Кийра Кас

Изборът

книга първа от поредицата Изборът

ПЪРВА ГЛАВА

Когато намерихме писмото в пощенската кутия, майка ми подскочи до небето от радост. Вече си беше наумила, че всичките ни проблеми са решени, изпарили са се във въздуха. Единствената спънка в плана й бях аз. Не бих се описала като особено непокорна дъщеря, но и моето търпение си имаше граници.

Нямах никакво желание да се превръщам в кралска особа. Нито пък в Единица. Не исках дори да се опитвам.

Скрих се в стаята си, единственото убежище от глъчта в пренаселената ни къща, мъчейки се да измъдря някой аргумент против приумицата й. До момента разполагах само с цяла камара лични убеждения... А далеч не ми се вярваше да се вслуша в някое от тях.

Нямаше начин да се скатавам още кой знае колко. Наближаваше време за вечеря, а в качеството ми на най-възрастното отроче, останало в дома ни, готварската шапка се падаше на мен. Изхлузих се от леглото и влязох в змийското гнездо. Майка ми ме удостои с кръвнишки поглед, но не и с думи.

Повъртяхме се мълчаливо из кухнята, приготвяйки пилешко, спагети и глазирани ябълкови резенчета, после сервирахме за петима на масата в трапезарията. Излъжех ли се да вдигна очи от ръцете си, мама впиваше укорителен поглед в мен, сякаш си въобразяваше, че успее ли да ме засрами, бързо ще склоня. Често се пробваше. Например когато отказвах да приема някоя работна възможност, понеже знаех, че семейството домакин се държи излишно грубо. Или пък когато ме караше да чистя като луда, ако не можехме да си позволим услугите на някоя Шестица.

Понякога номерът й се получаваше. В други случаи - не. А точно в тази насока бях непоклатима.

Направо я вбесявах, когато проявявах упорство. Но все пак от нея го бях наследила, така че нямаше какво да се чуди. Не всичко обаче опираше до мен. Напоследък майка ми беше видимо напрегната. Лятото вървеше към края си и студът идеше по петите му. А заедно с него - и тревогите.

С гневен трясък мама остави каната с чай по средата на масата. Лигите ми потекоха само при мисълта за ароматния чай с лимон. Но беше най-разумно да изчакам; не ми се щеше да изпия полагаемата ми се чаша преди вечеря, а после да преглъщам храната с чиста вода.

- Толкова ли ще е страшно да попълниш формуляра? - наруши мълчанието си накрая, неспособна да се сдържа вече. - Изборът може да се окаже уникална възможност за теб, както и за всички нас.

Въздъхнах шумно, размишлявайки, че подобна стъпка ще е не само страшна, ами направо фатална.

За никого не беше тайна, че бунтовниците - подземните колонии, обявили се срещу Илеа, просторната ни и сравнително млада страна, - често щурмуваха двореца със свирепа мощ. Всички ги бяхме виждали в действие - в Каролина. Къщата на един от магистратите изгоря до основи, а няколко Двойки се простиха с колите си. Ами легендарното организирано бягство от затвора? За него поне донякъде ги оправдавам: пуснаха на свобода една забременяла тийнейджърка, както и Седмица - баща на девет деца.

Потенциалната опасност настрана, но имах чувството, че дори идеята да подпиша документите за Избора ме режеше като с нож. Не можах да сдържа усмивката си при мисълта за многобройните възражения, които бях способна да изтъкна.

- Последните няколко години бяха същински ад за баща ти - изсъска тя. - Прояви поне капка състрадание.

Тате. Да. Наистина исках да му помогна. На Мей и Джерад - също. Дори на майка ми, предполагам. Като излагаше нещата в тази светлина, нямах повод за усмивки. В дома ни цареше напрежение от прекалено дълго време. Питах се дали баща ми щеше да приеме този вариант като шанс за нормализиране на обстановката, дали каквото и да било количество пари можеше да ни върне щастието.

Не че положението ни беше чак толкова нетърпимо: не се борехме за оцеляването си. Поне не мизерствахме. Но и този момент не беше далеч.

Едва три касти ни деляха от самото дъно. Семейството ни се издържаше с изкуство. А художниците и класическите музиканти бяха само на три стъпки от канавката. Буквално. С големи трудности свързвахме двата края, а приходите ни зависеха пряко от сезона.

Бях прочела в един оръфан учебник по история, че някога всички големи празници били скупчени в зимните месеци. Първо някакъв си Хелоуин, след него Денят на благодарността, после Коледа, а накрая и Нова година. Нанизани като маниста.

Коледа се празнуваше и по наше време. Все пак рождената дата на божествата не се мени с годините. Но когато Илеа сключи паметния мирен договор с Китай, новогодишната вечер се премести през януари или февруари, в зависимост от лунната фаза. Всичките ни отделни празници, посветени на благодарността и независимостта, бяха обединени в един-единствен, който наричахме Ден на признателността. С голямо лятно пиршество ознаменувахме сформирането на Илеа и щастието да запазим земите си.

Нямах представа какво е Хелоуин. Тази традиция така и не се възвърна.

Е, поне три пъти в годината всички членове на семейството се включваха в препитанието. Тате и Мей творяха, а редовните им клиенти купуваха картините за подаръци. Двете с мама изнасяхме представления по частни партита - аз пеех, а тя ми акомпанираше на пиано - и гледахме да не отказваме нито един ангажимент. Като по-малка страдах от вцепеняваща сценична треска. С времето свикнах да се възприемам като най-обикновен музикален фон. Все пак точно това представлявахме в очите на работодателите си: слухово, а не визуално развлечение.

Едва седемгодишен, на Джерад тепърва му предстоеше да открие таланта си. Оставаше му още малко време.

Съвсем скоро листата на дърветата щяха да пожълтеят и малкият ни свят отново щеше да изпадне в смут. Пет тежки месеца - едва четирима трудоспособни. И то без всякаква гаранция за работни ангажименти поне до Коледа.

В тоя ред на мисли Изборът започваше да ми прилича на спасително въже, нещо, за което можех да се хвана. Онова проклето писмо имаше силата да ме измъкне от мрака заедно с цялото ми семейство.

Вдигнах поглед към майка ми. Макар и Петица, тя беше доволно позакръглена. Странно, като се имаше предвид, че далеч не можех да я опиша като чревоугодник, пък и нямаше с какво толкова да преяжда. Вероятно беше последица от петте й раждания. Наследила бях рижавата й коса, само че в нейната вече се прокрадваха лъскави бели кичури. Бяха изникнали най-внезапно и в изобилие преди около две години. По ъгълчетата на очите й се четяха фини бръчици, въпреки че още беше сравнително млада, а докато я гледах как снове из кухнята, ми правеше впечатление, че се е прегърбила, сякаш невидим товар тегнеше върху плещите й.

Съзнавах, че носи тежко бреме. И бях наясно, че именно този факт я подтикваше към манипулативното й поведение спрямо мен. Дори в отсъствието на странични фактори се спречквахме предостатъчно, но с тихото настъпление на сивата есен нервите й се обтягаха допълнително. Знаех какво й се върти из ума: смяташе ме за вироглава, задето не исках дори да погледна онзи нищо и никакъв формуляр.

Но на този свят съществуваха някои неща - важни неща, - които обичах. А онзи лист хартия все повече и повече ми заприличваше на тухлената стена, която щеше да ме раздели с тях. Вярно - желанията ми може и да бяха за присмех. Може и да бяха напълно непостижими. Но поне си бяха лично мои. Не бях готова да пожертвам мечтите си, колкото и да държах на семейството си. Достатъчно бях пожертвала в тяхно име.

Кена беше омъжена жена, а Кота вече го нямаше, затова бързо трябваше да се приспособя към ролята си на най-голямото дете в къщата. Допринасях за домакинството с каквото можех. Организирахме графика на домашното ми обучение съобразно репетициите ми, а те обикновено се проточваха през цял ден, понеже опитвах да овладея няколко музикални инструмента наравно с пеенето.

Но с появата на писмото трудовите ми напъни все по-вече губеха значение. Във фантазиите на майка ми вече ме бяха коронясали.

Ако имах малко акъл, щях да скрия глупавото уведомление, преди татко, Мей и Джерад да бяха влезли в трапезарията. Само че дори не подозирах, че мама го беше скътала в джоба си и едва дочака да седнем на масата, за да го извади.

- „До семейство Сингър“ - изчурулика тя.

Опитах да дръпна листа от ръката й, но тя се оказа прекалено ловка. Ясно е, че рано или късно щяха да научат, но с това й представление нямаше как да не застанат на нейна страна.

- Мамо, недей! - примолих й се аз.

- Искам да чуя! - изписука Мей. Което изобщо не ме учуди. Сестричката ми беше мое копие, появило се обаче с три години закъснение. Наглед бяхме същински близначки, само че характерите ни се различаваха от небето до земята. За разлика от мен малката бърборана кипеше от надежди. И новоизлюпени любовни страсти. Навярно цялата картинка й се струваше безумно романтична.

Усетих как страните ми пламват от срам. Татко се заслуша с интерес, а Мей направо подскачаше от вълнение. Джерад, малкото глупаче, продължаваше да си яде невъзмутимо. Майка ми се прокашля и подхвана отново:

- „По последни статистически данни към настоящия момент в дома ви пребивава неомъжена жена на възраст между шестнайсет и двайсет години. Бихме искали да ви известим за предстоящата възможност да засвидетелствате почитта си към велика Илеа.“

Мей отново нададе писък и ме сграбчи за ръката.

- За теб става дума!

- Знам, дребосък такъв. Пусни ме, преди да си ми счупила ръката.

Тя обаче на отпусна хватката си, а продължи да подскача нагоре-надолу.

- „Този месец многообичаният ни принц, Максън Шрийв, - продължи майка ми - навършва пълнолетие. Радетелят на нацията ни се надява да прекрачи този нов праг в живота си с вярна спътница под ръка, с чистокръвна Дъщеря на Илеа. Ако Вашата дъщеря, сестра или повереница е достойна претендентка и желае да се нарече съпруга на принц Максън и многоуважаема принцеса на Илеа, моля, попълнете приложения формуляр и го предайте в най-близкия офис на Окръжна администрация. На произволен принцип ще бъде избрана по една дама от всеки окръг, която ще има честта да се срещне лично с принца.

По време на престоя си участничките ще бъдат настанени в неповторимия Илейски дворец в Анджелис. Семейството на всяка дама ще бъде щедро възнаградено - майка ми провлачи последните думи за акцент - заради своята служба на кралското семейство.

Извъртях саркастично очи. Такъв театър се разиграваше за синовете. Принцесите със синя кръв биваха омъжвани по сметка, в опит да се заздравят все още крехките ни политически отношения с други страни. Понятно ми беше защо - трябваха ни съюзници. И все пак идеята не ми допадаше. Не бях ставала свидетел на подобна безчовечност и се надявах да не ми се наложи. Кралското семейство не се беше сдобивало с женска рожба от три поколения насам. Принцовете пък гледаха да се оженят за момичета от народа, за да си запазят симпатиите на инак доста избухливата ни нация. Винаги съм мислела, че идеята на Избора бе да ни сплоти и да напомни всекиму, че и държавата ни сама по себе си беше се зародила в прахта.

И двата варианта ми се струваха отблъскващи. А що се отнася до „честта“ да те впишат в конкурс зрелище и да се изтъпанчиш пред очите на цял народ, докато някакво си глезено мекотело посочва най-прелестната и плиткоумна претендентка за безмълвното, кукленско лице, с което да грейва пред телевизионните камери... направо ми идеше да завия от ужас. Нима съществуваше нещо по-унизително?

Отгоре на всичко - бях гостувала в домовете на достатъчно Двойки и Тройки, за да заявя с пълна сигурност, че не желая да влизам в средите им - камо ли пък в тези на Единиците. Като изключим периодите на гладуване, се чувствах напълно удобно в кожата си на Петица. Майка ми държеше да се катери по йерархичната стълба - не аз.

- А няма и капка съмнение, че ще се влюби в Америка! Вижте колко е красива - запревъзнася се мама.

- Моля ти се! Най-многото да съм средна хубост.

- Да, ама не! - възрази Мей. - С теб сме като близначки, пък аз съм хубава!- Усмивката й беше толкова широка, че не можах да сдържа смеха си. Освен това в думите й имаше логика. Мей наистина беше хубавица.

Но не беше само заради правилните й черти, пленителна усмивка и грейнали очи. Мей излъчваше някаква енергия, позитивно сияние с осезаема притегателна сила. Тя, за разлика от мен, притежаваше магнетизъм.

- Джерад, ти какво ще кажеш? Хубава ли съм? - опитах да го въвлека в разговора.

Всички погледи се обърнаха към най-младия член на семейството ни.

- Ъ-ъ! Момичетата са гнусни!

- Джерад, ако обичаш - мама въздъхна неодобрително, но не особено авторитетно. Трудно беше да му се ядоса човек. - Америка, и за миг не се съмнявай, че си прекрасно създание.

- Щом съм толкова прекрасна, защо никой не идва да ме покани на среща?

- О, идват, и още как, само че аз ги пропъждам. Момичетата ми са твърде очарователни, за да ги дам в семейство на Петици. Кена се уреди с Четворка, а съм сигурна, че ти ще стигнеш и по-високо. - Мама отпи глътка чай.

- Името му е Джеймс. Престани да го обозначаваш с цифра. И откога идват да ме търсят момчета? - Усетих как гласът ми придобива все по-писклива нотка. Нито едно момче не ме

беше пресрещнало на прага.

- От известно време - намеси се най-накрая татко. В тона му се долавяше лек нюанс на тъга, а погледът му бе закован в чаената чаша пред него. Мъчех се да отгатна кое по-точно го натъжава така. Прихождащите обожатели? Поредният ми скандал с мама? Отказът ми да се явя на конкурса? Разстоянието, което щеше да ни дели, ако склонях?

Двамата с татко бяхме близки. Вероятно защото, когато съм се появила на бял свят, мама вече е била леко по-изтощена и по тази причина татко е поел грижите за мен. Наследила съм избухливостта си от нея, но милостивият ми нрав безспорно е негов принос.

Очите му се отлепиха от масата за част от секундата, достатъчно, за да вникна в погледа му. Не искаше да ме моли за подобна услуга. Не искаше да си тръгна от къщи. Но в същото време нямаше как да отрече колко ползотворно щеше да е участието ми, било то дори за ден.

- Америка, разсъждавай трезво - настоя мама. - Сигурно сме единствените родители в страната, които увещават дъщеря си да се яви на конкурса. Помисли само какви врати ти отваря това! Нищо чудно един ден да си кралица!

- Мамо. Дори да имах амбиции да стана кралица, каквито въобще нямам, ще се съревновавам с още хиляди други момичета от нашия окръг. Хиляди. И дори по някаква безумна случайност да ме изтеглят, ще съм рамо до рамо с още трийсет и четири момичета, несъмнено далеч по-завършени съблазнителки от моя милост.

Джерад наостри уши.

- Какви са тези съблазнителки ?

- Не е твоя работа - крякнахме всички в един глас.

- Нелепо е да си въобразяваме, че при такова неравностойно положение имам шанс да спечеля - довърших мисълта си аз.

Майка ми скочи от стола си, избутвайки го назад, и се приведе над масата към мен.

- Все някой ще грабне короната, Америка. Имаш не по-малки шансове от останалите момичета. - Хвърли салфетката си и закрачи към вратата, същевременно нареждайки: -Джерад, като приключиш с вечерята, идваш да те изкъпя.

Брат ми простена.

Мей продължи да се храни мълчаливо. Джерад си поиска допълнително, но нямаше. Когато малките се нахраниха, станах да раздигам по масата, докато татко седеше на стола си и сърбаше чай. В косата му отново имаше боя - две-три пръски жълто, които му придаваха доста комичен вид. Той се изправи и поизтупа няколко трохи от ризата си.

- Извинявай, тате - рекох под носа си, докато събирах чиниите.

- Не ставай глупава, котенце. Не ти се сърдя - усмихна се той искрено и преметна ръка през раменете ми.

- Просто...

- Не е нужно да ми обясняваш, миличка. Знам. - Той ме целуна по челото и добави: -Отивам да поработя.

Отидох в кухнята и се заех да разчиствам. Моята почти недокосната порция покрих със салфетка и пъхнах в хладилника. Всички останали бяха облизали чиниите си.

Въздъхнах тежко и тръгнах към стаята си, за да се приготвя за лягане. Сцената от тази вечер ми действаше на нервите.

Защо майка ми ме изнудваше така? Не водеше ли щастлив живот? Не обичаше ли татко? Защо все нещо не й достигаше?

Изпружих се върху бабунестия дюшек и се впуснах в размисли около Избора. Да си призная, имаше си своите хубави страни. Изтънченото меню например нямаше да ми се отрази зле. Но защо изобщо да си правя труда? Изключено беше да се влюбя в принц Максън. А от видяното по Илейски осведомителен бюлетин - той вероятно нямаше дори да ми е симпатичен.

Имах чувството, че мина цяла вечност, докато удари полунощ. До вратата на стаята ми имаше огледало и поспрях пред него, за да се уверя, че косата ми е в прилично състояние. Сложих си и малко гланц за устни. Мама държеше да пестим грима за представленията ни и други публични появи, но в нощи като тази си открадвах по мъничко.

С тихи стъпки се промъкнах в кухнята. Събрах остатъците от вечерята, къшей стар хляб и една ябълка, сложих ги в голяма кърпа и я стегнах на вързоп. Мъка ми беше да се прокрадвам сантиметър по сантиметър до стаята си, но късният час го изискваше. Ако пък бях тръгнала по-рано, щях да съм кълбо от нерви.

Отворих прозореца и надникнах към скромния ни заден двор. Нощта беше безлунна и позволих на очите си да се адаптират към тъмнината, преди да тръгна. Детската къщичка на дървото отвъд ливадата се очертаваше като черен силует на фона на нощното небе. В детството ни Кота връзваше чаршафи по клоните, уж корабни платна. Той се вживяваше в ролята на капитан, а аз винаги бях помощник-капитанът. В задълженията ми влизаха метенето на пода и приготвянето на блюда от кал и клечки в някоя от тавите на мама. Брат ми загребваше от специалитета с лъжица и „ядеше“, хвърляйки калта през рамо. Което, естествено, ми създаваше допълнително работа с метлата, но аз не възразявах. Просто се радвах, че споделям палубата с Кота.

Поогледах се наоколо. Съседските къщи бяха притъмнели. Не се виждаха натрапници. Изнизах се внимателно през отворения прозорец. В началото все си одирах корема от невежество, но с годините бях овладяла техниката. А и се стараех да не съсипя храната.

Заситних през ливадата, пременена с най-сладката си пижама. Нищо не ми пречеше да си остана с дрехите, но така се чувствах по-добре. Тоалетът ми едва ли имаше някакво значение, но се харесвах в късите си бежови шорти и удобна бяла тениска.

Вече с лекота се катерех по дъсчените стъпала с една ръка. И този талант бях усвоила с годините. Колкото по-нависоко се изкачвах, толкова по-голямо облекчение ме обливаше. Отдалечила се бях едва на няколко метра от вкъщи, но от това място цялата семейна суматоха изглеждаше като на километри разстояние. Тук никой не ме пришпорваше да ставам принцеса.

Още с влизането в тясното ми прибежище усетих нечие присъствие. Някой се спотайваше в далечния ъгъл. Ненадейно дишането ми се ускори. Оставих храната върху дъсчения под и присвих очи в мрака. Гостенинът се поразмърда и запали жалък остатък от свещ. Светлината беше оскъдна - едва ли се виждаше откъм къщата, - но достатъчна. С дяволита усмивка на уста пришълецът пръв се обади:

- Здрасти, красавице.

ВТОРА ГЛАВА

Пропълзях по-навътре в дървената къщичка. Представляваше куб със страна от метър и половина; дори Джерад не можеше да стои изправен тук. Но аз обичах това място. Единствените отвори бяха тесният вход и мъничкото прозорче на отсрещната стена. Разнебитена степенка в ъгъла служеше като поставка за свещи, а подът беше застлан с малко килимче, толкова протрито, че беше все едно да седиш на голите дъски. Скромно гнезденце, но поне си беше мое. Наше.

- Моля те, не ме наричай красавица. Първо майка ми, после Мей, а сега и ти. Започвате да ми лазите по нервите. - Както омагьосано ме гледаше, Аспен явно не споделяше ниското ми самомнение. По устните му грейна усмивка.

- Не мога да се сдържа. По-красиво нещо от теб не съм виждал. Нямаш право да ми се сърдиш, задето се възползвам от малкото удобни случаи да ти го казвам. - Той протегна ръце, обви с длани лицето ми и впери поглед дълбоко в очите ми.

Само толкова ми трябваше. Устните му намериха моите и всички останали мисли изхвърчаха от съзнанието ми. Изпариха се и Избора, и семейните проблеми, и Илеа дори. В света ми съществуваха единствено ръцете на Аспен върху гърба ми, дъхът му по страните ми. Зарових пръсти в смолисточерната му коса, влажна още от среднощния душ - все по това време се къпеше, - и ги оплетох здраво в къдриците му. Ухаеше на домашния сапун на майка си. По цял ден си мечтаех за тая миризма. Откъснахме се един от друг, а по устните ми се разля блажена усмивка.

Беше седнал с широко отворени крака и аз се намърдах странично между тях, като дете в скута на мама.

- Извинявай, че съм кисела. Просто... днес по пощата пристигна едно глупаво писмо.

- А, да, онова писмо - въздъхна Аспен. - Вкъщи получихме две.

Нищо чудно. Близначките тъкмо бяха навършили шестнайсет.

Докато говорехме, Аспен изучаваше лицето ми. Имаше такъв навик - сякаш се опитваше наново да запечата чертите ми в паметта си. От цяла седмица не се бяхме виждали, а и двамата се побърквахме, минеха ли повече от няколко дена.

Аз също не пропусках шанса да го поогледам. От всички касти накуп Аспен беше най-привлекателното момче в целия град. Имаше тъмна коса и зелени очи, а зад усмивката му сякаш се криеше неустоима тайна. Беше висок, но не и върлинест. Слаб, но не и кльощав. На смътната светлина под очите му се открояваха тъмни торбички; несъмнено цяла седмица беше работил до късно. Черната му тениска беше прокъсана на няколко места, също като опърпаните дънки, които не сваляше.

Как само ми се искаше да ги закърпя. Такава беше най-възвишената ми амбиция. Не исках да съм принцеса на Илеа. Само на Аспен.

Липсваше ми до болка. Понякога обезумявах от мисли по него. А дойдеше ли ми в повече, грабвах някой музикален инструмент. Благодарение на Аспен се бях превърнала в музикант. Направо ме подлудяваше.

А това не беше никак добре.

Аспен беше Шестица. Шестиците бяха слуги и превъзхождаха Седмиците единствено по това, че получаваха по-добро образование и вършеха къщна работа. Аспен притежаваше завиден интелект и убийствен чар, но не беше прието жена да се задоми с по-нисшестоящ от нея. Мъж от по-долна каста можеше да поиска ръката й, но рядко получаваше съгласие. Брачният съюз с човек от различна каста намесваше цял куп бумащина и деветдесетдневно чакане, преди изобщо да бъдат зачекнати основните правни въпроси. Често разправяха, че това отлагане на събитието давало време за размисъл. Така че интимните ни отношения и пренебрегването на вечерния час в Илеа можеха да ни навлекат големи неприятности. А в каква истерия щеше да изпадне майка ми само!

