі й імператори, але значно шанованішу за свою слухняність, розум і шляхетні манери, ніж за високе походження.

«Я сподіваюсь, велика королево, — вела фея далі, — що заради цього славного подружжя ви поновите мене у колишніх правах, бо, запевняю вас, першу дитину, яка народиться від цього найяснішого шлюбу, щедро обдарую».

Королева розсміялась і скасувала свою заборону.

Цю фею змінила інша, яка розмовляла ламаною французькою мовою. Вона розповіла, що мешкає в замку Рісвік, куди привабила завдяки своїй винахідливості послів наймогутніших королів землі і після багатьох нарад примусила їх, нарешті, укласти міцний мир. Вона хотіла продовжити розповідь про заслуги королевичів дому Насау, яким належав цей замок, але королева, і без того анітрохи в цьому не сумніваючись, запевнила фею, що не потребує інших доказів для зняття своєї заборони. Вона щиро похвалила старанність феї і не тільки поновила в усіх правах, але й обіцяла зробити таку ж ласку будь-якій іншій феї за її вибором.

Після цього перед королевою з’явилась дуже стара фея із замку Лош, де ніколи, завдяки її клопотам, не відбувалося нічого, супротивного правлінню королевича. А коли англійці взяли замок в облогу й довели його мешканців до скрути через нестачу продовольства, вона заходилася рохкати вдень і вночі на фортечних мурах, немов порося, і ворог, збитий з пантелику, повірив, що в замку є ще великі запаси провізії, і зняв облогу.

До того ж фея виявила таку делікатність у виборі губернатора фортеці, що допускала на цю посаду лише великих достойників, і навіть останнім часом, коли в замку не стало ні гарнізону, ні укріплень, вона не робила ніяких поступок щодо бездоганної порядності управителя. Королева, високо шануючи вияви честі й доблесті, поновила фею в колишніх привілеях.

Наступна фея зізналась королеві: мешкає в замку Барселони і завжди була небайдужою до подвигів на полі битви, тому, хоч би яку прихильність відчувала вона до своєї країни, її так вразила надзвичайна мужність двох королевичів, котрі атакували укріплення, що вона не захотіла перешкодити їм, і ті захопили замок.

Королева зауважила, що всі жінки були б доброчесними, якби їх обходила чиясь доблесть, і коли вже вона віддала перевагу двом героям перед своїм обов’язком, нехай залишить замок Барселони і оселиться в замку Ане, де зможе взятися за його благоустрій. Для цієї справи королева надала їй можливість користуватися усіма колишніми привілеями.

Меридіана вже збиралася закрити зібрання, коли з’явилася фея в турецькому вбранні й сказала, що давно живе в замку Адріанополя, де нерідко підносила рабиню до рівня султанші. Щоб догодити королеві фей, вона охороняла Оттоманських королевичів, викоренила варварський звичай задушення молодших заради безпеки старшого, тому три брати мали можливість царювати, змінюючи один одного, а потім син першого з них наслідував своєму батькові й дядькам.

Королева зняла свою заборону і гаряче похвалила пильність цієї феї, сказавши, що всім іншим не завадило б виявляти таку ж увагу, недремно оберігаючи життя великих королевичів. Меридіана поскаржилась на те, що не знайшося жодної доброчесної феї, аби поїхати до Іспанії і дбати про королівський дім. Але феї відповіли їй: вони вибирали собі притулком лише старі замки, а її величності добре відомо, що в Іспанії таких не було.

Потім з’явилося багато чужоземних фей, одначе королева, знаючи про великі неподобства, вчинені ними в їхніх країнах, не побажала їх слухати і після прекрасної промови, в якій напучувала тих, хто ще залишався під забороною, віддати всі сили на добрі справи, закрила зібрання. Але перед тим наказала феям через три століття прибути до замку По, щоб звітувати про успіхи на ниві доброчесності.

Примітки

1

Саме так у автора: до Америки, а не Колхіди (Прим. редактора).

Content

Марі Катрін д’Онуа
ЧАРІВНІ КАЗКИ

ПАЛАЦ ПОМСТИ

ЛИСТЯНИЙ КОРОЛЕВИЧ

ПРИЄМНЕ ПОКАРАННЯ

ПРИГОДИ РОЗУМНИЦІ

НЕЗРІВНЯННИЙ

КОРОЛЕВА ФЕЙ

Примітки