Но аз обичах Аспен. Обикнала го бях преди почти две години. И чувствата ни бяха споделени. Докато седях в прегръдките му, не можех дори да си се представя в Избора. Та аз вече бях намерила мъжа на живота си.

- Какво е мнението ти? За Избора говоря - попитах аз.

- Ами какво - нормално. И той, клетникът, все някак, трябва да си намери женичка. -Гласът му беше пропит със сарказъм. А мен ме интересуваше откровеното му мнение.

- Аспен.

- Добре де, добре. Ами, донякъде ми е жал. Не излиза ли принцът на срещи с момичета? Така де - толкова ли е нежелан? Щом гледат да събират принцесите само с принцове, защо и него не го уредят с някоя? Все някоя кралска глезеница ще му е на ниво. Хич не схващам. Ето ти го отговора ми. В същото време обаче... - въздъхна той - една част от мен одобрява идеята. Вълнуващо си е. Представи си само: принцът да се влюби пред погледите на всички! Пък и защо да не ощастливи някое бедно момиче? Всяко едно може да е следващата ни кралица. Вдъхновяващо е. Кара ме да вярвам, че и аз самият някой ден мога да намеря щастие.

- Значи, си съгласен да запишете близначките? - по-интересувах се аз.

- Да. Всички сме виждали принца тук-там; струва ми се свестен. Е, че е лигльо -лигльо е, но поне е добронамерен. А и сестричките са толкова развълнувани, че да им се радва човек. Днес, като се върнах от работа, танцуваха из цялата къща. Освен това безспорно ще се отрази добре на семейството. Мама храни големи надежди, понеже ще имаме не една, а две участнички.

Поне за едно хубаво нещо около ужасяващия конкурс ми се отваряха очите. От тюхкане покрай самата мен не се бях сетила за сестрите на Аспен. Ако изтеглеха поне една от тях, ако едната спечелеше...

- Аспен, съзнаваш ли какво би означавало това? Ако принцът избере Кембър или Силия?

Той ме притисна по-силно към себе си, допирайки устни в челото ми. Едната му ръка милваше гърба ми.

- Цял ден това ми е в главата - отвърна. Дрезгавината в гласа му измести всяка друга мисъл от съзнанието ми. Исках единствено да ме докосва, да ме целува. И точно натам щяха да потръгнат нещата, ако стомахът му не беше изкъркорил, връщайки ме към реалността.

- О, за малко да забравя, нося храна - обявих бодро.

- Вярно? - Опита се да прозвучи равнодушно, но нетърпението прозираше в гласа му.

- Ще си оближеш пръстите; сама съм сготвила пилето.

Напипах вързопчето и го подадох на Аспен, който, естествено, запази благоприличие и се нахрани бавно. Отхапах си парче от ябълката, за да не се почувства неудобно, но останалото отстъпих на него.

Вкъщи ни беше трудно да осигуряваме храна за трапезата, но в дома на Аспен това беше абсолютна борба. Работата му беше доста по-стабилна от нашето препитание, но му плащаха значително по-малко. Семейството му вечно гладуваше. Както аз бях поела ролята на възрастен при първа нужда, така и Аспен, най-големият от шестимата си братя и сестри, се беше нагърбил с тази на глава на домакинството. Отстъпваше дяла си от малкото храна в къщата на децата и майка си, която работеше до припадък. Баща му беше починал преди три години и сега семейството разчиташе почти изцяло на Аспен.

С умиление го гледах как облизва пилешката мазнина и подправките от пръстите си и чупи сладко от хляба. Не ми се мислеше откога не беше ял.

- Бива си те в кухнята. Ако така охранваш и съпруга си един ден, няма да има по-щастлив човек от него - похвали ме той през пълна с ябълка уста.

- Значи, ти ще си охранен и щастлив. Разбрали сме се.

- Ех, как ми се иска да съм охранен!

Посмяхме се и след това ми разказа как са минали дните му от последната ни среща. Беше посвършил малко канцеларска работа за един от цеховете и заплатата щяла да му стигне до края на следващата седмица. Майка му най-сетне си беше подсигурила няколко редовни клиента.

Двойки, чиито домове ходеше да чисти. Близначките се сърдеха, защото ги беше накарала да се отпишат от следучилищния театрален кръжок, за да припечелват и те по някой долар.

- Ще пробвам да си намеря работа за неделите. Не искам да се отказват от нещо толкова любимо заради пари. - Каза го с такова упование в гласа, сякаш наистина вярваше, че ще смогне.

- Аспен Леджър, да не си посмял! И бездруго грохваш от работа.

- Ех, Мер - прошепна в ухото ми. Цялата настръхнах. - Знаеш ги Кембър и Силия. Нужни са им контакти с хора. Сърце не ми дава да ги заключа някъде и да им връча метлата или химикалката. Няма да го понесат.

- Да, но не е справедливо да чакат всичко наготово, Аспен. Знам колко ги обичаш, но и за себе си трябва да се грижиш. Ако им мислиш доброто, трябва да пазиш мъжа в къщата.

- Не се безпокой, Мер. Очертават се светли дни. Няма цял живот да се бъхтя.

Но тъкмо това щеше да стане. Семейството му щеше вечно да живее в недоимък.

- Аспен, знам, че си способен да се справиш. Но все пак не си супергерой. Няма как сам да им подсигуриш всичко. Невъзможно е.

Помълчахме малко. Надявах се да премисля думите ми, съзнавайки, че не забавеше ли темпото, щеше да се вкара в гроба. Нямаше да е първият Шестица, Седмица или Осмица, умрял от изтощение. Призляваше ми от болка. Долепих се още по-близо до гърдите му, мъчейки се да прогоня грозната картина от съзнанието си.

- Америка?

- Да? - прошепнах аз.

- Ще се явиш ли на Избора?

- Не! Що за въпрос? На никого няма да позволя да си въобразява, че дори би ми минало през ума да се омъжа за непознат. Теб обичам - отсякох разпалено.

- И искаш да станеш Шестица? Вечно да гладуваш? Да се поболееш от грижи? - В гласа му долавях и болката, но и откровения въпрос: Ако ми се предоставеше избор да обитавам дворец с прислуга или да споделям тристаен апартамент със семейството на Аспен, кое бих избрала?

- Аспен, ще се справим някак. Имаме акъл в главите. Ще намерим начин. - Думите ми обаче не изразяваха увереност, а по-скоро надежда.

- Сама знаеш, че няма да е толкова лесно, Мер. Семейството ми пак ще е на моите ръце, няма да ги изоставя. - Сгърчих се едва доловимо в обятията му. - А ако си имаме и собствени деца...

- Когато си имаме собствени деца. Просто ще внимаваме. Кой е казал, че трябва да правим повече от две?

- Наясно си, че това не зависи от нас! - Чувах набъбващия в гласа му гняв.

Не можех да го виня. Достатъчно заможните граждани имаха контрол върху съдбата на семействата си. Четворките и по-презрените касти обаче се бореха за оцеляването си. Многократно бяхме обсъждали темата през последните шест месеца, откакто сериозно започнахме да търсим начини да останем заедно. Децата бяха неизвестна величина. Повече деца - повече работници в домакинството. Но и повече гладни гърла, разбира се...

Пак се умълчахме, всеки потънал в собствените си мисли. Аспен беше пламенна личност; често се разпалваше, влезехме ли в спор. Напоследък се беше понаучил да владее емоциите си и в момента точно това се опитваше да стори.

Най-малкото исках да го сплаша или разстроя; наистина вярвах, че е способен да се справи. Вярвах, че начертаем ли планове за предвидимото, ще имаме готовност и за непредвидимото. Дали от хвърковат оптимизъм, дали от сляпа любов по него, наистина бях уверена, че каквото пожелаем двамата, можем да го постигнем.

- Мисля, че трябва да се съгласиш - изстреля той ненадейно.

- Да се съглася на какво?

- На участие в Избора. Мисля, че имаш шанс.

Вперих свиреп поглед в него.

- Да не си се побъркал?

- Мер, изслушай ме. - Усещах устните му плътно до ухото си. Не беше честно; знаеше, че така ме разсейва. Като проговори пак, гласът му дойде задъхан и бавен, сякаш шепнеше нещо романтично, когато всъщност в думите му нямаше и капка романтика. - Ако това е златният ти шанс за по-добър живот, а ти го отхвърлиш заради мен, никога няма да си го простя. Не бих го понесъл.

Изпуфтях отривисто.

- Говориш пълни хуморески. Помисли само с колко хиляди момичета ще се съревновавам. Няма дори да изтеглят името ми.

- Щом така и така няма да стигнеш втори кръг, защо се дърпаш? - Разтриваше с длани раменете ми. Винаги когато правеше така, си глътвах граматиката. - Моля те единствено да се запишеш. Просто искам да си дадеш шанс. Усмихне ли ти се щастието - чудесно. Не ти ли провърви, поне няма да ми иде да се удуша, задето не съм опитал да те убедя.

- Но аз не го обичам, Аспен. Дори не го харесвам. Всъщност аз въобще не го познавам.

- Никой не го познава. Точно там е въпросът - може пък да го харесаш.

- Аспен, престани. Аз обичам теб.

- И аз те обичам. - Целуна ме нежно, за да подчертае думите си. - А ако наистина ме обичаш, ще ми угодиш, за да не ме тормозят угризения после.

Поставеше ли нещата в тази светлина, вече бях загубила битката. За нищо на света не бих му го причинила. Правех всичко по силите си да улесня живота му. Пък и не преувеличавах. Нямаше и зрънце вероятност точно моето име да изтеглят. Затова просто щях да дам съгласието си, колкото да умиротворя всички, а след като минеше цялата дандания, да си продължа живота постарому.

- Моля те! - прошепна в ухото ми. От гъделичкащия му дъх по гръбнака ми пробягаха тръпки.

- Хубаво - съгласих се. - Ще го направя. Но да знаеш, че не искам да ставам някаква си принцеска. Искам единствено да съм твоя съпруга.

Той поглади косата ми.

- И ще бъдеш.

Сигурно беше от светлината, или от липсата на такава, но мога да се закълна, че очите му плувнаха в сълзи след тези думи. Аспен беше преживял много, но един- единствен път го бях видяла да плаче - когато бичуваха брат му на площада. Малкият Джеми беше откраднал няколко плода от сергия на пазара. Възрастните крадци ги осъждаха по съкратената процедура, като в зависимост от стойността на откраднатото - попадаха или в затвора, или на бесилото. Джеми беше едва на девет, така че изяде камшика. Майката на Аспен не намери пари да го заведе при добър лекар, ето защо целият гръб на Джеми остана в белези.

Онази нощ будувах край прозореца в стаята си, оглеждайки се за Аспен. Като го видях да се качва по дървото, се измъкнах и отидох при него в къщичката. Цял час плака в прегръдките ми, убеден, че ако се беше трудил по-усърдно, ако бе вложил повече усилия, Джеми нямаше да посегне към чужда храна. Че не било справедливо братчето му да страда заради неговите провали.

Болеше ме да го слушам как се самозаблуждава. Но нямаше как да му го кажа; нямаше да ме послуша. Аспен мъкнеше бремето на всички свои близки върху собствените си плещи. Някак, незнайно как, аз също се бях превърнала в част от тази група хора. Затова се мъчех да облекчавам товара му колкото можех повече.

- Ще ми попееш ли? Искам да заспя с медения ти гласец.

Усмихнах се. Обичах да го дарявам с песни. Сгуших се в него и подхванах тихичка приспивна песен.

Остави ме да попея няколко минути, преди да зашари с пръсти надолу по шията ми. Разгърна деколтето на блузата ми и обсипа с целувки голата кожа. После повдигна нагоре единия ми къс ръкав и зацелува нежно цялата ми ръка, докъдето стигнаха устните му. Дъхът ми започна да излиза на пресекулки. Почти всеки път, запеех ли, стигахме до това. Май учестеното ми дишане го радваше повече от песента ми.

След малко вече лежахме с преплетени тела върху мръсния, протрит килим. Аспен ме придърпа върху себе си и аз вкопчих пръсти в рошавата му коса, хипнотизирана от копринения й допир. Той ми отвърна с жарка, по- ривиста целувка. Почувствах как пръстите му се впиват в кръста ми, в гърба, ханша, плъзват надолу по бедрата. Винаги накрая оставах учудена как така не е оставил малки синини по цялото ми тяло.

Бяхме предпазливи; винаги се овладявахме точно на прага на копнежите си. Сякаш вечерният час не беше достатъчно ограничение. Но независимо от въздържанието ни, едва ли някой друг в Илеа се радваше на по-искрена страст.

- Обичам те, Америка Сингър. Ще те обичам, докато съм жив. - Гласът му излъчваше толкова дълбоко чувство, че ме смая.

- И аз те обичам, Аспен. Завинаги ще бъдеш моят единствен принц.

Сетне не отлепихме устни, докато свещта не догоря.

Сигурно бяхме прекарали часове в къщичката, защото клепачите ми вече натежаваха. Аспен никога не се тревожеше за собствения си сън, но държеше аз да съм добре отпочинала. Затова тръгнах уморено надолу по стълбата, като носех чинията, както и пени в едната си ръка.

Аспен обожаваше да му пея. От време на време, когато случайно му се намираше някое пени, ми плащаше за песента. Аз, естествено, настоявах да го даде на семейството си. Несъмнено те повече се нуждаеха от пари. Но пък колекцията ми от пенита - понеже сърце не ми даваше да ги изхарча - ми беше мил спомен за всеотдайността на Аспен, за обичта му към мен.

Като се върнах в стаята си, измъкнах буркана с монети от скривалището му и се насладих на ведрия звън, с който най-новото попълнение се настани сред другарчетата си. Постоях десетина минути край прозореца, докато не видях силуета на Аспен да слиза по стълбичката и да хуква по задната алея.

От мисли за Аспен и за силната любов помежду ни не ме хващаше сън. С него се усещах специална, безценна, незаменима. Никоя кралица не се чувстваше по-значима от мен дори на престола си.

С окрилено от тази мисъл сърце потънах в дълбок сън.

ТРЕТА ГЛАВА

Аспен беше облечен в бяло. Приличаше на ангел. Все още се намирахме в Каролина, а наоколо нямаше жива душа. Бяхме съвсем сами, но никой не ни липсваше. Само двамата, заедно, а Аспен ми плетеше корона от клонки.

- Америка - гракна мама, изтръгвайки ме от съня. Светна лампата, прогаряйки очите ми, и аз ги заразтърквах с юмруци, докато не се приспособиха към ярката светлина.

- Ставай, Америка, имам едно предложение за теб. Погледнах към часовника. Малко след седем. Тоест бях спала... някакви си пет часа.

- Случайно това да е още сън?

- Не, миличка, надигни се. Държа да обсъдим един сериозен въпрос.

С голяма мъка се изправих до седнало положение - в целия си блясък с измачкана пижама и щръкнала във всевъзможни посоки коса. Мама не спираше да ми под- плясква с ръце, сякаш си въобразяваше, че така ще ускори процеса.

- Хайде де, Америка, трябваш ми будна.

Прозях се. И още веднъж.

- Какво те е прихванало? - попитах я аз.

- Искам да се явиш за участие в Избора. Убедена съм, че ще сиа чудна принцеса.

Прекалено рано беше за подобен спор.

- Мамо, виж какво, аз... - Въздъхнах, похитена от спомена за снощното ми обещание към Аспен: поне да опитам. Само че сега, под светлината на мъдрото утро, нямах много вяра, че ще се преборя с ината си.

- Знам, че си против, но ми хрумна да ти предложа една сделка, за да те накарам да размислиш.

Наострих уши. Какво пък толкова можеше да ми предложи?

- Снощи двамата с баща ти си поговорихме и решихме, че вече си достатъчно голяма да ходиш сама по представления. Свириш на пиано не по-зле от мен и ако вложиш още малко усилия, ще си почти виртуоз на цигулката. А що се отнася до гласа ти - мен ако питаш, по- изтънчен в нашия окръг няма.

Усмихнах се вяло.

- Благодаря, мамо. Наистина. - Само дето нямах особено желание да работя самостоятелно. Как ли очакваха да ме съблазнят с такава сделка?

- Това не е всичко обаче. Позволяваме ти да избираш ангажиментите си и... половината от печалбата ще е за теб. - Намръщи се леко при тези думи.

Аз пък изцъклих очи.

- Но само при положение, че се явиш на Избора. - По лицето й се прокрадна усмивка. Знаеше, че с тази оферта ще ме спечели, макар и да очакваше малко повечко съпротива. Но защо ми беше да се съпротивлявам? Така и така бях обещала да се запиша, а отгоре на всичко ми се отваряше възможност да припечелвам джобни!

- Наясно си, че мога да ти гарантирам единствено съгласието си? Жребият си е жребий.

- Да, наясно съм. Но все пак си струва да опиташ.

- Ох, мамо. - Поклатих глава, неспособна да се отърся от шока. - Хубаво, ще попълня формуляра още днес. Се-риозно ли говореше за парите?

- Напълно. Рано или късно щеше да се отделиш. А и отговорността за собствения ти бюджет ще ти даде ценен урок. Само, моля те, не забравяй семейството си. Все още се нуждаем от теб.

- Няма да ви забравя, мамо. Как бих могла, нали все ми вадите душата? - Намигнах й, тя се засмя и сделката беше сключена.

Докато си взимах душ, премислих цялата поредица от събития, състояли се през изминалото денонощие. По-пълвайки един нищо и никакъв формуляр, печелех одобрението на семейството си, спокойствието на Аспен, както и парите, необходими на двама ни, за да се оженим!

Аз лично не се бях загрижила особено за финансовата страна на брака ни, но Аспен настояваше да позаделим първоначално някой и друг долар. Все пак узаконяването струваше пари, а и ни се искаше да спретнем скромно сватбено тържество за семействата ни. Според мен настъпеше ли моментът, бързо щяхме да спестим, но Аспен търсеше по-голяма сигурност. А може би най-сетне, с помощта на новата ми професионална възможност, щях да го убедя, че няма вечно да сме на зор.

Когато излязох от банята, изсуших косата си и сложих съвсем мъничко грим заради повода, после отидох до гардероба, за да подбера тоалета си. Не че имах голям избор. Почти всичките ми дрехи бяха в бежово, кафяво или зелено. Разполагах и с няколко по-официални рокли за представленията, макар че отдавна бяха влезли в графата демоде. Но такъв беше животът. Шестиците и Седми ците почти неизменно носеха дънкови, удобни за работа дрехи. Петиците се обличаха съвсем семпло, понеже художниците обикновено намъкваха рубашки, а певците и танцьорите се пременяваха единствено за сценичните си изяви. По-висшите касти от време на време разнообра зяваха стила си със спортни панталони и дънки, чиято кройка винаги придаваше на простичкия материал един съвсем различен вид. Сякаш не им стигаше, че можеха да се издокарат в най-модни парцалки, ами и си умираха да изопачават нашите насъщни потреби.

Намъкнах къси панталонки в цвят каки и зелена ту ника - най-нестандартните дрехи от гардероба ми - и се огледах, преди да тръгна към всекидневната. Точно в онзи ден се чувствах що-годе красива. Сигурно беше от вълнението в очите ми.

Мама седеше на кухненската маса заедно с татко и си тананикаше някаква мелодийка. Двамата ми хвърлиха по няколко погледа, но дори мълчаливото им внимание не можа да помрачи настроението ми.

Като взех писмото в ръцете си, останах леко изненада на. Не бях докосвала толкова висококачествена хартия. Плътна и грапава на пипане. За момент пликът натежа в пръстите ми, отразявайки като че ли решаващото значе ние на следващия ми ход. Две думи изскочиха в съзнани ето ми: Ами ако... ?.

Побързах да се отърся от мисълта и грабнах химикал ката.

Формулярът беше по стандартния шаблон. Попълних име, възраст, кастова принадлежност и информация за контакт. Имаше полета за височина и тегло, цвят на ко сата, очите и кожата. С гордост вписах, че владея три езика. Повечето хора говореха поне два, но майка ми настояваше да научим френски и испански, тъй като те продължаваха да се използват в някои части на страната. Помагаха ми и в кариерата. Знаех толкова прекрасни песни на френски. Трябваше да посоча нивото на владеене на всеки от езиците, което ме позатрудни малко, понеже единствено Шестиците и Седмиците посещаваха държавни училища и разполагаха с реални тапии. С това приключваше графата за образованието. Под „Специал ни умения“ изредих пеенето и всички музикални инструменти, на които можех да свиря.

- Според теб талантът за успиване причислява ли се към специалните ми умения? - Попитах татко, прида вайки си сериозен фасон.

- Задължително го впиши. И не забравяй удивителната си способност да поглъщаш цяла порция за по-малко от пет минути. - Пошегува се той, успявайки да ме разсмее. Истина си беше; имах навика да гълтам като пуйка.

- Големи сте хитроумници, няма що! Както си почна ла, защо не се похвалиш и за това, че си пълна езичница? - Майка ми изхвърча от стаята най-демонстративно. Не разбирах защо се люти така - все пак ставаше нейното.

Погледнах въпросително към татко.

- Просто иска най-доброто за теб, това е. - Облегна се на стола си, поотпускайкй се за секунда, преди да продължи с поръчковото платно, което трябваше да предаде до края на месеца.

- Ти също, но никога не беснееш така - отбелязах аз.

- Вярно. Но идеите на двама ни за благоденствието ти се различават. - Прати ми една усмивка. Бях наследила устата му - както външния й вид, така и склонността й да ръси невинни остроумия, които обикновено ме вкарваха в беля. Темпераментът ми беше чисто мамин, но тя поне можеше да си държи езика зад зъбите. Аз обаче...

- Тате, ако искам да се омъжа за Шестица или дори за Седмица, когото истински обичам, ще ми позволиш ли?

Татко остави чаената чаша на масата и съсредоточи по гледа си в мен. Направих всичко възможно да прикрия емоциите си. Той въздъхна горчиво.

- Америка, дори Осмица да обикнеш, пак бих те на сърчил да се омъжиш за него. Но трябва да знаеш, че понякога любовта изтънява под стреса на брачното ежедневие. Не е изключено да намразиш любимия човек, понеже не може да слага храна на трапезата ти. А ако и децата ти гладуват, играта загрубява още повече. Любовта невинаги оцелява при толкова сурови обстоятелства.

Татко обгърна ръката ми с длан, взирайки се отблизо в очите ми. Помъчих се да прикрия тревогата си.

- Но въпреки всичко искам да бъдеш обичана. Заслужаваш го. И с цяло сърце се моля да се омъжиш за любим човек, а не за цифра.

Не каза онова, което тръпнех да чуя - че ще са омъжа за любим човек, а не за цифра, но и на толкова трябваше да съм доволна.

- Благодаря ти, тате.

- И по-кротко с майка ти. Опитва се да постъпи правилно. - Целуна ме по челото и се залови за работа.

Въздъхнах тежко и продължих с попълването на молбата за участие. Цялата тази история ме навяваше на мисълта, че всички вкъщи не вярваха в правото ми на лични желания. Неприятно ми беше, но нямаше как да им се сърдя. Не можехме да си ги позволим. Потребностите бяха над тях.

Тръгнах към задния двор да покажа на мама попълнената молба. Заварих я да шие подгъва на нечия дреха, докато Мей си пишеше домашните под сянката на къщичката върху дървото. Аспен често се оплакваше от строгите даскали в държавните училища. Но едва ли някой от тях можеше да се намаже и на малкия пръст на мама. Беше лято, да му се не види.

- Сериозно ли се нави? - заподскача на колене Мей, като наближих.

- Сериозно.

- Какво те накара да размислиш?

- Мама може да е доста убедителна - натъртих аз, ала мама очевидно не се срамуваше от подкупническата си сделка. - Готова съм за офиса на Окръжна администрация, мамо.

Тя ми се усмихна сдържано.

- Браво на момичето ми. Отиди да си вземеш нещата и потегляме. Искам да предадем молбата ти час по-скоро.

Тръгнах да се обуя и да взема чантата си, но забих пети пред стаята на Джерад. Братчето ми се взираше отчаяно в празното платно пред себе си. Какви ли не варианти изпробвахме с Джерад, но никой не сработваше. Един-единствен поглед към опърпаната футболна топка в ъгъла и микроскопа втора ръка, с който се бяхме сдобили вместо заплащане една Коледа, даваше на всеки да разбере, че сърцето му просто не беше в изкуствата.

- Не те спохожда вдъхновението, а? - попитах го аз, влизайки в стаята му.

Той вдигна поглед към мен и поклати тъжно глава.

- Защо тогава като Кота не се пробваш с глината? Имаш ръце за чудо и приказ. Обзалагам се, че ще те бива.

- Не ми се цапа с глина. Не ми се рисува, не ми се пее, не ми се свири на пиано. Искам да играя футбол. - Ритна с крак по вехтия килим.

- Знам. И нищо не ти пречи да спортуваш за удоволствие, но трябва да разбереш в кой занаят те бива, за да изкарваш пари. Можеш да правиш и двете.

- Ама защо? - изхленчи той.

- Знаеш защо. Такъв е законът.

- Хич не е честно! - Джерад бутна статива на пода и на светлината от прозореца затанцуваха прашинки. - Все едно ние сме виновни, че прадядо или някой от другите роднини са били бедни!

- Разбирам те. - Наистина звучеше нелогично да се ограничават човешките права на гражданите въз основа на готовността на предшествениците ни да подпомагат правителството, но така стояха нещата. Предполагам трябваше да сме благодарни, че поне живеем в спокойни времена. - Такава им е била съдбата обаче.

Не ми отговори. Въздъхнах тихо и вдигнах статива. Това платно беше животът му и не можеше просто да го отритне.

- Никой не е казал, че трябва да се отказваш от хобитата си, приятелче. Но нали искаш да помагаш на мама и тате и да се ожениш някой ден? - боцнах го закачливо с пръст в ребрата.

Той ми се изплези с престорена погнуса и двамата се закискахме в един глас.

- Америка! — провикна се откъм коридора мама. - Къде се запиля?

- Идвам - отвърнах в отговор и пак се обърнах към Джерад: - Знам, че ти е трудно, буболече, но това е положението.

А положението беше лошо. Много лошо.

Двете с мама стигнахме пеш чак до местния офис. По някога когато пътят беше дълъг или отивахме на пред ставление, хващахме градския транспорт. Не беше прилично да се явяваш изпотен в къщата на Двойка. И без друго ни гледаха странно. Но денят се оказа хубав, а и пътят не беше чак толкова дълъг.

Очевидно не бяхме единствените, които бързаха да се запишат за участие. Докато стигнахме на адреса, улицата пред административния офис на окръг Каролина беше претъпкана с жени.

Като заехме мястото си на опашката, забелязах няколко съседски момичета по-напред. Ивицата от чакащи хора, наредени четирима по четирима, се проточваше де сетки метри. Явно всяко едно момиче от окръга щеше да си пробва късмета. Не знаех дали това ме ужасяваше, или успокояваше.

- Магда! - провикна се някой. Двете с майка ми се обърнахме едновременно.

Силия и Кембър крачеха зад нас с майката на Аспен. Вероятно горката жена си беше взела почивен ден. Дъщеричките й бяха пременени в най-официалните си, макар и видимо евтини дрешки, и изглеждаха много спретнато. Не блестяха с модни тоалети, но независимо от това хващаха окото, също като Аспен. Тримата много си приличаха - и сестричките му имаха тъмни коси и покоряващи усмивки.

Майката на Аспен ми се усмихна и усетих как лицето ми грейва в отговор. Обичах я тази жена. Рядко ни се отдаваше възможност да си поприказваме, но винаги се държеше мило с мен. И то не защото се подвизавах едно стъпало над семейството й; виждала я бях да раздава умалели детски дрешки на хора, бедни като църковни мишки. Просто имаше добро сърце.

- Здравей, Лена. Кембър, Силия, как сте? - поздрави ги майка ми.

- Добре! - отвърнаха въодушевено близначките.

- Прекрасни сте, момичета - похвалих ги аз, бутвайки една от къдриците на Силия зад рамото й.

- Искахме да сме хубави за снимката - обяви Кембър.

- Снимка ли? - учудих се аз.

- Аха - отговори ми майката на Аспен със съзаклятнически глас. - Вчера чистих къщата на един от магистратите. Оказва се, че тая томбола хич няма да е томбола. Затова правят снимки и набират информация. Защо им е да питат колко езика говориш, ако ще теглят произволни имена?

Тази подробност в действителност ми се беше набила в очите, но предположих, че информацията ще им е нужна за следващия етап.

- Май се е поразчуло; гледай колко момичетата са се накиприли като за бал.

Плъзнах поглед из опашката. Майката на Аспен имаше право, а между просветени и непросветени съществуваше отчетлива разлика. Точно зад нас се беше наредило момиче, очевидно Седмица, което беше дошло по работнически дрехи. Изкаляните й ботуши вероятно нямаше да влязат в кадър, но прахолякът по комбинезона щеше да се вижда на снимката. Няколко метра по-назад друга Седмица мъкнеше колан с инструменти на кръста си. Поне лицето й беше чисто.

Контрастът между тях и накипрените мадами смайваше: момичето пред мен беше вдигнало косата си на кок, с игриво пуснати край лицето кичурчета. Девойката до нея, явно Двойка, ако съдехме по лъскавите дрехи, като че ли се опитваше да побере света в щедрото си деколте. Няколко други се бяха намазали с толкова грим, че ми приличаха на клоуни. Е, поне се бяха постарали.

Аз изглеждах сносно, но си личеше, че не се бях впускала в трескави приготовления. Подобно на Седмици те, и на мен не ми бяха подшушнали. Внезапно коремът ми се сви на топка.

Защо ли? Наложих си да се стегна и пренаредих мислите в главата си.

Не бях тук по свое желание. Ако не се откроявах от тълпата с красота - още по-хубаво. Поне нямаше да си съпернича със сестрите на Аспен. Близначките бяха надарени с природна красота и деликатният грим единствено я подчертаваше. Ако някоя от двете спечелеше, цялото семейство на Аспен щеше да скочи напред в йерархията. Едва ли майка ми щеше да възрази да се омъжа за Единица, макар и не за самия принц. Всяко зло за добро.

- Май си права - каза мама. - Онова момиче там се е натруфило като за коледен банкет. - Позасмя се, но неизгодното ми положение видимо я притесняваше.

- Не ми е ясно защо някои момичета се изхвърлят така. Погледни само Америка. Толкова е красива. Ужасно се радвам, че не си тръгнала по тоя път - каза госпожа Леджър.

- Нищо особено не съм. Кой слепец би избрал мен пред Кембър или Силия? -намигнах им и те ми отвърнаха с усмивка. Мама също се усмихна, но престорено. Навярно съзнанието й бе ангажирано с дилемата дали да останем на опашката, или да ме изпроводи до вкъщи, за да се преоблека.

- Не ставай глупава! Всеки път когато се връща от сре щите с брат ти, Аспен разправя колко талант и красота е побрало семейство Сингър - каза майката на Аспен.

- Нима? Ама че галантно момче! - изчурулика майка ми.

- О, да. За по-добър син не мога и да си мечтая. Безкрайно отзивчив е и се труди така усърдно.

- Голяма късметлийка ще е момичето, което го грабне - коментира майка ми. Умът й само откъслечно участваше в разговора, понеже очите й продължаваха да шарят преценяващо между конкурентките.

Госпожа Леджър се поозърна наоколо.

- Между нас да си остане, ама май вече си е набелязал някое.

Вцепених се и заумувах да се обадя ли, или да си замълча, опасявайки се, че и по двата начина мога да се издам.

- Симпатична ли е? - полюбопитства майка ми. Дори докато планираше брака ми за абсолютен непознат, на мираше време за клюки.

- Не знам. Още не съм я виждала. Пък и само гадая, че си има половинка, защото напоследък ми се струва по-щастлив - отвърна ведро жената.

Напоследък? Срещахме се от почти две години. Защо само напоследък?

- Тананика си - вметна Силия.

- Аха, даже пее - допълни Кембър.

- Пее ли? - удивих се аз.

- О, да - отвърнаха в хор близначките.

- В такъв случай несъмнено си има момиче! - отсече майка ми. - Питам се коя ли е?

- Знам ли. Но сигурно е прекрасен човек. През по следните месеци работи като вол -напряга се повече от обикновено. И заделя парички. Струва ми се, че спестява за сватба.

Не успях да потисна тихичкото възклицание, което се изтръгна от гърлото ми. За мой късмет, всичките ми събеседнички реагираха възторжено на новината.

- На седмото небе съм от радост - продължи майката на Аспен. - Нищо че още не е готов да ни я представи - обичам я вече. Не може да свали усмивката на доволство от лицето си. Животът е тежък след смъртта на Херик, а Аспен е поел такъв товар на плещите си. Която и да е тайната му любов, щом така го радва, вече я чувствам като своя дъщеря.

- Голяма щастливка! Твоят Аспен е прекрасно момче - похвали го мама.

Не беше за вярване. Клетото му семейство едва свързваше двата края, а той заделяше пари за мен! Не знаех дали поради това заслужаваше хокане, или целувка. Направо... онемях.

Наистина възнамеряваше да поиска ръката ми!

Само той ми беше в главата. Аспен, Аспен, Аспен. Из чаках на опашката, подписах се на гишето, за да потвърдя истинността на попълнената информация, и позирах за снимка. Седнах в стола, пооформих косата си с пръсти и погледнах към фотографа.

Едва ли в цяла Илеа имаше момиче с по-искрена усмивка от моята.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Тъй като беше петък, излъчваха Илейски осведомителен бюлетин в осем. Никой не ни принуждаваше да го гледаме, но беше неразумно да се пропуска. Дори Осми ците -бездомници и скитници - по това време се лепваха за телевизора в някой магазин или за този в местната църква. А и предвид наближаващия Избор, бюлетинът придобиваше повече от пожелателен характер. Всеки искаше да е информиран за случващото се в региона.

- Мислиш ли, че още тази вечер ще обявят печелившите? - попита Мей, тъпчейки в устата си картофено пюре.

- Не, миличка. Все пак кандидатките разполагат с още девет дни, за да предадат молбите си. Предполагам, че чак след две седмици ще научим резултата. - По-кротък глас не бе напускал гърлото на мама от години. Постигна тата цел я беше изпълнила със спокойствие и доволство.

- Уф! Напрежението ще ме убие - оплака се Мей.

Нея ли щеше да убие! Та нали моето име фигурираше в списъците.

- Майка ти ми каза, че доста време сте чакали на опашка. - Учудих се, че татко се намесва в този разговор.

- Да - потвърдих аз. - Не очаквах да видя толкова момичета. Идея нямам защо дават още цели девет дена за записване... имам чувството, че всички претендентки от окръга се изредиха днес.

Татко се изкиска.

- Забавен ли беше анализът на конкуренцията?

- Изобщо не си правих труда - отвърнах откровено. - Оставих тая работа на мама.

- Е, признавам си, поозърнах се насам-натам - кимна мама. - Но нашата Америка има големи шансове. Из глеждаше спретнато, но в същото време - естествено. Представа си нямаш колко си красива, скъпа. Ако наистина подбират кандидатките, вместо да изтеглят имената им произволно, имам големи надежди за теб.

- Какво да ти кажа - зашикалкавих аз. - Видях едно момиче с толкова ярко червило по устните, че се уплаших да не кърви. Може пък принцът да си пада по такива фасони.

Всички прихнаха да се смеят, а двете с мама продължихме да ги забавляваме с коментари около най-крещящите тоалети. Мей попиваше жадно всяка дума, а Джерад просто зяпаше ухилено и се тъпчеше с храна.

В осем цялото семейство се струпа във всекидневната - татко се настани в стола си, Мей - на дивана до мама с Джерад в скута й, а аз - излегната по корем на пода. Включихме телевизора на обществения канал. Само той беше безплатен, ето защо дори Осмиците можеха да го гледат, стига да имаха приемник.

Зазвуча националният химн. Вероятно изглежда глупаво, но аз открай време му се наслаждавах. Много обичах да го изпълнявам.

На екрана изникна картина на кралското семейство. Крал Кларксън стоеше на подиума. Камерата се придвижи надясно, за да помести в кадър съветниците му, които се бяха подготвили да съобщят новости около някои инфраструктурни и екологични въпроси. Очевидно тази вечер ни чакаха редица обявления. В лявата част на кадъра, изтупани с най-елегантни одежди, кралицата и принц Максън заемаха обичайните си изтънчени кресла, придавайки си царствен и бележит вид.

- Ето го гаджето ти, Мери - изтърси Мей и всички се разсмяхме.

Вгледах се задълбочено в Максън. Притежаваше известен чар. Далеч от този на Аспен, разбира се. Косата му имаше медени оттенъци, а очите му бяха кестеняви. Осанката му някак навяваше спомени за лято, което вероятно се нравеше на повечето хора. Прическата му беше къса и спретната, а сивият костюм му пасваше до съвършенство.

Само дето седеше като скован в престола си. Изглеждаше крайно напрегнат. Лъскавата му коса беше твърде идеална, поръчковият му костюм - прекалено колосан. Приличаше по-скоро на картина, отколкото на реален човек. Почти съжалих бъдещата му съпруга. Навярно я очакваше невъобразимо скучен живот.

Съсредоточих вниманието си в майка му. Кралицата излъчваше приятна ведрина. Стойката й нямаше нищо общо с вдървената поза на принца. Сетих се, че за раз лика от съпруга и сина си дамата не беше израснала зад стените на двореца. Беше една от почетните Дъщери на Илеа. Една от нас.

Речта на краля вече беше започнала, но любопитство то ми надви.

- Мамо ? - привиках я тихичко, за да не преча на татко.

- Да?

- Каква е била кралицата преди? От коя каста?

Мама се зарадва, че проявявам интерес.

- Четвърта.

Четвърта. Бе отдала младите си години на труд във фабрика или работилница, или даже във ферма. Какъв ли живот бе живяла? От голям род ли произхождаше? Предполагах, че поне на храна не е имало недостиг. Дали беше понесла завистта на приятелите си след коронясването? Ако аз имах истински приятели, дали и те щяха да ми за видят?

Глупави въпроси. Нямаше начин да ме изберат.

Реших да се фокусирам върху думите на краля.

- Тази сутрин поредната офанзива срещу Нова Азия разтърси тамошните ни бази. Редиците на войските ни бяха поотслабени, но сме уверени, че следващия месец, с новия набор войници, духът и числеността ни на бойното поле значително ще се повишат.

Така мразех войната. За жалост, младата ни държава трябваше да се отбранява от всички страни. Едва ли щеше да преживее още една инвазия.

След като кралят ни осведоми за последния щурм срещу един от бунтовническите лагери, финансовият екип даде сведения за външния ни дълг, а председателят на Комитета по инфраструктурно развитие обяви плановете си до две години да стартират работите по преизграждането на няколко магистрали, повечето занемарени още от края на Четвъртата световна война. Най-накрая и по следният говорител, Организаторът на събития, стъпи на подиума.

- Добър вечер, дами и господа, граждани на Илеа. Както на всички вас е известно, наскоро по пощата бяха разнесени покани за участие в Избора. Получих първата партида внесени молби и с радост бих могъл да заявя, че имената на хиляди от красивите жени на Илеа вече присъстват в томболата ни!

На заден план Максън се размърда напрегнато в стола си. Потеше ли се, или така ми се струваше?

- От името на кралското семейство бих искал да ви благодаря за интереса и патриотизма. Ако е писано, до Нова година ще отпразнуваме годежа на любимия ни принц Максън за очарователната му, талантлива и интелигентна избраница!

Шепата съветници избухнаха в аплодисменти. Максън се усмихна, но видимо не можеше да си намери място. Когато овациите позатихнаха, Организаторът на събития продължи речта си:

- Естествено, ще излъчваме голям брой емисии, посветени на младите дами, попаднали във втория кръг на Избора, както и извънредни предавания за пребиваването им в двореца. Едва ли за предстоящите вълнуващи събития съществува по-подобаващ церемониалмайстор от прескъпия ни господин Гаврил Фадей!

Последва още една експлозия от аплодисменти, но този път тя дойде от Мей и мама. Гаврил Фадей беше същинска легенда. В продължение на около двайсет години се бе проявявал като неизменен коментатор на парадите по случай Деня на признателността, коледните представления и тържествата в двореца. Не бях виждала интервю с членовете на кралското семейство и техните приближени, проведено от друг репортер.

- О, Америка, можеш да имаш щастието да се запо знаеш с Гаврил! - запревъзнася се мама.

- Ето го, идва! - крякна Мей, размахвайки малките си ръчички във въздуха.

И наистина, на подиума с важна-важна крачка се възкачи самият Гаврил, изтупан с безупречен син костюм.

Клонеше към петдесетте, а съумяваше вечно да изглежда ослепително. Докато прекосяваше сцената, светлината на прожекторите се отрази в значката на ревера му - фина златна завъртулка с форма, наподобяваща символа за „форте“ 1 в партитурите ми за пиано.

1 (Термин в музиката, който фиксира силата на звука, с която следва да бъдат изпълнени отделни части от музикалното произведение. Графично се отбелязва с “f" и буквално означава „силно“. - Б. ред.)

- Доооообър вечер, Илеа! - прокънтя гласът му. - По зволете да изкажа огромния си възторг от възможността да отразявам бляскаво събитие като Избора. Как да не ми завиди човек? Ще се намирам в компанията на трийсет и пет неотразими дами! Само идиот не би си пожелал работата ми. - Намигна ни от екрана. - Но преди да се запозная с очарователните претендентки, една от които скоро ще провъзгласим за принцеса, имам удоволствието да разменя няколко думи с виновника, скъпия ни принц Максън.

С тези думи Максън се качи на застланата с килим сцена, отправяйки се към двата стола, предвидени за него и Гаврил. Нагласи вратовръзката си и подръпна оттук-оттам костюма си; все едно имаше какво повече да се желае от външния му вид. Здрависа се с Гаврил и седна отсреща му с микрофон в ръка. Столът беше достатъчно висок и Максън подпря стъпалата си на прелката между краката му. В тази поза изглеждаше доста по-непринудено.

- Радвам се да ви видя отново, Ваше Височество.

- Благодаря, Гаврил. Удоволствието е изцяло мое - гласът му беше също толкова уравновесен, колкото и поведението му. От него струеше официалност на талази. Сбърчих нос дори при мисълта, че мога да се намирам в една стая с него.

- След по-малко от месец трийсет и пет девойки ще сенаселят в дома ви. Как го приемате?

Максън се засмя.

- Честно казано, малко е стресиращо. Предполагам, че с толкова гости домът ми ще се превърне в кошер. Въпреки това го очаквам с нетърпение.

- Потърсихте ли съвет от свидния си баща за тактиките около сдобиването с такава разкошна съпруга като неговата?

Максън и Гаврил едновременно извърнаха погледи към краля и кралицата, а операторът последва примера им и даде знатната двойка в близък план, усмихната и хваната за ръце. Сценката изглеждаше непресторена, но и режисирана да беше, ние, зрителите, нямаше да разберем.

- Всъщност не. Както знаете, ситуацията в Нова Азия продължава да се влошава и двамата обсъждаме по-скоро военни въпроси. Не ни остава много време да си приказваме за момичета.

Мама и Мей се разсмяха. Е, наистина беше забавно.

- Напреднахме с времето, затова ще побързам да ви задам един последен въпрос. Как си представяте идеал ното момиче?

Като че ли го хвана неподготвен. Не можех да кажа със сигурност, но май принцът се поизчерви.

- Да си призная, не знам. Тъкмо това му е хубавото на Избора. Всички претендентки са различни - по външен вид, предпочитания, темперамент. Чрез срещите и разговорите с тях се надявам да открия търсеното, да ми се разкрие с течение на дните. - Максън се усмихна.

- Благодаря ви, Ваше Височество. Чудесно го казахте. Позволявам си да ви пожелая късмет от името на цяла Илеа. - Гаврил му протегна ръка за още едно здрависване.

- Искрено ви благодаря, сър - отвърна Максън. Ка мерата не се отмести веднага от лицето му и го хвана как отправя несигурен поглед към родителите си, вероятно търсейки одобрение. В следващия момент физиономията на Гаврил изпълни целия екран, скривайки реакцията им.

- За жалост, настъпва края на тазвечерното ни предаване. Благодарим ви, че гледахте Илейски осведомителен бюлетин, и до следващата седмица!

Засвири познатата музика и тръгнаха надписите.

- Америка и Максън, цуни-гуни, цуни-гуни - разпя се Мей. Грабнах най-близката възглавница и я метнах по нея, но и мен ме досмеша при мисълта. Максън беше толкова скован и задръстен. Трудно ми беше да си представя някое момиче щастливо в компанията на такъв пикльо.

До края на вечерта понасях закачките на Мей, а когато търпението ми се изчерпа, се качих в стаята си. Само при мисълта да припаря до Максън Шрийв, изтръпвах. Не винните подигравки на Мей се бяха загнездили в главата ми и сънят дойде трудно.

Първоначално не разпознах звука, който ме събуди, но бдителността ми веднага се изостри и зашарих с очи, без да помръдвам, за да проверя дали някой не се е промъкнал в стаята ми.

Чук, чук, чук.

Обърнах се бавно към прозореца, а от там ми се хилеше Аспен. Станах от леглото и отидох на пръсти до вратата; затворих я плътно и врътнах ключа. Върнах се до леглото си и внимателно отворих прозореца.

Обля ме гореща вълна, която съвсем нямаше общо с топлия летен въздух. Аспен прекрачи перваза и скочи върху дюшека ми.

- Какво правиш тук? - прошепнах с усмивка в тъмни ната.

- Трябваше да те видя - отвърна ми той задъхано и ме обгърна с ръце, придърпвайки ме в леглото до себе си.

- Толкова много имам да ти разправям, Аспен.

- Шшш, недей да говориш. Ако някой ни чуе, здравата ще си изпатим. Просто ме остави да те погледам.

Подчиних му се. Отпуснах мълчаливо глава върху възглавницата, а Аспен впи очи в моите. Като се насити, зарови нос в шията и косата ми. После дланите му плъзнаха по извивката на талията ми, чак до ханша, върнаха се нагоре, и пак се спуснаха. Усетих как дишането му се учестява, разпалвайки собственото ми желание.

Скътани под ухото ми, устните му започнаха да ме целуват. Вдишах рязко. Губех контрол върху тялото си. Дирята от целувките му се изкачи до брадичката ми и стигна до моите устни, заглушавайки въздишките ми. Обгърнах го с цялото си тяло, а трескавите ни ласки и влажността на нощния въздух постепенно покриваха кожите ни в гореща пот.

Сладък откраднат момент.

Устните му най-сетне забавиха темпото си, макар и да нямах никакво желание да се разделям с тях. Трябваше да сме предпазливи обаче. Стигнехме ли по-далеч, допуснехме ли непоправима, видима грешка, и двама ни щяха да хвърлят зад решетките.

Поредната причина всички да се женят млади: чакането беше същинско изтезание.

- Трябва да си ходя - прошепна Аспен.

- Не искам да те пускам. - Устните ми докосваха ухото му. Подушвах познатия сапунен аромат.

- Америка Сингър, още малко потрай и ще заспиваш в прегръдките ми всяка божа вечер. Ще се будиш с целувките ми сутрин. И пак, и пак. - Прехапах устни при сладката мисъл. - Но сега се налага да те оставя. Насилваме късмета си.

Въздъхнах и отпуснах хватката си. Имаше право.

- Обичам те, Америка.

- И аз те обичам, Аспен.

Тези съкровени моменти щяха да ми дават сили в предстоящите изпитания: огорчението на мама, когато името ми не попаднеше сред тези на избраните, къртовския труд, с който щях да припечелвам пари за двама ни с Аспен, халата, която щеше да помете дома ни, когато най-накрая поискаше ръката ми, и всички мъчнотии, с които щяхме да се борим в брака си. Те бяха без значение за мен. Имах ли Аспен.

ПЕТА ГЛАВА

Седмица по-късно смогнах да се кача в къщичката преди Аспен.

Безшумното пренасяне на багажа ме позатрудни, но все пак се справих. Тъкмо пренареждах чиниите за пореден път, когато чух някой да изкачва дървото.

- Бау.

Аспен подскочи и се разсмя. Запалих новата свещ, която бях купила специално за нас. Той дойде да ме целуне, а после ме остави да му разкажа за всички случки от изминалата седмица.

- Така и не ми се отдаде шанс да ти кажа за деня на записването - подхванах развълнувано.

- Е, как мина? Мама се оплака, че било фрашкано с желаещи.

- Луда работа, Аспен. Да беше видял само как се бяха натруфили някои момичета! Сигурно знаеш, че изобщо не става дума за томбола. Тоест аз се оказвам права. В Каролина има къде-къде по-интересни жени от мен; само дето си губихме времето.

- Няма значение, благодарен съм ти, че опита. Много беше важно за мен. - Не отлепяше очи от мен. Дори не беше забелязал какво съм му донесла. Изпиваше ме с поглед, както винаги.

- И чуй какво още: понеже майка ми не предполагаше, че вече съм ти дала обещание да се запиша, реши да ме подкупи. - Не можах да сдържа усмивката си. Тази седмица много семейства бяха организирали тържества в чест на дъщерите си, убедени, че принцът в кърпа им е вързан. Бях изнесла поне седем представления, две от които в една нощ, само и само да изкарам повечко пари. А мама удържа на думата си. Освобождаващо беше да разполагаш със свои собствени средства.

- Подкупила те е? С какво? - вълнение озаряваше ли цето му.

- С пари, разбира се. Виж само какво пиршество съм ти приготвила. - Отлепих се от него и започнах да придърпвам чиниите. Нарочно бях сготвила по-голямо количество храна за вечеря, та да остане и за него, а с майсторене на сладкиши се занимавах от дни. Бездруго двете с Мей си бяхме пристрастени към сладкото, така че малката беше на седмото небе заради факта, че именно в това бях решила да вложа парите си.

- Какво имаме тук?

- Храна. Мое производство. - Направо сияех от гордост. Най-накрая можех да го угоя. Само че, като плъзна поглед по многобройните чинии, усмивката му започна да помръква.

- Аспен, какво има?

- Не е редно - той поклати глава и извърна очи от изобилието.

- Защо говориш така?

- Америка, не ти, а аз трябва да подсигурявам прехраната ни. Унизително е да прихождам в дома ти, за да се наям.

- Какво толкова, и преди съм ти носила храна.

- Остатъци от вечерята. Съвсем друго е. Не ми е съвестно да приемам недояденото от чинията ти. Но да се впускаш в такива... Аз съм човекът, който...

- Аспен, ти непрекъснато ми носиш по нещо. Грижиш се за мен. Знаеш ли колко пен...?

- Пенита? Да не си мислиш, че това е добър аргумент? Америка, май не съзнаваш колко мразя тоя ни обичай? Колко обожавам гласа ти и как се ненавиждам, задето не мога да ти платя като хората?

- Изобщо не искам да ми плащаш! Песента ми е подарък. Всичко мое е и твое! - Знаех колко е важно да пазим тишина. Но точно в онзи момент не ме беше грижа.

- Не искам да живея от подаяния, Америка. Аз съм мъжът. Аз трябва да те издържам.

Аспен вкопчи пръсти в косата си. Видимо се задъха. Пак се мъчеше да излезе на глава с мен. Само че този път в очите му се вихреше нещо непознато. Вместо обичайната съсредоточеност, по лицето му лека-полека се разля смущение. Такова огорчение ме лъхна, че гневът ми моментално се изпари. Мястото му зае чувство за вина. Искала бях да го поглезя, не да го унижа.

- Обичам те - прошепнах.

Той поклати глава.

- И аз те обичам, Америка. - Но не вдигна очи към мен. Взех късче от домашния хляб и го пъхнах в дланта му. Прекалено изгладнял беше, за да не си отхапе.

- Не съм целяла да те обидя. Исках просто да те за радвам.

- Недей, Мер, всичко е чудесно. Не мога да повярвам, че си се старала толкава заради мен. Просто... нямаш си представа колко ми е тъжно, че не мога да ти отвърна със същото. Заслужаваш много повече. - Поне се хранеше, докато говореше.

- Престани да ме възприемаш така. Когато сме заедно, аз не съм Петица, а ти -Шестица. Просто Аспен и Америка. И не искам нищо друго на този свят освен теб.

- Не мога току-така да променя представите си. - Най-сетне ме погледна в очите. -Така съм възпитан. Още от малки все ни повтарят „Шестиците са родени да служат“ и „Шестиците трябва да си знаят мястото“. Цял живот ме учат да съм невидим. - Стисна ръката ми като в менгеме. - Ако ще си с мен, Мер, и ти ще трябва да си невидима. А за нищо на света не искам да ти го причиня вам.

- Аспен, обсъждали сме вече въпроса. Знам какво ме очаква и съм готова. Как да те убедя? - Опрях длан в гърдите му. - Ако ти си готов да ми предложиш, аз съм готова да кажа - „да .

Страшно беше да изложиш душата си на показ, да разкриеш най-недвусмислено чувствата си. Несъмнено проумя думите ми. Но ако, демонстрирайки уязвимост, можех да му вдъхна смелост, то тогава бях готова да се жертвам. Очите му се впиха дълбоко в моите. Ако търсеше колебание - губеше си времето. Аспен беше единственото нещо, по отношение на което бях непоклатима.

- Не.

- Моля?

- Не - думата ме опари като шамар през лицето.

- Аспен?

- Не знам как съм успял да се заблудя, че връзката ни има бъдеще. - Пак вплете пръсти в косите си, мъчейки се сякаш да изтръгне всички мисли за мен от главата си.

- Но нали току-що каза, че ме обичаш?

- Обичам те, Мер. Там е въпросът. Не искам да те тегля надолу. Няма да понеса да те гледам гладна, зъзнеща от студ и изплашена. Не мога да те превърна в Шестица.

Усетих напора на сълзите. Не говореше сериозно. Изключено. Но още преди да отворя уста, Аспен вече пълзе ше към изхода на къщичката.

- Къде... къде тръгна?

- Отивам си. Прибирам се вкъщи. Съжалявам за всичко, Америка. Дотук бяхме.

- Какви ги говориш?

- Приключи. Не ме чакай вече.

Сълзите ми рукнаха.

- Аспен, моля те. Да го обсъдим. Просто си разстроен.

- Повече, отколкото предполагаш. Но не заради теб. Просто не мога така, Мер. Не мога.

- Аспен, недей...

Той ме придърпа към себе си и ме целуна силно - истински - за последен път. После нощта го погълна. И за ради целия този театър, който се разиграваше в нашата държава, заради всички закони, които ни принуждаваха да се обичаме тайно, не можах дори да викна подир него. Не можах да му кажа „обичам те“ за последно.

В течение на следващите няколко дни семейството ми надуши, че нещо не е наред, но вероятно го отдаваха на нервите ми покрай Избора. Хиляди пъти ми идваше да се разридая, но се сдържах някак. Мъчех се да избутам до петък с надеждата, че всичко ще се върне постарому, след като излъчат печелившите имена по осведомителния бюлетин.

Сценарият непрекъснато се разиграваше в главата ми. Прочитат името на Силия или Кембър и майка ми остава разочарована, но не чак толкова, колкото ако беше непозната претендентка. Татко и Мей се радват искрено; все пак семействата ни бяха близки. Знам, че и Аспен мисли за мен, както и аз за него. Не се и съмнявам, че ще позвъни на вратата още преди края на предаването, от мен ще поиска прошка, а от татко - ръката ми. Ще е малко прибързано, понеже минаването на една от близначките във втори кръг не гарантира победа, но поне ще се възползва от всеобщата екзалтация. Така нещата ще потръгнат по-лесно.

Във въображението ми денят завършваше благополучно. Там всички заживяваха щастливо...

Оставаха десетина минути до началото на най-очакваната емисия и всички вече се бяхме подредили пред телевизора. Едва ли бяхме единствените, решени да не пропуснат и думичка от следващото обявление.

- Спомням си момента, в който избраха кралица Амбърли! Още от началото ми беше фаворитка. - Мама правеше пуканки, сякаш сядахме да гледаме филм.

- Ти участваше ли в томболата, мамо? - попита Джерад.

- Не, ангелче, на мама не й достигаха две години. За мой късмет обаче, се сдобих с баща ти - намигна му тя с игрива усмивка.

Леле. Очевидно беше в добро настроение. Не си спомням кога за последно я бях видяла да се държи любовно с тате.

- Кралица Амбърли е най-добрата кралица. Хем красива, хем умна. Искам и аз да съм като нея - въздъхна Мей.

- Наистина е добра кралица - съгласих се тихо.

Най-сетне удари осем часът и на телевизионния екран, съпроводен от инструментална версия на химна, се появи националният герб. Треперех ли, или така ми се струваше? Умирах си от нетърпение на целия този цирк да му се види краят.

Излезе кралят и даде кратки сведения за войната. Останалите съобщения също бяха сбити. Като че ли на сцената цареше всеобщо въодушевление. Явно и те се вълнуваха от предстоящото.

Следващ на подиума стъпи Организаторът на събития, канейки и Гаврил, който директно се отправи към кралското семейство.

- Добър вечер, Ваше Величество - поздрави той краля.

- Гаврил, радвам се да ви видя - гласът му издаваше трепетно напрежение.

- Предполагам, че очаквате с нетърпение оповестяването на щастливките?

- И още как. Присъствах на част от вчерашното теглене; прекрасни момичета.

- Тоест вече сте ги виждали ? - възкликна Гаврил.

- Само няколко от тях, само няколко.

- Случайно Негово Величество да ви е споделял наблюденията си, сър? - обърна се Гаврил към Максън.

- Нито дума. Знам също толкова, колкото и зрителите ни - увери го принцът. Очевидно се мъчеше да прикрие напрегнатостта си.

Ненадейно осъзнах, че дланите ми са потни.

- Ваше Величество - върна се пред кралицата водещият, - ще дадете ли някакъв съвет на щастливките?

Амбърли удостои камерата с ведрата си усмивка. Нямах представа как бе изглеждала в периода на Избора, но в живота си не бях виждала по-грациозна и приветлива личност.

- Насладете се на последната си нощ като обикновени момичета. От утре, каквото и да ви е подготвила съдбата, животът ви ще се промени завинаги. И един банален, но изпитан съвет: бъдете себе си.

- Мъдри думи, кралице, мъдри думи. А сега настъпи и моментът да обявим имената на трийсет и петте госпожици, избрани за участие в Избора. Дами и господа, нека заедно поздравим следните Дъщери на Илеа.

Националният герб отново запълни екрана. В малко квадратче в горния десен ъгъл изникна лицето на Максън. Така зрителите получаваха възможност да следят реакциите му при изреждането на снимките. Все пак и той като всички нас щеше да оценява претендентките още от пръв поглед.

В ръцете си Гаврил държеше съдбоносните картончета, от които щеше да прочете имената на момичетата, чийто свят, по думи на кралицата, щеше необратимо да се промени. Така започна Изборът.

- Госпожица Илейна Стоулс от Ханспърт, Трета каста. - На екрана изникна портрет на фино момиче с порцеланова кожа. Приличаше на истинска дама. Максън засия.

- Госпожица Тюздей Кийпър от Уейвърли, Четвърта каста. - Портрет на момиче с луничаво лице и някак по-зряло излъчване. Максън прошушна нещо в ухото на края.

- Госпожица Фиона Кастли от Палома, Трета каста. - Този път беше брюнетка с палещ поглед. Навярно моя връстница, само че с осанка на далеч по-... опитна моя връстница.

Обърнах се към мама и Мей.

- Не ви ли се струва крайно...

- Госпожица Америка Сингър от Каролина, Пета каста.

Врътнах рязко глава към телевизора и какво да видя ? Снимката от онзи щастлив ден, когато бях научила, че Аспен спестява за сватбата ни. Лицето ми искреше от надежда и младежка красота. От влюбеност. А някой идиот явно бе решил, че всичко това е заради принц Максън.

Майка ми изпищя право в ухото ми, а Мей скочи от дивана, разпилявайки пуканки из цялата стая. Джерад пък затанцува от радост. Татко... трудно беше да се каже, но май тайничко се подсмихваше зад книгата си.

Пропуснах да видя изражението на Максън.

Телефонът иззвъня.

И не спря да звъни дни наред.

ШЕСТА ГЛАВА

През следващата седмица в дома ни се заизреждаха служебни лица, изпратени да ме подготвят за Избора, включително една противна жена, която очевидно смяташе, че съм попълнила молбата за участие с лъжливи сведения, и дори дворцов страж, дошъл да обсъди протокола за сигурност с местните военни и да хвърли един поглед на дома ни. Явно не само в двореца щяха да ме грозят бунтовнически похищения, ами и в собствената ми къща. Просто прекрасно.

Получихме две телефонни обаждания от жена на име Силвия - която някак съумяваше да звучи едновременно нахакано и делово - с предложение да отправяме всякакви искания директно към нея. Като мой любимец сред орляка посетители се открои строен господин с козя брада, чиято задача беше да ми вземе мерки за нов гардероб. Не знаех доколко щеше да ми е приятно да се кипря с официални рокли като на кралицата всеки божи ден, но навярно промяната щеше да ми се отрази добре.

Последният гост позвъни на вратата ни в сряда следобед, два дни преди заминаването ми. На него се полагаше да ме инструктира относно всички официални правила на мероприятието. Беше крайно мършав чичко с мазна, зализана назад черна коса и свръхактивни потни жлези. Още с влизането помоли да обсъдим няколко въпроса в по-тесен кръг. Това беше първият сигнал, че се случва нещо важно.

- Бихме могли да ви поканим в кухнята, ако не възразявате - предложи мама.

Той попи челото си с носна кърпа и погледна към Мей.

- Без значение е. Но ми се струва най-разумно да изпратим младата госпожица в някоя друга стая.

Какво толкова имаше да казва, че Мей не биваше да присъства?

- Мамо? - възпротиви се жално сестричката ми.

- Мей, скъпа, иди да порисуваш. През изминалата седмица не си пипвала четката.

- Ама...

- Хайде, Мей, ще те изпратя - подканих я аз, виждай ки набъбващите в очите й сълзи.

Като се отдалечихме достатъчно, я прегърнах сърдеч но.

- Не се тревожи - прошушнах й на ухо. - Довечера ще ти разкажа всичко. Честна дума.

Малката все пак имаше благоразумието да не заподскача от щастие, разобличавайки тайната ни сделка. Просто кимна съзаклятнически и се отправи към кътчето си в татковото ателие.

Мама поднесе чай на Клечо и тримата седнаха на кухненската маса. Гостът ни извади купчина документи с прикрепена към тях химикалка и ги остави пред себе си, до папка с моето име на подвързията. Подреди грижливо материалите си и заговори.

- Простете за потайността, но се налага да обсъдим теми, неподходящи за млади уши.

Двете с мама си разменихме смутени погледи.

- Госпожице Сингър, вероятно ще ви прозвучи цинично, но от миналия петък вече сте считана за собственост на Илеа. От тук нататък трябва да полагате специални грижи за тялото си. По време на тозини разговор ще ви помоля да подпишете няколко документа. Длъжен съм да ви уведомя, че неспазването на поставените правила ще доведе до незабавното ви отстраняване от Избора. Някакви въпроси дотук?

- Не - отвърнах мнително.

- Чудесно. Да започнем с лесната част. Това тук са витамини. Тъй като сте Петица, позволявам си да допусна, че невинаги сте способна да си подсигурите питателна храна. Трябва да приемате по едно от тези хапчета веднъж дневно. В момента отговаряте сама за себе си, но в двореца ще ви бъде назначен специален помощник. - Подаде ми през масата голяма пластмасова кутия, заедно с формуляр, с който декларирах, че съм получила витамините.

Наложи ми се да стисна зъби, за да не се изсмея в лицето му. Че на кой му е нужна помощ да изпие някакво си хапче?

- Нося със себе си резултатите от профилактичния ви медицински преглед. Няма нищо обезпокоително. Изглежда, че сте в отлично здраве, макар че докторът спомена нещо за безсъние?

- Ъмм... предполагам така ми се отразява вълнението. - Половинчата истина. Вярно, денем нямах мира от препускане покрай подготовката за двореца, но нощем, когато уж трябваше да отморявам, ме измъчваха мисли за Аспен. Само по това време на денонощието не смогвах да устоя на напора им, а проникнеха ли в съзнанието ми, вилнееха там с часове.

- Разбирам. До довечера можем да ви подсигурим приспивателни, ако имате нужда. Трябвате ни добре отпочинала.

- Не, ще се справя и без...

- Да - прекъсна ме майка ми. - Извинявай, скъпа, но изглеждаш много уморена. Ще ви помоля да й донесете приспивателни.

- Разбира се, госпожо. - Клечо надраска нещо в досието ми. - Продължаваме напред.

Така, съзнавам, че следващата тема е деликатна, но я обсъждаме с всяка от претендентките, затова не се стеснявайте. - Направи кратка пауза. - Трябва да се уверя, че наистина сте девствена.

Очите на мама едва не изскочиха от орбитите си. Ето защо Мей трябваше да напусне стаята.

- Сериозно ли говорите? - Не беше за вярване, че и за това си имаха човек. Надявах се поне да е жена...

- Опасявам се. В случай че не сте, сега е моментът да ме информирате.

Божичко. Чудесен въпрос за пред майка ти, няма що!

- Запозната съм със закона, сър. Не съм глупачка. Разбира се, че съм девствена.

- Моля ви да обмислите отговора си добре. Ако ви хванем в лъжа...

- За бога, та Америка дори не е имала приятел! - възмути се мама.

- Именно - вкопчих се в спасителната сламка, разчитайки, че ще сложи край на срамната дискусия.

- Ясно. Ще ви помоля да заверите с подпис твърдението си.

Врътнах нервно очи, но подписах документа. Благодарна бях, че Илеа се беше възродила от руините, но подобни устави започваха да ме задушават с невидимите си вериги. Закони определяха кого да обичаш, декларации свидетелстваха за девствеността ти; на какво приличаше това?

- От мен се изисква да ви инструктирам за правилата на Избора. Пределно разбираеми са и едва ли ще ви е трудно да ги спазвате. Ако изникнат въпроси, не се колебайте да питате.

Вдигна глава от бумагите си, за да ме погледне в очите.

- Добре.

- Не ви е позволено да напускате двореца по свое желание. Необходимо ви е лично разрешение от принца. Дори кралят и кралицата не могат да ви изгонят без негово съгласие. Имат право да изложат аргументи против вас, но решението кой остава и кой напуска е изцяло негово. За провеждането на Избора не е наложено времево ограничение. Възможно е да приключи в рамките на дни, или да се проточи години наред.

- Години? - възкликнах ужасено. Мисълта да отсъствам от дома толкова дълго време обтегна нервите ми.

- Не се безпокойте. Принцът едва ли ще протака. Това е шансът му да демонстрира решителност, а прекомерната отсрочка на избора уронва престижа му. Но в случай че се стигне до отлагане, сте длъжна да останете в кралския дом, докогато благоволи Негово Височество.

Вероятно страхът ми бе намерил външен израз, защото мама се пресегна и ме потупа по ръката. Клечо обаче беше невъзмутим.

- Вие не сте тази, която определя личните си срещи с принца. Той сам ще потърси компанията ви, ако прецени, че я желае. Нещата стоят различно, ако се намирате заедно в по-широк обществен кръг. Въпреки това нямате право да търсите контакт с него без изричната му покана. Макар че не сте длъжна да се погаждате с останалите трийсет и четири претендентки, споровете и опитите за саботаж са забранени. Установи ли се, че проявявате агресия спрямо своя съперничка, причинявате й неудобство, крадете от нея или целите да опетните имиджа й пред Негово Височество, решението да ви дисквалифицира, или не е в негови ръце. Романтична обвързаност ви е разрешена само и единствено с принц Максън. Разбере ли се, че пишете любовни писма на трето лице, или пък че поддържате връзка с друг мъж от двореца, ще бъдете обвинена в изменничество, наказуемо със смърт.

Тук мама врътна очи, макар че мен лично това правило ме притесняваше най-много.

- Бъдете ли заловена в закононарушение, ще получите наказанието, предвидено от държавата за същата простъпка. Статутът ви на участничка в Избора не ви поставя над закона. В двореца е забранено да се носят дрехи и да се ядат храни, различни от подсигурените. Това условие засяга протокола за сигурност и ще бъде строго прилагано. Задължена сте да присъствате на всяко от петъчните издания на Илейски осведомителен бюлетин. В редки случаи, но винаги с предупреждение, в двореца ще гостуват видеоекипи или фотографи, а от вас се очаква да ги посрещнете любезно и да им позволите да надзърнат в живота ви с принца. За всяка ваша седмица в двореца семейството ви ще получава обезщетение. На тръгване ще ви връча първия чек. Също така, в случай че не спечелите короната, наши служители ще ви помогнат да се приспособите към ежедневието след Избора. Личният ви асистент ще ви окаже помощ с приготовленията преди отпътуването за двореца, както и с намирането на жилище и работа след напускането му. Спечелите ли си място в челната десетка, автоматично се превръщате в представителка на Елита. Извисите ли се до този статут, ще трябва да се запознаете със специфичните особености на живота и задълженията си като евентуална наследничка на трона. Дотогава не ви е позволено да издирвате подобна вътрешна информация. От този момент нататък сте повишена в Тройка.

- Тройка? - подскочихме и двете с мама.

- Точно така. След Избора на момичетата им е трудно да се върнат към някогашното си ежедневие. Двойките и Тройките се адаптират лесно, но Четворките и представителките на по-ниски касти обикновено срещат затруднения. Вие самата вече се ползвате със статут на Тройка, но семейството ви си остава в Пета каста. Спечелите ли съревнованието, вие заедно с всичките си роднини се превръщате в членове на кралското семейство, следователно - Единици.

- Единици - думата се отдели колебливо от устните на майка ми.

- Озовете ли се на финала, ще се омъжите за принц Максън и ще бъдете коронясана като принцеса на Илеа, приемайки всички права и задължения, съпътстващи това звание. Има ли нещо неясно?

- Не. - Тази част от правилника, колкото и гръмко да звучеше, ми се стори най-поносима.

- Чудесно. А сега ще ви помоля да подпишете този документ, декларирайки, че сте изслушали официалния инструктаж. А вие госпожо Сингър, се подпишете тук, в уверение на това, че сте получили първия чек.

Не видях сумата, но очите на майка ми плувнаха в сълзи. Хич не ми се искаше да напускам дома си, но дори един-единствен ден да се задържах в двореца и да си останехме само с този чек, пак щяхме да живеем комфортно цяла година. А и благодарение на новопридобитата ми популярност от всички страни щяха да завалят работни ангажименти. Но беше ли им позволено на Тройките да пеят? Ако ми се наложеше да избера някоя от кариерните възможности на Трета каста, май щях да се спра на учителската професия. Така поне щях да предавам музикалния си опит на други.

Клечо събра бумагите си и стана от масата, изказвайки благодарност за отделеното време и за чая. Чакаше ме среща с един последен държавен служител преди отпътуването -с моя личен асистент: човека, който щеше да ми съдейства с подготовката у дома и процедурата по официалното изпращане на летището. От там нататък... ами от там нататък просто щях да разчитам единствено на себе си.

Гостът ни ме помоли да го изпратя до вратата, а мама се зае с приготвянето на вечерята. Не ми беше приятно да оставам насаме с него, дори за толкова кратко.

- И още нещо - спря се Клечо с ръка върху дръжката на вратата. - Това не е точно правило, но би било неразумно да го пренебрегвате. Предложи ли ви нещо принц Максън, не отказвайте. Каквото и да е то. Вечеря, разходка, целувка - повече от целувка - каквото и да било. Не отклонявайте негово предложение.

- Моля? - Нима същият този господин, който ме бе накарал да заверя с подпис целомъдрието си, сега ме насърчаваше да го поверя в ръцете на Максън?

- Осъзнавам, че звучи малко... непристойно. Но и не би ви подобавало да се противопоставяте на Негово Височество при каквито и да било обстоятелства. Спокойна вечер, госпожице Сингър.

Обзе ме пълно отвращение. По закон - по илейски закон - девойката трябваше да си остане девойка до бра ка. Което се явяваше ефективен механизъм за предпаз ване от болести и за предотвратяване на смесването на кастите. Извънбрачните деца директно се озоваваха на улицата с дамга на Осмица, а наказанието за нарушителите, изобличени от доносници или от напредването на самата бременност, беше затвор. Дори единствено подозренията по твой адрес можеха да ти навлекат няколко нощи в ареста. Вярно, законът възпрепятстваше интимността ми с единствения мъж за мен и това ме ядосваше. Но сега, когато всичко помежду ни беше приключило, се благодарях, че възбраната ми беше попречила да направя следващата крачка.

Идеше ми да викам от възмущение. Нали току-що бях дала подписа си в уверение на това, че съзнавам какво наказание ме очаква при неспазване на илейските догми? Нали уж не бях над закона? Е, явно принцът беше. Почувствах се омърсена, по-долна и от Осмица.

- Америка скъпа, за теб е - провикна се мама. Бях чула, че на вратата се звъни, но нямах голямо желание да отварям. Не знаех дали ще понеса още един почитател, просещ автограф.

Тръгнах по коридора и свърнах зад ъгъла. На прага ни стоеше Аспен с букет от диви цветя.

- Здравей, Америка - гласът му прозвуча резервирано, почти делово.

- Здрасти, Аспен - отвърнах плахо.

- За теб са, от Кембър и Силия. Искаха да ти пожелаят успех. - Приближи се и ми подаде цветята. Цветя от сестрите му, не от него.

- Колко мило от тяхна страна! - възкликна мама. Почти бях забравила, че е в стаята.

- Аспен, радвам се, че си тук. - Опитах се да отвърна на дистанцирания му тон. -Тъкмо стягам багажа си и в стаята ми е същинско бедствие. Би ли ми помогнал?

Наложи му се да приеме, най-малкото заради майка ми. По закон Шестиците нямаха право да отказват работа. И с нашата каста беше така.

Издиша през носа си и кимна.

Последваме до стаята ми, спазвайки почтително разстояние. Замислих се колко пъти бях мечтала именно за това: Аспен да влезе през входната врата и да го поканя в стаята си. Само дето хич не си представях така обстоятелствата.

Отворих вратата на стаята и застанах на входа. Аспен се разсмя с пълен глас.

- Куче ли ти е стягало багажа?

- Я да мълчиш! Малко ми е трудно да изровя всичко необходимо - усмихнах се против волята си.

Аспен се захвана да подрежда и да сгъва дрехи. Естествено, и аз се спуснах да помагам.

- Тези дрехи няма ли да ги взимаш? - подпита ме той.

- Не. От утре ще имам нов гардероб.

- Еха.

- Сестрите ти разочаровани ли са?

- Никак даже. - Той поклати глава недоумяващо. - Когато лицето ти се появи на екрана, цялата къща избух на от радост. Всички открай време са луди по теб. Майка ми най-вече.

- И аз я харесвам. Винаги се държи много мило.

Умълчахме се за няколко минути, връщайки стаята ми към стария й облик.

- Онази снимка... - подхвана той - много си хубава на нея.

За пръв път ме заболя да го чуя от неговата уста. Нямаше право. Не и след всичко, което ми беше причинил.

- Заради теб е - прошепнах аз.

- Какво?

- Просто... излъгала се бях, че съвсем скоро ще ми предложиш. - На гърлото ми заседна буца.

Аспен се умисли, навярно издирвайки подходящите думи.

- Обмислях го, но... няма значение.

- Има. Защо нищо не си ми казал?

Той потърка врата си, размишлявайки.

- Бях в очакване.

- На какво? - Какво толкова беше чакал...

- На списъците за военна повинност.

Е, наистина съществуваше и този въпрос. Не знаеше човек да се радва ли, да плаче ли, като види повиквателната в пощата си. В Илеа всеки младеж, навършил деветнайсет години, можеше да бъде повикан за военна служба. Наборът се осъществяваше на произволен принцип през шест месеца, и то така, че да няма пропуснати. Войниците служеха до двайсет и три годишна възраст. А датата за набор наближаваше.

Разбира се, бяхме зачеквали темата, но някак не насериозно. Май просто се надявахме, че избягваме ли я, повиквателната щеше да прескочи Аспен.

Хубавото на войниклъка беше, че автоматично те повишаваше в статут на Двойка. Правителството поемаше обучението ти и определена издръжка до края на живота ти. Но, за жалост, нямаше как да знаеш в кой край на света ще те пратят. Единственото сигурно беше, че няма да останеш в своя собствен окръг. Допускаха, че оставайки в родното си място, ще си по-склонен да проявяваш снизхождение към хората, които познаваш. Възможно беше да попаднеш в двореца или в полицейското управление на някой Друг окръг. Или пък в армията и на бойното поле. А малцина се завръщаха от там.

В случай че не си се оженил преди военния набор, беше най-разумно да изчакаш. Иначе щяха да те разделят с жена ти за период от най-малко четири години. А при най-черния сценарий щеше да я оставиш млада вдовица.

- Разбери, че... не исках да ти причинявам такова нещо - каза с тих глас Аспен.

- Разбирам.

Той изопна гръб и смени темата.

- Е, какъв багаж ти трябва?

- Един чифт дрехи за деня, когато решат да ме изритат от двореца. Няколко снимки, няколко книги. Казаха ми да не взимам инструментите си. Там си имало всичко. Така че оная раница там ми е достатъчна.

Стаята вече беше подредена и раницата ми, незнайно защо, изглеждаше огромна. Букетът от Аспен внасяше единствения цвят в иначе сивото ми обкръжение. А може би всичко бледнееше в очите ми сега... когато нещата бяха приключили.

- Доста скромно - отбеляза той.

- Никога не ми е трябвало много, за да съм доволна. Мислех, че го знаеш.

Той затвори очи.

- Спри, Америка. Постъпих така, както беше редно.

- Редно ли? Аспен, даде ми надежда, че ще се справим. Накара ме да се влюбя в теб. И накрая ме убеди да се за пиша в този проклет конкурс. Случайно да си наясно, че всъщност ще служа за държанка на принца?

Той се извърна рязко към мен.

- Моля?

- Забранено ми е да му отказвам. Каквото и да било.

Лицето му придоби отвратена, яростна гримаса. Сви ръцете си в юмруци.

- Дори... дори да не се ожени за теб... има право да...?

- Да, има.

- Съжалявам. Не знаех. - Пое няколко дълбоки глътки въздух. - Но пък ако избере теб... ще е прекрасно. Заслужаваш щастие.

С това чашата преля. Зашлевих го.

- Глупак такъв! - изругах го със снишен глас. - Мразя го онзи! Само теб обичах! Теб исках; само теб!

Очите му се напълниха със сълзи, но не го съжалих. Негов ред беше да страда.

- Тръгвам си - обяви и се запъти към вратата.

- Почакай. Не съм ти платила.

- Америка, не е нужно да ми плащаш - отвърна и пак понечи да излезе от стаята ми.

- Аспен Леджър, да не си помръднал! - Гласът ми прозвуча свирепо. Той се спря; най-накрая бях спечелила вниманието му.

- Тренираш за Единица ли? - Ако не бях разпознала оскърбителната искра в очите му, сигурно щях да си по мисля, че се шегува.

Просто поклатих глава, отидох до бюрото си и извадих всички пари, които бях припечелила със собствен труд. Бутнах ги в ръцете му до последния долар.

- Америка, няма да ги взема.

- Ще ги вземеш и още как. На мен не ми трябват, а на теб ще ти дойдат добре. Ако изобщо някога си ме обичал, ще ги приемеш. Не ни ли навреди достатъчно с гордостта си? - Усетих как една вратичка в душата му се затваря към мен. Спря да се съпротивлява.

- Хубаво.

- И още нещо. - Зарових ръка в пролуката между стената и леглото, измъкнах бурканчето с пенита и ги изсипах в отворената му длан. Едно непокорно пени отказа да се отлепи от стъкленото дъно. - Винаги са си били твои. По-добре ги използвай.

Вече не притежавах нищо негово. А подтикнеше ли го отчаянието да похарчи пенитата, и у него нямаше да е останало нищо мое. Почувствах как болката ме стисва за гърлото. Очите ми се навлажниха и вдишах дълбоко, за да възпра напиращите стонове.

- Съжалявам, Мер, и ти желая успех - той пъхна банкнотите и пенитата в джобовете си и хукна навън.

Не така бях очаквала да го оплача. Представях си тежки, раздиращи вопли, а не бавни и тънки струйки сълзи.

Понечих да оставя буркана върху една полица, но окото ми се спря върху самотната монета. Промуших ръка през стъкленото гърло и я отлепих. Тя задрънча по стъклото, а глухият звук отекна право в гърдите ми. Проумях, че, за добро или зло, Аспен не беше напуснал сърцето ми, още не. Може би завинаги щеше да си остане там. Отворих раницата, пъхнах бурканчето вътре и дръпнах ципа докрай.

Мей влезе в стаята ми, а аз глътнах едно от онези глупави хапчета. Заспах в прегръдките й, потъвайки лека-полека в блажена безчувственост.

СЕДМА ГЛАВА

На следващата сутрин облякох униформата на Избора: черни панталони, бяла риза и емблематичното цвете на окръга ни - лилията - в косите. Поне обувките ми по зволиха сама да избера. Спрях се на любимите си, макар и поизносени червени пантофки. Реших още от самото начало да демонстрирам колко неподходяща съм за принцеса.

След малко щяхме да потеглим към площада. Днес предстоеше всяка от избраните да бъде тържествено из пратена от родния си окръг, а аз не горях от желание да се изтъпанча пред опулените погледи на народа. Цялата история и бездруго заприличваше на комедиен спек такъл - дори от съображения за сигурност не ми позволиха да извървя пеш трите километра.

Денят започна неловко. Кена дойда да ме изпрати за едно с Джеймс, което беше мило от нейна страна, предвид напредналата бременност и видимата й умора. Кота също ни навести, макар че неговото присъствие ми подейства по-скоро изнервящо, отколкото успокоително.

Докато изминавахме пътя от къщата ни до подсигурената кола, Кота умишлено крачеше най-бавно, позволявайки на струпаните фотографи и изпращачи да го огледат добре. Тате просто поклати глава, а в колата никой не гъкна.

Мей беше единствената ми утеха. През цялото време ме държа за ръка, стараейки се да ми предаде от иначе заразния си ентусиазъм. Пръстите ни още бяха преплетени, когато излязох на претъпкания площад. Имах чувството, че всеки жител на окръг Каролина бе дошъл да ме изпроводи. Или пък да види с очите си за какво е цялата шумотевица. От подиума, на който ме изправиха, виждах стотици зяпащи очи.

От високото ясно си личаха и границите между отделните касти. Маргарета Стайнс и семейството й, членове на Трета каста, ме гледаха на кръв. Тенаил Дигър, скромна Седмица, ми пращаше въздушни целувки. По-горните класи се взираха в мен, сякаш си бях присвоила нещо тяхно. От Четвърта надолу ме насърчаваха най-искрено - бедното момиче, тръгнало нагоре. Всички ме виждаха по свой собствен начин, за всеки олицетворявах нещо различно.

Постарах се да отвърна на стотиците погледи с гордо вдигната глава. Решена бях да се представя добре. Щях да съм символ на възхода, най-висшата сред нисшите. Този стремеж събуждаше у мен чувство за целеустременост. Америка Сингър: героиня на нисшите касти.

Кметът говореше разпалено.

- И Каролина ще приветства ослепителната дъщеря на Магда и Шалом Сингър, новата лейди Америка Сингър!

Тълпата избухна в аплодисменти и радостни викове. Някои хвърляха цветя на подиума.

Заслушах се в глъчката за момент, махайки лъчезарно, после продължих да оглеждам многолюдната навалица, но този път с различна цел.

Жадувах да видя за последно лицето му. Нямах пред става дали е дошъл. На предишния ден ми беше направил комплимент, но с още по-сдържан и хладен тон от онзи, с който ми бе говорил в къщичката на дървото. Всичко беше приключило и го знаех отлично. Но обичаш ли ня кого почти две години, не можеш току-така да го зали чиш от съзнанието си.

Няколко пъти обходих с поглед тълпата, преди да го открия, и още в същия момент ми се прищя да не бях. Аспен стоеше усмихнат с Брена Бътлър пред себе си, не брежно преметнал ръка през кръста й.

Май в крайна сметка някои хора бяха способни да те заличат като с гума.

Брена беше Шестица и горе-долу на моята възраст. Можеше да се нарече красива, но по нищо не си прили чаше с мен. Сигурно тя щеше да се сдобие със сватбата и с живота, за които Аспен така усърдно спестяваше. Пък и май като цяло беше забравил грижите около военния набор. Тя му се усмихна и се върна при семейството си.

През цялото време ли я беше харесвал? Дали тя не беше момичето за всеки ден, а аз -онази, която го хранеше и обсипваше с целувки веднъж седмично? Внезапно ме споходи мисълта, че вероятно всичките онези дълги, тягостни часове на инвентаризиране, с които уж гледа ше да не ме отегчава по време на тайните ни разговори, всъщност са били доста вълнуващи.

Бях твърде бясна да плача.

Освен това бях обкръжена от почитатели. Така че, без да привличам вниманието на Аспен, насочих своето към благоговеещите лица пред мен. Призовах отново усмив ката си, този път още по-широка, и започнах да махам на публиката. Нямаше да му позволя да разбива сърцето ми наново. Лично той ме беше издигнал тук и възнамерявах да извлека възможно най-голяма полза от новата си слава.

- Дами и господа, да изпратим заедно Америка Сингър, любимата ни Дъщеря на Илеа! - подкани кметът. Зад гърба ми скромен оркестър засвири националния химн.

Още радушни възгласи, още цветя. Без да усетя, кметът се беше доближил до ухото ми.

- Би ли искала да кажеш нещо, скъпа?

Не знаех как да му откажа, без да прозвуча грубо.

- Благодаря ви, но съм прекалено развълнувана за речи.

Той стисна ръцете ми в своите.

- Разбираемо е, мило момиче. Не бой се, аз ще се погрижа. В двореца ще те научат на ораторство. Ще ти е нужно.

Кметът запозна скупчилото се многолюдие с положителните ми качества, дяволито загатвайки, че съм била твърде интелигентна и красива за Петица. Стори ми се свестен човек, но понякога дори добродушните членове на по-горните касти имаха навика да се изказват покро вителствено.

Очите ми случайно попаднаха върху лицето на Аспен. Изглеждаше тъжен. Абсолютната противоположност на ведростта, с която бе удостоил Брена преди броени ми нути. Поредната игра може би? Откъснах погледа си от него.

Кметът завърши речта си и хората заликуваха, сякаш току-що бяха станали свидетели на най-вдъхновяващото слово, изнасяно някога.

Неочаквано дойде и моментът да се сбогувам с близките си. Мисти, асистентката ми, посъветва да го сторя сдържано и пестеливо, след което да я придружа обратно в колата, за да потеглим към летището.

Кота ме прегърна, заявявайки колко много се гордее с мен. После, по типично нетактичен начин, ме помоли да кажа някоя добра дума за творенията му пред принц

Максън. Измъкнах се колкото можех по-деликатно от неприятната прегръдка.

Кена плачеше.

- И бездруго толкова рядко те виждам. Какво ще правя, като те няма? - рече ми през сълзи.

- Не се тревожи. Съвсем скоро ще се прибера вкъщи.

- Друг път! Сестра ми е най-голямата красавица в цяла Илеа! Ще се влюби в теб от пръв поглед!

Защо ли всички се заблуждаваха, че всичко опира до външната красота? Пък може и прави да бяха. Може би Негово Височество не си търсеше интелигентна съпруга, а просто изящна притурка за пред камерите. Потреперих от ужас при мисълта. Но, за радост, дворецът щеше да се изпълни с много по-привлекателни от мен момичета.

Трудничко ми беше да прегърна Кена през издутия корем, но някак се справихме. Джеймс, когото почти не познавах, също дойде да ме прегърне. Следващ на опашката беше Джерад.

- Да слушаш, чу ли? Пробвай се на пианото. Обзалагам се, че си природен талант. Ще очаквам хубави новини, като се върна вкъщи.

Внезапно натъжен, Джерад просто кимна. Прегърна ме с малките си ръчички.

- Обичам те, Америка.

- И аз те обичам. Не тъгувай. Скоро ще съм си у дома.

Той кимна отново, но този път скръсти нацупено ръце. Изобщо не бях предполагала, че толкова тежко ще приеме заминаването ми. За разлика от Мей. Малката ми сестричка подскачаше на пръсти, полудяла от радост.

- О, Америка, ще станеш принцеса! Сигурна съм!

- Я да млъкваш! Предпочитам да съм Осмица и да те виждам всеки ден. Бъди добро момиче и недей да мързелуваш.

Тя кимна и поскача още малко, отстъпвайки място на баща ми, който очевидно беше напът да се разплаче.

- Тате! Недей да плачеш - хвърлих се в обятията му.

- Чуй ме хубаво, котенцето ми. И да спечелиш, и да загубиш - винаги ще си останеш моята принцеса.

- О, татенце. - Не можах да се сдържа повече. Сълзите ми рукнаха, а с тях дойдоха и страхът, тъгата, тревогите, притесненията. С едно-единствено изречение ми беше напомнил, че всичко, което ме очакваше, нямаше никак во значение.

Дори да се върнех омърсена и нежелана, той пак щеше да се гордее с мен.

Цялата тази любов ме съкрушаваше. В двореца щях да съм обградена от цели орди стражи, но по-безопасно място от обятията на баща ми не можех да си представя. Откъснах се от него и се обърнах да прегърна мама.

- Прави каквото ти казват. Спри да се цупиш и опитай да се порадваш на живота. Спазвай поведение. Усмихвай се повече. Дръж ни в течение. О! Знаех си, че ще станеш специално момиче.

С добро чувство го каза, но не това имах нужда да чуя. Нима по рождение не бях нейното специално момиче, каквото бях за тате? Опитах да се примиря с факта, че вечно щеше да иска повече за мен, повече от мен. Явно така беше с майките.

- Лейди Америка, готова ли сте? - подкани ме Мисти. Лицето ми бе извърнато от тълпата и бързо попих сълзи те си.

- Да. Готова съм.

Раницата ми вече ме чакаше в лъскава бяла кола. Моментът беше настъпил. Тръгнах към стълбичките в единия край на сцената.

- Мер!

Обърнах се. Навсякъде бих разпознала този глас.

- Америка!

Потърсих го с поглед и го видях да размахва ръце. Аспен си проправяше път през навалицата с лакти, игнорирайки възгласите на негодувание.

Очите ни се срещнаха.

Той спря на място, вторачвайки се в мен. Трудно ми беше да разтълкувам изражението по лицето му. Тревога ли го мъчеше? Разкаяние ли? При всички случаи вече беше твърде късно. Поклатих глава. Бях приключила с игрите му.

- Насам, лейди Америка - привика ме Мисти откъм дъното на стълбите. Щеше да ми е нужно време да свикна с новото си име.

- Довиждане, миличка - провикна се майка ми.

После ме отведоха.

ОСМА ГЛАВА

Пристигнах първа на летището със свит от ужас стомах. Шеметното вълнение от срещата с многочислената публика беше отшумяло и сега се изправях пред вцепеняващия страх от летенето. Щях да пътувам с още три от избраниците, затова се налагаше да овладея нервите си. Какво първо впечатление щях да направя, ако изпаднех в паническа криза?

Вече бях научила наизуст имената, лицата и кастите на всички момичета. Всичко беше започнало като терапевтично упражнение, похват за разпускане на нервите. Имах навика да запаметявам какви ли не детайли и незначителни подробности. Първоначално просто се бях оглеждала за миловидни лица и момичета, с които можех да завържа контакти в двореца. Никога през живота си не бях имала истинска приятелка. Като дете си бях играла само с Кена и Кота. Мама ми беше и учителка, и единствена колежка. Когато по-възрастните ми брат и сстра се изнесоха от дома ни, се посветих изцяло на Мей и Джерад. И на Аспен...

Само че с Аспен никога не можахме да се наречем просто приятели. Още при първия ми истински досег с него, вече бях безнадеждно влюбена.

А сега държеше ръката на друго момиче.

Слава богу, че бях сама. Не можех да си позволя да плача пред другите момичета. Болката беше непоносима. Раздираше ме отвътре. А лек нямаше.

Как изобщо бях стигнала дотук? Преди месец животът ми бе вървял в релси, а сега се озовавах в напълно непознат свят. Нов дом, нова каста, нов живот. И всичко това заради някакво си глупаво парче хартия и онази проклета снимка. Искаше ми се да избухна в сълзи, да оплача загубеното.

Чудно ми стана дали някое от другите момичета тъгуваше точно в тоя ден. Навярно всички, с изключение на мен, празнуваха. Налагаше се обаче поне да си придам ликуващ вид, понеже цял народ щеше да ни гледа.

Събрах сили за предстоящото и си наложих да стъпя здраво на крака. Щях да посрещна бъдещето с гордо вдигната глава. А що се отнасяше до всичко, което оставях в миналото -решена бях: нямаше да поглеждам назад. Дворецът щеше да е новото ми убежище. Никога повече нямаше да допусна името му да присъства в мислите ми, нито пък да се отрони от устните ми. Забранено му беше да идва с мен - собственото ми правило за предстоящото приключение.

Край.

Сбогом, Аспен.

След около половин час две момичета с бели ризи и черни панталони, също като моите, влязоха в чакалнята, придружени от собствените си асистенти. И двете се усмихваха, потвърждавайки убеждението ми, че аз единствена се давех в мъка на днешния ден.

Време беше да пусна плана си в действие. Стиснах зъби и станах да ги поздравя.

- Здрасти - казах лъчезарно. - Аз съм Америка.

- Знам коя си! - обади се момичето отдясно - блондинка с лешникови очи. Моментално я разпознах като Марли Теймс от Кент. Четворка. Изобщо и не погледна протегнатата ми за поздрав ръка, а направо се хвърли на врата ми.

- О! - възкликнах удивено. Не бях очаквала подобно нещо. Макар че бях причислила лицето на Марли към онези на симпатичните и приятелски настроени момичета, през последната седмица мама все ми беше опявала да ги възприемам като свои съпернички, така че негативната й нагласа се беше оказала заразна. Ето защо очаквах най-многото любезен поздрав от момичетата, които се готвеха за война с мен, и то в името на човек, когото не щях и да видя. Вместо това получих сърдечна прегръдка.

- Аз съм Марли, а това е Ашли. - Да, Ашли Бруйет от Аленс, Тройка. И тя имаше руса коса, само че доста по-светла от тази на Марли. А удивително сините й очи придаваха изящен вид на кроткото й лице. Изглеждаше някак крехка до Марли.

И двете бях севернячки; вероятно затова и бяха пътували заедно. Ашли ме поздрави далеч по-скромно: помаха ми кокетно и се усмихна. Не можах да преценя дали е срамежлива, или вече гледа на нас като на конкуренция. Вероятно имаше общо и с факта, че Тройките бяха научени на по-изтънчено поведение.

- Косата ти е върхът! - възкликна Марли. - Как ми се иска и аз да се бях родила червенокоска! Много свеж вид ти придава. Чувала съм, че хората с рижа коса са големи кибритлии. Вярно ли е?

Колкото и кошмарен да беше денят ми, жизнерадостното поведение на Марли ме накара да се усмихна.

- Знам ли. Аз лично понякога доста се паля, но сестра ми също е чревенокоса, а е най-милото същество на земята.

И така се впуснахме в непринуден разговор за нещата, които ни вбесяваха, и за онези, които оправяха настроението ни. Оказа се, че и тя като мен е запалена по киното, само дето на мен рядко ми се отдаваше шанс да гледам филми. Разприказвахме се за неустоимо чаровни актьори, което си беше странничко, като се имаше предвид, че вече принадлежахме към харема на Максън. Ашли се изкискваше от време на време, но само толкова. Отправехме ли й директен въпрос, отговаряше крайно сбито и пак си връщаше сдържаната усмивка.

Двете с Марли се разбирахме отлично и това ми даде надежда, че ако не друго, поне приятелка си бях спечелила. Така се раздърдорихме, че не усетихме кога мина половин час. Едва ли щяхме да се умълчим, ако не бяхме чули отекващото тракане на високи токчета по пода. Главите и на трите ни се обърнаха в тандем, а Марли така рязко зяпна, че ченето й изпука.

В наша посока се беше запътила брюнетка със слънчеви очила. В косата си носеше маргаритка, само че боядисана в червено, за да пасва на червилото й. Ханшът й се полюшваше предизвикателно с всяка крачка, а тропотът на осемсантиметровите токчета придаваше още по-голям апломб на походката й. За разлика от Марли и Ашли, тя не се усмихваше.

Но не защото страдаше. Съсредоточила се беше в целта си. Появата й на сцената трябваше да вдъхне страхопочитание. И определено го постигна у благовъзпитаната Ашли, която ахна злочесто, като я видя да се приближава.

Когато Селест най-накрая стигна групичката ни, Марли изписука някакъв поздрав, мъчейки се да прозвучи приятелски дори спрямо това страшилище. Селест я огледа презрително от глава до пети и просто въздъхна.

- Кога тръгваме? - попита вместо поздрав.

- Още не знаем - отвърнах й без ни най-малък трепет в гласа. - Благодарение на теб сме назад в графика.

Отговорът ми хич не й допадна и ми навлече високомерния й поглед. Не изглеждаше впечатлена.

- Извинявам се, но доста хора искаха да ме изпратят. Вината не е моя - усмихна се широко, сякаш беше повече от очевидно, че е предмет на обожание.

Предстоеше ми да заживея в обкръжение на ей такива госпожички. Чудесно, няма що!

Като по сценарий, на вратата отляво се появи някакъв мъж.

- И четирите избраници са тук, значи?

- О, да - отвърна захаросано Селест. Коленете на непознатия видимо омекнаха. Ясно. Така играеше новата ни приятелка.

Глътнал езика си за секунда, капитанът бързо се опомни.

- Така. Дами, ако обичате, последвайте ме към самолета. Време е да ви отведем в новия ви дом.

Полетът, който се оказа стряскащ само при излитане и кацане, продължи няколко кратки часа. Предложиха ни филми и храна, но мен ме интересуваше единствено гледката през илюминатора. Обзалагах се, че Мей би заподскачала от радост, чувайки за тази част от приключението ми, макар и принцът още да не присъстваше на сцената.

- Да знаеш колко е изтънчена само - прошепна ми Марли, кимвайки с глава към Ашли. Седяхме на срещуположни меки седалки в предния край на малкия самолет. - Още откакто се видяхме се държи като истинска дама. Силна конкуренция ще е. - Въздъхна тя в заключение.

- Не гледай така на нещата - посъветвах я аз. - Вярно, ще се целиш да стигнеш до финала, но не трябва да е за сметка на друго момиче. Просто бъди себе си. Пък кой знае? Може би Максън харесва по-естествени момичета.

Марли премисли думите ми.

- Май имаш право. Колкото и да се мъча, не мога да я намразя. Страшно добричка е. И много красива. - Съгласих се с кимване, а гласът на Марли се сниши до шепот: - Селест обаче...

Ококорих очи и поклатих глава.

- Знам. Едва от час се познаваме, а вече нямам търпение да я натирят вкъщи.

Марли възпря смеха си с длан.

- Не обичам да злословя по адрес на хората, ама е толкова агресивна. А даже не сме в присъствието на принца. Малко ме притеснява.

- Недей - приканих я. - Момичета като нея сами си вкарват главата в торбата.

Марли въздъхна.

- Дано си права. Понякога ми се ще...

- Какво?

- Ами, понякога ми се ще Двойките да знаеха какво е да се отнасят с тях, както те се отнасят с нас.

Кимнах. Никога досега не се бях поставяла на едно ниво с Четворка, но като че ли се намирахме в сходно положение. Не принадлежеше ли човек към Втора или Трета каста, директно попадаше в общата графа на мизерниците.

- Благодаря ти, че си говориш с мен - каза Марли. - Опасявах се, че всяка ще е сама за себе си, но двете с Ашли се държите много мило. Може пък да си изкараме добре. - Гласът й се оживи от надежда.

Аз не бях чак такава оптимистка, но й се усмихнах в отговор. Нямах причина да отбягвам Марли, нито пък да подхождам грубо към Ашли. Останалите претендентки може и да не бяха толкова дружелюбни.

На кацане ни посрещна тишина. Прекосихме разстоянието от самолета до терминала, съпроводени от служители на охраната. Отвориха ли ни вратите обаче, в ушите ни отекнаха пронизителни крясъци.

Залата беше препълнена с шумни, въодушевени посрещани. Специално за нас беше направена пътека от златист килим и ограждащи колчета с опънати помежду им въженца. На равни интервали по продължението й бяха разположени охранители, които се оглеждаха зорко, готови да реагират при първи сигнал за опасност. Да се чуди човек толкова ли си нямаха по-важна работа?

За щастие, Селест водеше малката ни групичка и като я видях да помахва на струпалата се публика, прогоних импулса да се скрия в някой ъгъл и последвах примера й. Камерите регистрираха всяко наше движение, затова се радвах, че не аз бях тръгнала най-отпред.

Трепетно вълнение заля публиката. Тези хора щяха да ни приемат в домовете си, затова нямаха търпение да видят за пръв път новите участнички. Един ден някоя от нас щеше да се превърне в следващата им кралица.

От всички краища на претъпкания терминал викаха името ми и за броени секунди поне десетина пъти врътнах глава в различна посока. Очите ми се спряха дори на табели с думата „Америка“. Обзе ме чувство за нереалност. Конкурсът едва започваше, а вече имаше хора - хора от всевъзможни касти и окръзи, които се надяваха аз да спечеля. Сръчка ме леко усещане на вина, като си представих, че ще ги разочаровам.

Сведох глава за секунда и погледът ми попадна на момиченце, вкопчило се във въжето. Сигурно нямаше и дванайсет. В ръката си държеше табела с надпис ЧЕРВЕНОКОСКИТЕ СА СУПЕР! на фон от разноцветни звездички. В единия ъгъл имаше нарисувана малка корона. Знаех, че съм единствената червенокоска в конкурса, а и ми направи впечатление, че косата на почитателката ми беше почти същият нюанс като моята.

Момиченцето си поиска автограф. Иззад нея изскочи желаещ за снимка; трети пък искаше да ми стисне ръката. Така извървях почти цялата пътека, обръщайки се на няколко пъти, за да отделя внимание и на хората от другата страна на заграждението.

Последна се измъкнах от златния килим, а другите момичета ме чакаха вече двайсет минути. Честно казано, вероятно още повече щях да се забавя, ако другата групичка претендентки не се бяха появили на хоризонта. Стори ми се обаче някак грубо да отнемам от времето им.

Като се качих в колата, Селест повдигна вежди, но аз не й обърнах грам внимание. Все още не можех да проумея как толкова бързо се бях приспособила към нещо, от което бях изпитвала панически страх. Бях преживяла изпращането, срещата с първите момичета,

първия си полет и контакта с тълпите фенове. И то без да се посрамя публично.

Сетих се за камерите, които бяха проследили пътя ми през терминала, и си представих цялото семейство пред телевизора. Надявах се да се гордеят с мен.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Дори след грандиозното посрещане на летището край пътищата до двореца се бяха стекли маси ентусиазирани доброжелатели. Неприятното беше, че ни забраниха да сваляме прозорците на колата, за да ги поздравяваме. Телохранителят на предната седалка ни каза, че вече трябвало да се възприемаме като протежета на кралското семейство. Макар и да имахме много почитатели, съществуваха и хора, на които окото не би мигнало да уязвят принца и дори монархията, наранявайки нас.

Наложи ми се да седя до Селест в колата - луксозна лимузина с два реда седалки отзад, обърнати една към друга, и затъмнени стъкла. Марли, която беше до Ашли на отсрещната седалка, искреше от радост, надничайки през прозорците, и нищо чудно - името й бе изписано на цял куп табели. Едва ли можеха току-така да се преброят поддръжниците й.

Името на Ашли също се мярваше тук-там, почти колкото това на Селест и доста по-често от моето. Както подобаваше на една истинска дама, момичето прие новопридобитата си слава съвсем недраматично. Селест обаче беше почервеняла от злоба.

- Какво е направила според теб? - прошушна в ухото ми, докато Марли и Ашли си говореха за дома.

- Какво имаш предвид? - попитах дискретно.

- За да стане толкова популярна. Дали не е подкупила някого? - студените й очи се впиха в Марли, преценявайки я нагло.

- Тя е Четворка - отвърнах леко неуверено. - Откъде ще вземе пари за подкуп?

Селест изцъка с език.

- Моля ти се. Едно момиче и по друг начин може да си плати - заяви злостно и се обърна към прозореца.

Отне ми известно време да осмисля думите й и намекът изобщо не ми допадна. Не само защото беше повече от очевидно, че безкористно момиче като Марли не би си помислило дори да преспи с някого, за да излезе начело - изобщо да наруши какъвто и да е закон, а и защото започвах да си давам сметка, че животът в кралския дом се очертаваше по-порочен, отколкото предполагах.

Все още пред мен не се разкриваше особено добра гледка към двореца, но пък видях стените му. Бяха бледожълти на цвят и много, много високи. Двама стражи заемаха постовете си над всяко от крилата на внушителната порта. Като ни пропуснаха вътре, се озовахме на дълга чакълеста алея, която обикаляше покрай голям фонтан и водеше към входната врата и струпаните отпред служители.

След прибързан поздрав, две жени ме хванаха за ръцете и ме поведоха към входа.

- Простете за темпото, госпожице, но групата ви закъсня - обясни едната.

- Опасявам се, че вината е моя. Малко се поразприказвах на летището.

- С почитателите? - учуди се другата.

Двете си размениха непонятни за мен погледи, след което ме повлякоха нанякъде, разяснявайки припряно какво се крие зад вратите по пътя ни.

Отдясно се намирала трапезарията, отляво - Банкетният салон. В бързината ми се мярнаха просторни градини отвъд стъклените врати и много ми се прииска да поспрем. Още преди да съм проумяла накъде ме водят, жените ме тикнаха в огромна стая, същински кошер с кипяща дейност вътре.

Насред блъсканицата се отвори тясна пролука, разкривайки редове от огледала, заредени с момичета, върху чиито коси и нокти се трудеха цял куп специалисти. Покрай десетките закачалки с дрехи се разнасяха викове като „Намерих боята!“ и „С това изглежда дундеста“.

- Ето ги! - Една жена, очевидно разпоредителката, си проправи път към нас. - Аз съм Силвия. Говорихме по телефона. - Заяви тя вместо по-нататъшно представяне и директно мина към работата: - Като начало трябва да ти направим няколко предварителни снимки. Ела насам. - Нареди, посочвайки табуретка в специално оборудван фотографски кът. - Не се стеснявайте от камерите, дами. Подготвяме извънреден материал за преобразяването ви; все пак всяко момиче в Илеа ще си мечтае да изглежда като вас след днешната ни работа.

Чак тогава забелязах, че цели операторски екипи блуждаеха из стаята, интервюираха момичетата и ги снимаха от глава до пети. Като събраха достатъчно материал, Силвия започна да раздава заповеди.

- Отведете лейди Селест в първа гримьорна, лейди Ашли - в пета... и като гледам, десета тъкмо се освобождава. Започвайте лейди Марли там, а лейди Америка водете в шеста.

- Слушай сега - заговори ме нисък, тъмнокос мъж, придърпвайки ме към стол с цифрата шест на облегалката. - Трябва да обсъдим имиджа ти. - Заяви делово.

- Имиджът ми? - Нямаше ли да съм себе си? Нали уж точно това ми спечели участие?

- Какво излъчване да ти придадем? С тая червена коса можеш да си дяволски добра изкусителка, но ако държиш на по-скромен фасон, така да бъде - обясни сериозно стилистът.

- Нямам намерение да се правя на чучело, за да угодя на някакъв си тип, когото дори не познавам. - Нито пък харесвам, добавих наум.

- И таз добра. Май си имаме личност, а? - рече напевно, сякаш говореше на дете.

- Всеки човек е личност.

Мъжът ми се усмихна.

- Хубаво де. Няма да променяме имиджа ти, просто ще го подчертаем. Трябва да те поошлайфам тук-там, но пък ненавистта ти към фалша може да се окаже най-положителната ти черта. Не я предавай, гълъбче. - Потупа ме по гърба и се отдалечи, изпровождайки цяла група жени към мен.

Не предполагах, че като каза „поошлайфам“, говореше буквално. Няколко служителки се хванаха да жулят тялото ми, понеже очевидно ми нямаха вяра, че ще се справя сама. След това всяко видимо кътче от кожата ми бе щателно намазано с лосиони и масла с аромат на ванилия, който, подшушна ми една от козметичките, бил любимият на Максън.

След като се увериха, че съм станала достатъчно „шлифована“ и ароматна, насочиха вниманието си към ноктите ми. Изпилиха ги, излъскаха ги и като с магическа пръчица загладиха щръкналите покрай тях кожички. Обясних им, че предпочитам да не използват цветен лак, но горките така се разочароваха, че им позволих да лакират ноктите на краката ми. За щастие, подбраха приятен неутрален нюанс.

После тумбата козметички се прехвърли на следващата претендентка, а аз останах в стола си, кротко очаквайки поредния етап на разкрасяването. Покрай гримьорната намина снимачен екип и насочи камерата към ръцете ми.

- Не мърдай - заповяда ми операторката, оглеждайки с присвити очи ноктите ми. -Лакирали ли са те изобщо?

-Не.

Жената въздъхна, снима за архива и продължи нататък.

И в моите гърди се надигна уморена въздишка. С ъгълчето на дясното си око отчетох някакво рязко движение. Обърнах глава в посоката, от която идваше, и видях едно от момичетата да се пули в нищото, докато кракът й подскачаше конвулсивно нагоре-надолу под фризьорската пелерина, с която я бяха наметнали.

- Добре ли си? - загрижих се.

Гласът ми я изтръгна от транса. Погледна ме печално.

- Искат да ме изрусят. Твърдят, че русото щяло да подхожда на кожата ми. Просто съм на тръни.

Поусмихна ми се нервно, а аз й отвърнах.

- Казваш се Соси, нали?

- Аха - този път усмивката й беше по-широка. - А ти си Америка. - Кимнах утвърдително. - Подочух, че си дошла с онази Селест. Ужасна е!

Врътнах очи. Още с пристигането ни, на всеки няколко минути цялата стая се огласяше от крясъците на Селест по една или друга служителка: ту „Донеси ми това!“, ту „Разкарай се от пътя ми!“.

- Идея си нямаш - измърморих и двете се закискахме. - Чуй какво, мен ако питаш, косата ти е страшно хубава. - Наистина ми харесваше. Нито твърде тъмна, нито твърде светла, и завидно гъста.

- Благодаря.

- Щом не искаш да я изрусяваш, не ги слушай.

Соси се усмихна, но явно се чудеше дали й предлагам приятелски съвет, или лоша услуга. Преди да е успяла да ми отговори, две банди стилисти ни връхлетяха и така се развикаха, че беше невъзможно да довършим разговора си.

Измиха, подхраниха, хидратираха и загладиха косата ми. По принцип я носех дълга и на черта - обикно-вено мама ме подстригваше, а възможностите й дотам се простираха, но когато тайфата коафьори приключи с мен, беше с няколко сантиметра по-къса и на пластове. Ефектът ми допадна; всяко снопче коса улавяше светлината по различен начин. Някои момичета се сдобиха със светли кичури, а други, като Соси, претърпяха пълна промяна на цвета. Поне моите фризьори споделяха мнението ми, че трябва да си остана червенокоса.

Гримът ми беше поверен на една голяма хубавелка. Помолих я да не се престарава и резултатът ми хареса. Много от другите момичета изглеждаха подмладени или състарени, или просто разкрасени след финалните щрихи. Аз продължавах да приличам на себе си. Селест - също, понеже бе настояла сама да се нацапоти.

През по-голямата част от процедурите бях минала по халат и след като приключиха с разхубавяването, ме отведоха при закачалките с тоалети. Етикет с името ми висеше от лост, побрал седем закачалки с рокли - по една за всеки ден от седмицата. Явно проектопринцесите не носеха панталони.

В крайна сметка ме премениха в кремаво. Моделът беше с голи рамене, следваше идеално талията ми и стигаше до коленете. Отговорничката по тоалетите я определи като ежедневна рокля. Уведоми ме, че вечерните рокли ще намеря в стаята си, където скоро щяха да занесат и тези. После забоде сребърна значка с името ми в горния край на кремавата рокля. Най-накрая ми помогна да се пъхна в обувки, които нарече „котешки токчета“, и ме изпрати във фотографското ъгълче, за да ми направят снимка след разкрасяването. От там ме поканиха в едно от четирите обособени кътчета покрай стената. Всяко разполагаше с табуретка, снимачен фон и видеокамера.

Седнах и зачаках. На стола до мен се настани жена с папка в скута си и ме помоли за търпение, докато открие документите ми.

- Какво ще правим? - поинтересувах се аз.

- Ще снимаме предаване за трансформацията ви. Тази вечер ще се излъчи материалът за пристигането ви, видеото от преобразяването е предвидено за сряда, а в петък е първото ви участие в Илейски осведомителен бюлетин. Народът е виждал ваши снимки и знае по малко за вас от информацията в молбите ви за кандидатстване - обясни жената, измъквайки няколко листа от папката. После сключи пръсти в скута си и продължи: - Но е важно да спечелите истински привърженици, а това няма да стане, без да им разкриете повече за себе си. Затова ще ви вземем по едно кратко интервю, а съветът ми към теб е да се представиш максимално добре в бюлетина и да не страниш от екипа ни в двореца. Няма да сме наоколо всеки ден, но честичко ще ви навестяваме.

- Добре - съгласих се смирено, макар хич да не ми се говореше пред обектива. Имах чувството, че окото на камерата нарушава личното ми пространство.

- Разговаряме с Америка Сингър, нали така? - попита ме репортерката секунди след светването на червената лампичка на камерата.

- Да - опитах да не допускам напрежението в гласа си.

- Ако трябва да съм откровена, не изглеждаш особено трансформирана. Ще ни разкажеш ли в какво се състояха днешните разкрасяващи процедури?

Замислих се.

- Подстригаха косата ми на пластове. Харесвам се така. - Прокарах пръсти през медните си кичури, любувайки се на мекотата им след професионалната грижа. - Освен това ме поглезиха с ванилов лосион. Май мириша на десерт. - Пошегувах се, душейки ръката си.

Репортерката се засмя.

- Наистина изглеждаш прекрасно. И роклята много ти отива.

- Благодаря - отвърнах й, оглеждайки новия си тоалет. - Не нося често рокли, така че ще ми е нужно малко време да свикна.

- Предполагам - съгласи се жената. - Петиците сте малцинство в Избора: едва три. Как се чувстваш дотук?

Разтършувах се из съзнанието си за дума, комплексно описваща всичко преживяно в този дълъг ден. От огорчението, което изпитах на площада, до вълнението от полета и приятелството с Марли.

- Изненадана - отвърнах накрая.

- Несъмнено предстоят още по-изненадващи дни - отбеляза репортерката.

- Надявам се поне малко по-спокойни - въздъхнах аз.

- Каква е моментната ти оценка за конкуренцията?

Преглътнах сухо.

- Момичетата са много свестни. - С едно отчетливо изключение, разбира се...

- Мм-хмм - явно не бях отговорила много убедително. - А доволна ли си от новата си визия? Притесняваш ли се, че някой ще те засенчи?

Замислих се над въпроса. Ако отговорех с „не“, щях да прозвуча надменно, ако отговорех с „да“ - малодушно.

- Смятам, че професионалистите успяха да подчертаят индивидуалната красота на всяко от момичетата.

- Добре, мисля, че е достатъчно - каза жената с усмивка.

- Това ли беше?

- Трябва да вместим трийсет и пет интервюта в предаване от час и половина, така че разполагаме с предо-статъчно материал.

- Добре. - Е, не боля.

- Благодаря ти за отделеното време. Можеш да седнеш на ей онзи диван, докато дойдат за теб.

Станах и се преместих на големия извит диван в ъгъла. Две непознати момичета си говореха дискретно в единия му край. Огледах се из стаята и чух, че последната групичка участнички пристига всеки момент. Край гримьорните се завихри ново суетене. Така се бях загледала, че изобщо не разбрах кога Марли е седнала до мен на дивана.

- Марли! Косата ти!

- Знам. Ддьлжиха я. Смяташ ли, че Максън ще я хареса? - изглеждаше истински разтревожена.

- И още как! Че кой мъж не би си паднал по такава разкошна блондинка? - насърчих я с престорена усмивка.

- О, Америка, толкова си мила. Всички на летището полудяха по теб.

- Просто се държах любезно. И ти се запозна с доста почитатели - отвърнах на комплимента й.

- Да, но поне с наполовина по-малко от теб.

Сведох глава, леко смутена от хвалбите заради постъпка, която ми беше дошла отвътре. Като вдигнах поглед, очите ми попаднаха на другите две момичета. Емика Брас и Саманта Лоуел - знаех имената им, макар и да не се бяхме запознали още. Гледаха ме доста странно, което ме учуди. Преди да съм успяла да разтълкувам поведението им, Силвия изникна отнякъде.

- Така, момичета, готови ли сме? - провери часовника си и ни огледа една по една. -Хайде да разгледаме двореца набързо, а после ще ви заведа в стаите ви.

Марли плесна с ръце и четирите станахме. Силвия ни уведоми, че помещението, което сега използвали за гримьорна и гардеробна, било така нареченият Дамски салон. Кралицата, прислужниците й и няколко други дами от кралското семейство редовно се събирали тук.

- Свиквайте с обстановката - доста време ще прекарвате в тази стая. На влизане сте подминали Банкетния салон, където обикновено се провеждат големите приеми и тържества. Ако бяхте повече, там щяхте да се храните. Но в нашия случай трапезарията ще е напълно достатъчна. Да я огледаме набързо.

Кралското семейство щеше да се храни на самостоятелна трапеза. Участничките щяха да бъдат настанени на две дълги маси пред кралската, така че цялостната подредба образуваше буквата „П“. Местата ни вече бяха обозначени с елегантни табелки. Моето се намираше между Ашли и Тайни Лий, която бях забелязала по-рано в Дамския салон; насреща ми щеше да седи Крие Амбърс.

Излязохме от трапезарията, тръгнахме надолу по голямо стълбище и разгледахме стаята, от която се излъчваше Илейски осведомителен бюлетин. Като се върнахме на горния етаж, Силвия ни показа коридора, по който се намираха работните кабинети на краля и Максън. В този участък от двореца не ни беше позволено да стъпваме.

- И още едно забранено място: третият етаж. Там се помещават спалните на кралското семейство и натрапниците ще бъдат санкционирани, вие ще заемате голяма част от стаите за гости на втория етаж. Не се притеснявайте обаче; има къде да настанят и неочакваните посетители. А през тези врати се излиза към задната градина. Здравейте, Хектор, Марксън. - Стражите от двете им страни й кимнаха за поздрав. Отне ми малко време да проумея, че внушителната арка отдясно представляваше страничен вход към Банкетния салон, от което следваше, че Дамският салон пък се намираше точно зад ъгъла. Гордеех се с чувството си за ориентация. Все пак дворецът наподобяваше заплетен лабиринт.

Силвия продължи:

- Не ви е позволено да напускате кралския дом при каквито и да било обстоятелства. През деня са предвидени часове за разходка из градината, но и за това ви е нужно разрешение. Тези ограничения са съобразени с протокола за сигурност. Колкото и защитни мерки да се предприемат, случвало се е бунтовници да проникнат през оградните стени.

По гръбнака ми пробягаха студени тръпки.

Свърнахме зад един ъгъл и се качихме по масивно стълбище до втория етаж. Килимите бяха като тучна ливада под обувките ми; имах чувството, че ходилата ми цели потъват измежду нишките им. Високите прозорци пропускаха изобилна светлина и всичко ухаеше на стоплени от слънцето цветя. По стените висяха огромни картини, изобразяващи предишни крале, както и някои държавници от някогашна Америка. Поне аз за такива ги взех, съдейки по липсата на корони.

- В стаите си имате всичко необходимо. Ако интериорът не ви устройва, просто кажете на прислужниците. Всяка от вас ще разполага с по три. И те ви очакват в стаите. Ще ви помогнат с разопаковането на багажа и приготовленията за вечеря. Преди да се явите в трапезарията тази вечер, ще се съберете в Дамския салон, където ще ви пуснем днешната емисия на Илейски осведомителен бюлетин. Следващата седмица и вие самите ще имате честта да излезете на кралската сцена! Тази вечер ще можете да видите част от кадрите от изпращанията ви и пристигането в двореца. Несъмнено ще е интересно. За ваше сведение, принц Максън още не е гледал видеоматериала. Ще го види по едно и също време с целия илейски народ. А утре ще се запознаете официално с Негово Височество. Днес всички претендентки ще вечеряте заедно, за да се опознаете, а от утре играта започва!

Преглътнах тревожно. Правила, изисквания, публика - всичко това ми идваше в повече. Исках единствено да се усамотя с цигулката си.

Обиколихме втория етаж, оставяйки момичета по стаите им. Моята беше скътана зад един ъгъл и споделяше малкото си вестибюлче със стаите на Бариел, Тайни и Джена. Радвах се, че не е в центъра на суматохата, като тази на Марли например. Поне така имах шанс за малко спокойствие.

Когато Силвия ми пожела „приятна вечер“, отворих вратата, а от вътре ме посрещнаха удивените възклицания на трите прислужнички. Едната шиеше в ъгъла, а другите две чистеха вече идеално чистата стая. Спуснаха се към мен и се представиха като Луси, Ан и Мери, но почти на момента забравих коя коя беше. Едва ги убедих да си тръгнат. Не исках да прозвуча грубо, понеже си личеше с какво нетърпение очакват нарежданията ми, но имах нужда да остана сама.

- Просто искам да подремна малко. Сигурна съм, че и вашият ден е бил тежък с всичките тези подготовки. Най-много ще ми помогнете, ако ме оставите да си почина. Тъкмо и вие ще поотморите, а като дойде време за бюлетина, моля да ме събудите.

Слугините посрещнаха предложението ми с куп благодарности и поклони, маниер от който се опитах да ги отуча, а после ме оставиха сама в стаята. Не се почувствах по-добре. Пробвах да се изтегна на леглото, но всичките ми мускули се бяха вкочанили, отказвайки ми да изпитам поне мъничко комфорт в тази така чужда обстановка.

В единия ъгъл ме чакаха цигулка, китара и великолепно пиано, но нямах сили да им обърна внимание. Раницата ми си седеше неразопакована в края на леглото - и тази работа ми се струваше къртовска. Знаех, че са ми оставили хубави нещица в гардероба, в скрина, в

банята, но ми липсваше изследователски дух.

Не помръднах от леглото. Макар и да ми се струваха едва броени секунди, съзнавах, че бяха минали часове, преди прислужниците да почукат плахо на вратата ми. Поканих ги да влязат и дори им позволих да ме облекат. Така искрено се стремяха да ме улеснят, че просто сърце не ми даде да ги отпратя отново.

Прибраха част от косата ми назад с помощта на тънки фибички и освежиха грима ми. Спряха се на рокля в тъмнозелено с дължина до пода - а тя, подобно на целия ми останал гардероб, беше лично тяхна изработка. Ако не се бях качила на ниските котешки токчета, щях да я настъпвам при всяка крачка. Точно в шест Силвия почука на вратата и помоли с трите ми съседки да я придружим до фоайето в дъното на коридора, където изчакахме и останалите момичета. После тръгнахме надолу по стълбището към Дамския салон. Двете с Марли се намерихме и извървяхме пътя заедно.

Тракането на трийсет и пет чифта токчета по мраморните стъпала огласи двореца като барабанен бой на елегантен марш. Размениха се няколко приглушени думи, но повечето момичета крачеха мълчаливо. Когато подминавахме трапезарията, ми направи впечатление, че вратите са затворени. Дали кралското семейство не се наслаждаваше на последната си вечеря в своя досегашен състав?

Странно ми беше, че уж им гостувахме, пък още не ни бяха посрещнали лично.

Дамският салон беше префасониран. Огледалата и закачалките с дрехи ги нямаше, а на тяхно място се бяха появили маси със столове и няколко доста удобни на вид дивана. Марли привлече погледа ми, кимвайки към един от тях, и двете седнахме заедно.

Когато всички момичета си намериха място, пуснаха телевизора и изгледахме бюлетина. Не липсваха обичайните известия - промените в планираните бюджети, ходът на войните, поредната бунтовническа офанзива срещу Изтока, а накрая последният половин час беше отреден на Гаврил и коментара му върху кадрите от първия ни ден в конкурса.

- Тук госпожица Селест Нюсъм се сбогува с множеството си почитатели в Клермонт. Повече от час тази очарователна млада дама не можа да се откъсне от тълпата изпращачи.

Видях Селест да се усмивка самодоволно на образа си върху екрана. Седеше до Бариел Прат, чиято права като конска грива коса, дълга до кръста, беше толкова руса, че чак бяла. Гърдите й бяха гигантски: по-завоалирано описание не им подхождаше. Преливаха от бюстието й, под- мамвайки погледите на околните.

Бариел беше красива, но по онзи банален начин. Двете със Селест си бяха лика-прилика. Нещо в тази мила картинка ме подсети за сентенцията „Дръж враговете си близо“. Явно се бяха набелязали една друга като най- опасна конкуренция.

- И други момичета от Средния изток се радваха на голяма популярност. Сдържаният, изискан маниер на Ашли Бруйет моментално я откроява като една истинска дама. Участничката заплени публиката със смиреното си изящество и неоспорима прилика с кралицата. Лъчезарната Марли Теймс от Кент пък зарадва изпращачите си с изпълнение на националния химн под оркестров съпровод. - На екрана се смениха няколко снимки, на които Марли, въоръжена с неизменната си усмивка, прегръщаше различни хора от окръга си. - Доста от интервюираните днес граждани посочиха госпожица Теймс като своя фаворитка.

Марли се пресегна и стисна ръката ми. Този малък жест спечели симпатиите ми докрай.

- Лейди Теймс пристигна в компанията на Америка Сингър, една от едва трите представителки на Пета каста, попаднали в Избора. - Изглеждах изненадващо добре, предвид потиснатото ми настроение в онзи момент. Спомнях си единствено тъгата, която ме беше обзела пред многолюдната публика. Но подбраните кадри на търсещия ми поглед ми придаваха някак зрял, всеотдаен вид. Прощалната прегръдка с баща ми беше истински трогателен момент.

И все пак не можеше да се мери с материала от летището.

- Но както знаем, кастовата принадлежност е без значение в Избора и лейди Америка се доказа като достойна претендентка. Младата дама си спечели множество привърженици на летището в Анджелис, където отдели време за снимки, автографи и разговори с хората. Госпожица Америка Сингър не се бои да изцапа ръцете си - качество, което следващата ни принцеса несъмнено трябва да притежава.

Почти всички очи в салона се обърнаха към мен. В погледите им разчетох същата оная нотка, която бях усетила в отношението на Емика и Саманта преди няколко часа. Внезапно проумях причината. Намеренията ми нямаха значение. Никой в салона не подозираше, че съм дошла насила. В очите на конкурентките си бях заплаха. Повече от ясно си личеше, че не ме искаха между себе си.

ДЕСЕТА ГЛАВА

По време на вечерята не посмях да вдигна очи от масата. В Дамския салон имах опората на Марли, с която се погаждахме. Но тук, притисната между съпернички, чиято омраза ме обливаше на талази, се чувствах пълна страхливка. Единствения път, когато се осмелих да отлепя поглед от чинията си, Крие Амбърс извъртя заплашително вилица в моя посока. Дори благонравната Ашли се цупеше и не ми говореше. Идваше ми да избягам в стаята си.

Не разбирах какво толкова е станало. Хората от народа ми симпатизираха, но какво от това? Зад стените на двореца нямаха никаква власт; табелите и окуражителните им възгласи бяха безсилни тук.

Вече се чудех да им благодаря ли, или да ги проклинам за вниманието.

Реших да се съсредоточа върху храната. Последно бях яла пържола на коледната вечер преди няколко години. Знаех, че мама се старае в кухнята, но такова съвършенство не можеше да постигне. Месото направо се топеше в устата, сочно и ароматно. Прииска ми се да споделя възторга си с някого, но уви. Марли я нямаше наблизо. Огледах се плахо из трапезарията. Новата ми приятелка си бъбреше дискретно със съседните момичета.

Как го постигаше? Нали и нея бяха обявили за една от фаворитките? Как съумяваше да предразположи околните?

Десертът представляваше пъстра плодова салата с ванилов сладолед. Имах чувството, че никога през живота си не бях близвала храна. Ако това беше истинският й вкус, то тогава какво бях яла до този момент? Сетих се за Мей и споделената ни любов към сладкото. Направо щеше да оближе паничката. А и несъмнено щеше да обере точките в тази игра.

Не ни беше позволено да ставаме от масата, докато всички не се навечерят, а след това - директно по леглата.

- Все пак на сутринта ви предстои да се запознаете лично с принц Максън и трябва да сте свежи - аргументира се Силвия. - Нали е бъдещият съпруг на някоя от вас.

Из салона се разнесоха няколко въздишки.

При този поход по стълбището тракането на токчета беше осезаемо по-кротко. Нямах търпение да се отърва както от високите обувки, така и от роклята. В раницата си имах един-единствен чифт лично мои дрехи и ми дойде наум да ги облека, само и само да се почувствам себе си, макар и за момент.

Като стигнахме коридора, всички се разпръснахме към стаите си. Марли ме издърпа настрани.

- Добре ли си? - загрижи се тя.

- Да. Просто няколко момичета ме гледаха странно по време на вечеря - опитах да не прозвуча хленчещо.

- Леко са попритеснени, задето те харесаха толкова хора - махна небрежно с ръка тя.

- Но и теб те харесаха. На колко табели пишеше името ти? Как така момичетата не те гледаха на кръв?

- Май не си прекарвала много време в момичешки компании, а? - усмихна ми се дяволито, сякаш да ми загатне какво се случваше.

- Не. Общувам главно със сестрите си - признах си.

- Домашно образование, предполагам?

-Да.

- Е, аз пък посещавам училище заедно с други Четворки, всичките момичета, и им знам номерата. Работата опира до това да влезеш под нечия кожа, да опознаеш най-дълбоките му страхове. Много от момичетата ми правят двусмислени комплименти, пускат ми хапливи коментарчета. Знам, че на пръв поглед изглеждам общителна, но дълбоко в себе си съм свенлива, и тяхната цел е да подронят фасадата ми с думи.

Сбръчках чело. Правеха го умишлено?

- А ти... каквато си тихичка и загадъчна...

- Не съм загадъчна - прекъснах я аз.

- Само малко. А понякога хората се колебаят дали да разтълкуват мълчанието като самоувереност, или като плахост. Затова те гледат така, сякаш си нищожество, имайки надеждата, че и ти ще започнеш да се възприемаш по този начин.

- Хм. - Имаше логика. Питах се с коя ли черта на характера си предизвиквах самозащитна реакция у хората. - И каква е тайната ти? Как ги надвиваш?

Тя се усмихна.

- Не им обръщам внимание. Една позната например така се вбесява, ако не успее да ти развали настроението, че просто се нацупва и млъква. Така че - спокойно. Трябва само да се преструваш, че нападките им не ти влияят.

- Действително не ми влияят.

- Почти ти хванах вяра... но не съвсем. - Изкиска се тихичко и топлият й глас се изпари в смълчания коридор. - Можеш ли да повярваш, че на сутринта най-накрая ще го срещнем? - Попита ме неочаквано, насочвайки разговора ни към по-важни за нея въпроси.

- Всъщност не мога. - Възприемах Максън като призрак в двореца: някакво смътно присъствие, което така и не се материализираше.

- Ами освен да ти пожелая успех утре. - Личеше си, че го каза от сърце.

- Аз пък ти желая още по-голям успех, Марли. Сигурна съм, че принц Максън ще е изключително щастлив да се запознае с теб. - Стиснах ръката й веднъж.

Тя ми благодари с развълнувана, но и леко плаха усмивка, после се отправи към стаята си.

Когато влизах в своята, през отворената врата отсреща дочух Бариел да мъмри една от прислужничките си. Тя ме видя и тресна вратата в лицето ми.

Много мило, няма що!

Естествено, и моите прислужнички ме очакваха в стаята, готови да ми помогнат със събличането и вечерния тоалет. Нощницата ми, оскъдно зелено парцалче, лежеше опъната на леглото. И трите бяха проявили благовъзпитаността да не пипат раницата ми.

Действаха чевръсто, но внимателно. Безупречно бяха усвоили рутината, но не претупваха нито стъпка от нея. Вероятно грижите им трябваше да ме отпуснат, но, честно казано, предпочитах да ме оставят сама. И все пак ми беше съвестно да ги пришпорвам, докато миеха ръцете ми, развързваха корсета на роклята ми и прикрепваха сребърната значка с името ми върху копринената нощничка. Цялото това внимание ме караше да се чувствам неловко, а те не спираха с въпросите. Постарах се да им отговарям възможно най-вежливо.

Да, вече бях видяла всички претендентки. Не, не ми се струваха особено разговорливи. Да, вечерята беше приказна. Не, тази вечер нямаше предвидени срещи с принца. Да, страшно уморена бях.

- И си мечтая единствено да поспя малко - прикачих към края на последния отговор, силно надявайки се да схванат намека ми.

Като че ли останаха разочаровани. Побързах да закърпя положението.

- Много съм ви благодарна за помощта, но просто съм привикнала към по-уединен живот. А цял ден не можах да си поема въздух от хора.

- Но, лейди Сингър, наша задача е да ви служим. За това ни се плаща - обясни най-главната от трите. Вече бях запомнила, че името й е Ан. Тя като че ли командваше парада, докато бъбривата Мери и свитичката Луси просто изпълняваха.

- Наистина оценявам желанието ви да помогнете и определено ще се възползвам от услугите ви сутринта. Но тази вечер ми е нужна единствено почивка и малко време насаме с мислите ми. Пък и утре ми трябвате свежи, нали така?

Трите се спогледаха.

- Е, така е - съгласи се Ан.

- Поне една от нас трябва да остане в стаята ви, докато спите. В случай че имате нужда от нещо - намеси се угрижено Луси, напрегнато очаквайки да чуе решението ми. Понякога гласът й трепереше, навярно заради вродената й свенливост.

- Ако ми потрябва нещо, ще позвъня със звънчето. А и едва ли ще мога да се отпусна, ако знам, че някой ме наблюдава.

Пак си размениха скептични погледи. Сещах се за един-единствен начин да сложа край на тая сцена, но хич не ми се искаше да прибягвам до него.

- Наредено ви е да ми се подчинявате, права ли съм?

Трите кимнаха обнадеждено.

- В такъв случай ви заповядвам да си лягате. Ще ви чакам сутринта. Моля.

Ан се усмихна. Явно схващаше замисъла ми.

- Да, лейди Сингър. Спокойна нощ - поклониха ми се и напуснаха мълчешком стаята. На излизане Ан се обърна да ме погледна отново. Явно не си ме беше представяла така. Но изненадата май й допадаше.

След като си тръгнаха, събух луксозните пантофи и се разтъпках боса по пода. Чувството беше приятно, някак естествено. Заех се да разопаковам багажа си и приключих за нула време. Оставих дрехите в раницата, а нея пъхнах в гигантския гардероб. Хвърлих поглед и на роклите по закачалките. Бяха само няколко - достатъчно за едноседмичен престой. Предполагам така беше и в другите стаи. Защо да майсторят повече рокли за момиче, което можеше да напусне двореца още на следващия ден?

Събрах малкото семейни снимки, които носех в себе си, и ги закрепих в рамката на огледалото. Толкова голямо беше, че имаше място и за тях, и за цялото ми отражение. Бях си взела малка кутийка с лични джунджурии - любимите ми обеци, панделки и ленти за коса. По всяка вероятност щяха да ми се присмеят, сложех ли ги в двореца, но пък си бяха мои и не исках да се разделям с тях. Няколкото книги от раницата си подредих върху практичната лавица до вратите към балкона.

Надникнах навън и пред очите ми се простря градината. Представляваше лабиринт от пътечки с фонтани и пейки покрай тях. Всичко цъфтеше, а живите плетове бяха изрядно подкастрени. Отвъд това грижливо поддържано парче земя се виждаха неголямо, равно поле и гъста гора. Дърветата й се ширеха толкова надалеч, че не можех да преценя дали крепостните стени на двореца я обхващат цялата. За момент се позачудих защо изобщо съществува, после прехвърлих вниманието си върху последния предмет, който бях донесла от къщи.

Бурканчето с непокорната монета. Търкулнах го между дланите си няколко пъти, заслушана в дрънченето на метала по ръбовете на стъклото. Защо изобщо го бях взела със себе си? За да ми напомня за онова, което ми беше отказано?

Тази дребничка мисъл - че любовта, с години съграж- дана на закътано, тайно място, вече я нямаше в живота ми, - ме накара да се просълзя. Оказа се последната капка в чашата на напрегнатия ми ден. Още не бях решила къде ще сместя бурканчето, но временно го оставих върху нощната масичка.

Изгасих лампата, настаних се върху пухкавите завивки и се вгледах в стъкления затвор на пенито. Дадох воля на тъгата си. На мислите си за него.

Как се беше случило така, че да загубя толкова много за толкова кратко време? Човек би предположил, че раздялата със семейството, началото на нов живот в непозната среда и прекъсването на всички връзки с любимия са събития, назряващи години наред, а не в рамките на ден.

Питах се какво ли е искал да ми каже в онзи последен момент. Подозирах, че гордостта му е попречила да го изрече на глас. Дали не беше свързано с нея?

Продължавах да се взирам в буркана.

Може би е искал да се извини? Предишната вечер добре го бях скастрила. Нищо чудно.

А дали не се е опитвал да ми каже, че ме е преживял вече? Е, това го видях със собствените си очи, благодаря за вниманието.

Че още не ме е преживял? Че още ме обича?

Прогоних това хрумване от съзнанието си. Не биваше да позволявам на надеждата да хваща корени. В момента беше най-полезно да го мразя. Гневът щеше да ми дава тласък. Все пак една от основните причини за участието ми в Избора беше възможността да се отдалеча колкото се може повече от него за максимално дълго време.

Но надеждата се мъчеше да си пробие път. И носеше със себе си носталгията по дома, по утешителната прегръдка на Мей в леглото ми. Носеше и болката от омразата на конкурентките ми, от опитите им да сринат самочувствието ми. И треската покрай предстоящите телевизионни изяви. И смразяващият страх от фанатици, готови да жертват живота ми в името на политическа кауза. Всичко това връхлетя твърде стремглаво грохналото ми след крайно тежък ден съзнание.

Зрението ми се замъгли. Дори не съзнавах, че роня сълзи. Едва дишах. Цялата се тресях. Скочих от леглото и побягнах към балкона. В паниката си първоначално не успях да дръпна резето, но при втория опит отворих вратата. Надявах се свежият въздух да е достатъчен лек, но уви. Дъхът ми продължаваше да излиза на студени пресекулки.

И тук не чувствах свобода. Решетките на балкона ме ограждаха като в клетка. А отвъд тях се издигаха крепостните стени на двореца, безкрайно високи със стражи по постовете.

Умирах да избягам, но никой нямаше да ми го позволи. Отчаянието ме сриваше все повече и повече. Погледнах към гората. Сигурна бях, че от усоите й се виждаше само зеленина.

Завъртях се и хукнах. Първите ми крачки бяха леко несигурни заради сълзите в очите ми, но някак успях да се добера до вратата. Изтичах по единствения познат ми коридор, напълно сляпа за ценните картини, тежките драперии и позлатени корнизи. Не отчетох дори стражите. Не познавах разположението на замъка, но знаех, че сляза ли по стълбището и свия ли надясно, ще се озова пред масивните стъклени врати към градината. Само тях ми трябваше да стигна.

Спуснах се надолу по централното стълбище, а плясъкът от босите ми ходила отекваше по мрамора. По пътя си срещнах още няколко от стражите, но нито един от тях не ме задържа. Не и докато не намерих търсеното място.

Както и по-рано, на пост от двете страни на изхода към градината стояха мъже и когато се втурнах към вратите, единият изскочи пред мен, преграждайки пътя ми с копието си.

- Простете, госпожице, но трябва да се върнете в стаята си - заяви авторитетно. Макар и да говореше тихо, гласът му проехтя като гръм сред глухотата на елегантния вестибюл.

- Не... не. Трябва... навън - думите се оплитаха в устата ми, не можех да дишам нормално.

- Госпожице, незабавно трябва да се приберете в стаята си - ворият страж пристъпваше към мен.

- Моля ви - задъхвах се. Очаквах всеки момент да припадна.

- Съжалявам... лейди Америка - прочел беше името ми от значката. - Време е да се връщате в стаята си. - И тръгна решително към мен.

- Аз... не ми достига въздух - запънах се, политайки в ръцете му. Копието падна на земята. С последни сили задращих вяло по гърдите му.

- Пусни я! - обади се трети глас, млад, но с осезаема тежест. Понечих да се обърна, ала главата ми по-скоро клюмна в неговата посока. И кого да видя? Принц Максън. Изглеждаше малко странно заради ъгъла, под който висеше главата ми, и все пак разпознах косата и скованата му стойка.

- Прималя й, Ваше Височество. Искаше да излезе навън - обясни смутено първият страж. Лошо му се пишеше, ако ме беше наранил. Вече бях собственост на Илеа.

- Отвори вратите.

- Но... Ваше Височество...

- Отвори вратите и я пусни. Веднага!

- Слушам, Ваше Височество - първият страж се спусна да изпълнява заповедта. С все още оклюмала глава чух подрънкването на ключове и плъзването на един от тях в ключалката. Опитах да се изправя на крака под зоркия поглед на принца. В този момент божественият аромат на свеж въздух обля тялото ми, зареждайки ме с нужната енергия. Изтръгнах се от ръцете на стража и като опиянена се втурнах към градината.

Олюлявах се на краката си, но грацията ми беше последна грижа в момента. Просто имах нужда да постоя под небето. Отворих сетивата си за топлия въздух, за тревата под босите ми ходила. Изтънчената атмосфера на двореца витаеше дори в този къс природа. Имах намерението да стигна чак до гората, но краката отказаха да ме носят. Срутих се пред малка каменна пейка, изцапвайки ефирната си нощничка в прахоляка, отпуснах ръце върху студената седалка и зарових лице в тях.

Нямах сили да ридая, затова сълзите се стичаха тихо по бузите ми. Въпреки това отнемаха цялото ми внимание. Как се бях озовала на това място? Как го бях допуснала? Какъв живот ме чакаше тук? Щях ли някога да си възвърна поне частица от предишния?

Нямах отговори. И се чувствах отчайващо безсилна.

Погълната в мислите си, разбрах, че не съм сама, чак когато принцът проговори.

- Добре ли сте, мила? - попита ме Максън.

- Не съм ти никаква „мила“ - вдигнах стръвен поглед към него. Нямах намерение да му спестявам нито капка от отвращението, което пораждаше в мен.

- Засегнал ли съм ви с нещо? Не удовлетворих ли желанието ви? - изглеждаше искрено объркан от реакцията ми. Явно очакваше всичките до една да го боготворим и да прославяме небесата, че го има.

Втренчих безстрашен поглед в него, макар и да подозирах, че сълзите по бузите ми разваляха ефекта.

- Простете, мила, но възнамерявате ли да плачете още? - попита ме той, очевидно непривикнал към подобни сцени.

- Не ме наричай така! Мила съм ти, колкото и останалите трийсет и четири затворнички в замъка ти.

Той се приближи до мен, сякаш несмутен от дръзкия ми тон. Изглеждаше просто... замислен. Интересно стоеше това изражение на лицето му.

Походката му беше учудващо елегантна за младо момче и излъчваше невероятна самоувереност. Като си представих в що за неловка картинка се бях озовала, дързостта ми се постопи. Принцът крачеше около мен в официален костюм, а аз се гърчех полугола на земята. Като че ли високото положение не му придаваше достатъчно авторитет, ами и маниерът му беше величествен. Навярно си беше имал доста работа със злощастни хора; проявяваше невиждано хладнокръвие.

- Не сте справедлива. Питая мили чувства към всички ви. Въпросът е да открием коя ще ми стане най-мила.

- Сериозно ли току-що използва думата „питая“?

Той се позасмя.

- Боя се, че да. Простете, но образованието ми е насадило в мен малко старомоден език.

- Образование - провлачих, извъртайки очи. - Жалка работа.

- Извинете? - недоразбра принцът.

- Жалка работа! - извиках, връщайки отново част от куража си.

- Кое?

- Този конкурс! Целият цирк! Никога ли не си се влюбвал? Така ли искаш да избереш бъдещата си съпруга? Не е за вярване колко си безхарактерен! - поразмърдах се на земята. Принцът седна на пейката, за да не ме кара да извивам глава нагоре. Аз обаче не бях в настроение да му благодаря.

- Понятно ми е защо сте си изградили такова мнение за мен, защо всичко това ви прилича на банално развлечение. Но разберете, че светът ми е изключително затворен. Не срещам много жени. Единствените ми познайници са дъщери на дипломати, с които нямаме общи теми на разговор. Е, поне ни се удава шанс да упражняваме старомодния си език.

Явно това трябваше да е шега, но само той самият я оцени. На мен не ми беше забавно. Максън се прокашля и продължи:

- Тези обстоятелства са ми попречили да срещна любовта на живота си. вие имали ли сте това удоволствие?

- Да - отвърнах сухо. Още щом думата напусна устата ми, съжалих, че не я бях преглътнала. Това беше твърде лично, не му влизаше в работата.

- Значи, родена сте под щастлива звезда - в гласа му долових завист.

Каква ирония. С едно нещо превъзхождах принца на Илеа, а именно същото бях дошла тук да забравя.

- Родителите ми са се оженили по същия начин и бракът им е сполучлив. Надявам се и аз да намеря благополучие в лицето на жена, която да спечели любовта на цяла Илеа, да ми бъде предана спътница в живота и да ме придружава в срещите с лидерите на други нации. Да бъде приятелка на приятелите ми и моя довереница. Готов съм да открия съпругата си.

Тази изповед ме озадачи. В гласа му не се долавяше и следа от сарказъм. Онова, което аз възприемах като пошло телевизионно шоу, беше единственият му шанс за щастие. Нямаше втори набор момичета. Не че не можеше да то организира, но щеше да се превърне в посмешище. Звучеше едновременно потиснат, но и изпълнен с надежда. Неприязънта ми към него се посмекчи. Минимално.

- Наистина ли се чувствате като в клетка? - в очите му се четеше искрено състрадание.

- Да, наистина - отвърнах тихо. И побързах да добавя: - Ваше Величество.

Той се позасмя.

- Мен също ме е мъчило такова чувство, и то неведнъж. При все това - не можете да отречете, че клетката ни е произведение на изкуството.

- За вас - може би. Населете я обаче с трийсет и четирима непознати мъже, борещи се за едно и също нещо. Да видим тогава колко ще ви се хареса.

Той вдигна вежди.

- Казвате, че се водят спорове за мен? Нима не е пределно ясно, че изборът е лично мой? - Максън се разсмя.

- Всъщност не се изказах правилно. Борят се за две неща. Едни - за вас, други - за короната. И всичките си въобразяват, че знаят как да насочат вниманието ви към себе си.

- А, да. Мъжът или короната. За жалост, някои не намират разлика между двете - той поклати глава.

- Ами успех тогава - натъртих аз.

Сарказмът ми предизвика кратко мълчание. Погледнах го с ъгълчето на окото си, очаквайки пръв да проговори. Той обаче се взираше умислено в тревата. Явно този въпрос го терзаеше от дълго време. Пое си глътка въздух и се обърна към мен.

- А вие за кое от двете се борите?

- В интерес на истината, тук съм по погрешка.

- Как така?

- Ами така. Дълга история е. Но вече... е късно. При това не се боря. Единственият ми план е да похапна добре, преди да ме изритате.

Максън прихна да се смее. За моя изненада дори се преви надве и плесна коляното си. Поведението му представляваше чудновата смесица от скованост и непринуденост.

- От кои сте? - попита ме внезапно.

- Моля?

- Двойка? Тройка?

Изобщо ли не следеше събитията?

- Петица.

- Аха, в такъв случай храната предлага подобаваща мотивация. - Пак се разсмя. -Извинете, но ми е трудно да прочета името ви в тъмнината.

- Аз съм Америка.

- Чудесно - Максън отмести погледа си към нощната градина, усмихвайки се просто ей-така. Явно нещо в настоящия момент го забавляваше. - Америка, мила моя, сърдечно се надявам да откриете нещо в тази клетка, за което си струва да се борите. След цялата тази драма не мога да си представя какво ни очаква, ако наистина си наумите нещо.

Стана от пейката и клекна до мен. Беше твърде близо. Пречеше ми да мисля. Дали от вкоренения ми респект към кралските особи, или от все още разклатените ми нерви, но бях твърде шокирана, за да се възпротивя, като хвана ръката ми.

- Ако желаете, бих могъл да известя персонала, че предпочитате да прекарвате вечерите си в градината. Така ще избегнете физическата намеса от страна на стражата. Въпреки това настоявам да ви охраняват.

Естествено, че желаех. Идеята за свобода, била тя ограничена, ми звучеше адски примамливо, но държах да е наясно с отношението ми към него.

- Не бих... не съм сигурна, че искам да приемам каквото и да било от вас - дръпнах пръстите си от ръката му.

Явно не беше очаквал такъв отговор. Стори ми се даже леко наранен.

- Ваша воля - Съвестта ме жегна. Нямах право да го оскърбявам, и то само защото не го харесвах. - Възнамерявате ли да се прибирате в близко време?

- Да - отвърнах глухо, забола поглед в земята.

- В такъв случай ще ви оставя насаме с мислите ви. До вратата ще ви чака страж.

- Благодаря ви, ъм, Ваше Величество! - поклатих глава. Колко ли пъти се бях обърнала към него неподобаващо в този ни разговор?

- Мога ли да ви помоля за една услуга, скъпа ми Америка? - той отново взе ръката ми. Не отстъпваше така лесно.

Вперих преценяващ поглед в него и отвърнах нерешително :

- Зависи каква.

Усмивката се върна на лицето му.

- Не споменавайте за срещата ни пред другите. Запознанството ни е планувано за утре и не искам останалите момичета да се чувстват пренебрегнати. Не че бих описал нападките ви като особено романтични, но все пак.

Мой ред беше да се усмихна.

- В никакъв случай! - поех си дълбоко въздух. - Няма да кажа и дума.

- Благодаря ви! - докосна ръката ми с устни. Когато стана, я върна внимателно в скута ми. - Лека нощ.

Впих смаян поглед в местенцето, където още се разливаше топлината от целувката му. После вдигнах очи да го видя как се отдалечава, предоставяйки ми самотата, по която бях копняла цял ден.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

На сутринта не ме събудиха стъпките на прислужниците, нито шуртенето на водата във ваната. Събуди ме светлината от прозореца, когато Ан внимателно плъзна по корниза пищните тежки завеси. Тананикаше си тихичко, видимо доволна от поверената й работа.

Още нямах готовност да изляза изпод завивките. През нощта едва бях укротила тревожния си ум, особено след прозрението, че среднощните ми преживявания в градината можеха да значат край за мен. Възнамерявах при първа възможност да се извиня на Максън. Но щях да се учудя, ако изобщо ме допуснеше до себе си.

- Госпожице? Будна ли сте?

- Нееее - простенах във възглавницата. Сънят доникъде не ми беше стигнал, а и леглото ме обгръщаше като пухкав облак. Ан, Мери и Луси обаче се разсмяха в един глас, което ми даде достатъчен повод да се усмихна и да се размърдам.

Имах чувството, че с тях трите щяхме да си паснем най-добре. Питах се дали можеха да ми станат нещо като довереници, или редът в двореца не им позволяваше да изпият дори чаша чай с мен. Макар и да бях Петица по рождение, сега всички ме възприемаха като Тройка. А щом те работеха като прислуги, значи, произхождаха от Шеста каста. Аз лично нямах нищо против този факт. Обичах да общувам с Шестици.

Влязох в грамадната баня и всяка една от тромавите ми стъпки отекна в обширните повърхности от фаянс и стъкло. В едно от дългите огледала по стените забелязах, че Луси хвърля учудени погледи на мръсотията по нощницата ми. После и бдителните очи на Ан отчетоха нередността. Най-накрая - и тези на Мери. За радост, никоя от трите не тръгна да ми задава въпроси. От кръстосания разпит на предишния ден бях останала с впечатлението, че доста обичат да си врат носа в чужди работи, но грешах. Просто искаха да ми угодят всячески. А това какво съм правила извън стаята си нощем - да не говорим пък извън двореца - нямаше връзка с отговорностите им.

Затова просто съблякоха внимателно нощницата ми и ме поканиха във ваната.

Не бях свикнала да се показвам гола пред други хора - даже пред мама и Мей не го правех, но нямах избор. Трите момичета щяха да ме обличат и събличат през целия ми престой в двореца, така че трябваше да свиквам. Чудех се какво ли ги очакваше, след като си тръгнех. Дали щяха да им поверят грижите за други претендентки, които, за разлика от мен, щяха да останат в съревнованието? Дали си нямаха други ангажименти в кралския дом, от които временно бяха освободени? Струваше ми се невъзпитано да любопитствам или пък да загатвам, че не ми остава много време в двореца, затова си мълчах.

Като излязох от ваната, Ан изсуши косата ми и прихвана няколко кичура с панделките, които си бях донесла от къщи. Бяха сини и по една щастлива случайност си пасваха с цветята върху една от ежедневните рокли, ушити от прислужничките, по тази причина се спряхме на нея. Мери се погрижи за лицето ми, нанасяйки грима пестеливо, а Луси втри ароматен лосион в ръцете и краката ми.

Имах голям избор от бижута, но вместо това помолих да ми донесат кутията с моите джунджурийки. Изрових фина верижка с висулка във формата на птичка, подарък от татко, която беше сребърна и отиваше на значката ми. Взех нещичко и от кралската колекция -възможно най-скромните обеци.

Ан, Мери и Луси ме огледаха от глава до пети и се усмихнаха одобрително. Приех реакцията им като знак, че изглеждах достатъчно изискано за закуска. Поклониха ми се лъчезарно и ми пожелаха успех. Ръцете на Луси отново трепереха.

Отидох във фоайето, където се бяхме срещнали предишния ден. Бях първа, така че седнах на едно диванче, за да изчакам останалите. И те започнаха да прииждат една по една. Моментално ми направи впечатление общото помежду им. Всяко от момичетата изглеждаше удивително. Косите им бяха прибрани назад в сложни плитки и букли. Гримът им беше съвършен, а роклите - педантично изгладени.

Докато аз се бях спряла на най-елементарния тоалет за първия си ден в двореца, тези на конкурентките ми бяха обсипани с брокати и пайети. Две от момичетата се появиха с почти еднаква премяна. Веднага се върнаха по стаите, за да се преоблекат. Никоя не искаше да се слее с тълпата и наистина - всяка изпъкваше по свой си начин. Дори аз.

В стаята, пълна с преобразени в Единици жени, аз си оставах Петица в хубава рокля.

Някои момичета още се бавеха; а аз си мислех, че моята сутрешна подготовка беше отнела много време. Дори когато Силвия дойде да ни поведе към долния етаж, се случи да чакаме Селест и Тайни^2, която действително беше толкова дребничка, че се бе наложило да стесняват роклята й в последния момент.

2  (Tiny (англ.) - дребен, малък. - Б. пр.)

Когато се събрахме, тръгнахме вкупом надолу по стълбището. На стената отсреща имаше огледало в позлатена рамка и всички си хвърлихме по един последен поглед преди срещата с Максън. Зърнах се между Марли и Тайни. Определено изглеждах семпло на фона на целия този разкош.

Но поне приличах на себе си, а това ми донесе известно облекчение.

Стигнахме до първия етаж с очакването, че ще ни отведат в трапезарията - уж там щяхме да се храним. Вместо това се озовахме в Банкетния салон, чиито маси бяха подредени поединично в редици. Оборудвани бяха със столове, чинии, чаши и сребърни прибори, но храна липсваше. Дори бегла миризма не се долавяше. В единия ъгъл пред масите няколко диванчета оформяха скътано сепаре. Шепа оператори, разпилени из салона, заснемаха пристигането ни.

Влязохме в индийска нишка, заемайки произволни места, тъй като върху покривките нямаше табелки с имена. Марли седна пред мен, а Ашли - от дясната ми страна. Повече не ми трябваше да се оглеждам. Голяма част от момичетата вече си бяха спечелили поне по една съюзничка, каквато аз бях намерила в лицето на Марли. Ашли си беше избрала място до мен, което ме наведе на мисълта, че търси компанията ми. Въпреки това не ми говореше. Вероятно снощните кадри още й държаха. Но пък тя поначало си беше мълчалива. Реших, че е редно поне да я поздравя; в най-лошия случай просто нямаше да ми отговори.

- Ашли, прекрасна си днес.

- О, благодаря ти - отвърна ми скромно. И двете се поогледахме дали операторските екипи не са наблизо. Не че разговорът ни беше личен, но нужно ли беше да улавят всичко? - Не мога да се нарадвам на новите си бижута. Твоите къде са ?

- Ами, прекалено тежки ми се сториха. Реших да не ги разнасям със себе си.

- Тежички са, да. Имам чувството, че нося десет килограма върху главата си. Но не можах да се сдържа. Кой знае колко време ми остава в двореца?

Странно. Бях останала с впечатлението, че колкото и смирена личност да беше, на Ашли не й липсваше самоувереност. С излъчването и поведението си демонстрираше сериозен потенциал за наследничка на трона. Точно от нея не очаквах да се предаде така рано.

- Нямаш ли вяра, че ще спечелиш? - учудих се на глас.

- Разбира се, че имам - подшушна ми тя. - Но не искам да прозвуча нескромно! - Намигна ми, а аз се разхихиках.

Поредната ми грешка. Кискането привлече вниманието на Силвия, която тъкмо влизаше в салона.

- Шшшт. Една дама никога не повишава глас отвъд дискретния шепот.

Помещението притихна. Бузите ми пламнаха от при-теснение, че камерите са уловили гафа ми.

- Здравейте отново, дами. Надявам се всички добре да сте отпочинали през първата си нощ в двореца, защото от днес започваме работа. Предстои да ви запозная с подобаващия етикет, чието усвояване ще продължи по време на целия ви престой тук. Имайте предвид, че съм длъжна да докладвам за пропуските ви пред кралското семейство.

Осъзнавам, че звучи крайно, но това не е детска игра. Някоя от вас ще се превърне в следващата принцеса на Илеа. Задачата ни е сериозна. Нужно е да вложите старание в облагородяването си, независимо от предишното ви социално положение. Ще се преобразите в дами от глава до пети. Тази сутрин ще получите първия си урок. Етикетът на хранене е от изключителна важност и задължително трябва да го овладеете, преди да седнете на вечеря с кралското семейство. Колкото по-бързо преодолеем това занятие, толкова по-скоро ще получите закуска, така че брадички горе, моля.

Менторката ни се впусна да обяснява от коя страна се сервира, с каква чаша какво питие се консумира и колко непростимо е да се пресягаме през масата. Задължително трябваше да застиламе скута си с кърпа и да държим ръцете си върху нея, докато не се хранехме. Забранено ни беше да заговаряме по-висшестоящи персони. Разбира се, можехме да разговаряме със съседките си по маса, но винаги по подобаващо културен начин. При последната забележка Силвия ми отправи красноречив поглед.

Елегантните й напътствия не свършваха, а стомахът ми започваше да се бунтува. Приучила го бях на три хранения, пък били те и скромни. Умирах за закуска. И вече започваше да ми личи, когато на вратата се почука. Отвориха я двама стражи, отстъпвайки встрани, за да пуснат принц Максън.

- Добро утро, дами - огласи салона той.

По масите настана осезаема приповдигнатост. Момичетата изпънаха гърбове, отметнаха букли зад рамо и подръпнаха роклите си оттук-оттам. Погледът ми се спряне на Максън, а на Ашли, чиито гърди се издигаха и спадаха главоломно. Почувствах се неудобно, задето я хващах в такъв момент.

- Ваше Величество - поздрави го Силвия с реверанс.

- Привет, Силвия. Ако нямате нищо против, бих желал да се представя на младите си гостенки.

- Заповядайте - отвърна му тя с още един поклон.

Очите на принца обходиха салона и се спряха на моите. Усмихна ми се. Не го очаквах. Почти уверена бях, че е размислил през нощта и ще ме изкара за назидание пред всички заради постъпката ми. Но май хич не ми се сърдеше. Изглежда, бях му подействала като глътка свеж въздух. Вероятно дворцовият живот го отегчаваше до смърт. Каквато и да беше причината, усмивката му ми даде надежда, че престоят в кралския дом нямаше да е чак такъв ад. Възвърнах си снощното намерение да му се извиня и само се молех да ме изслуша.

- Дами, с ваше разрешение, бих предпочел да се запозная с всички ви поотделно. Убеден съм, че и вие като мен очаквате с нетърпение закуската, затова ще се постарая да не ви отнемам много време. Надявам се ще ми простите, ако не запомня имената ви веднага; доста сте.

Последва приглушено кискане. Максън пристъпи чевръсто към момичето на крайната дясна маса в първата редица и я покани на сепарето. Поговориха няколко минути, после станаха едновременно. Той й се поклони, а тя му отвърна с реверанс, после се върна на масата и зашушука нещо на съседката си. Принцът премина към следващото момиче. Всеки от поверителните разговори продължаваше по около пет минути. Явно Негово Височество се опитваше да придобие представа за кандидат-съпругите си по бързата процедура.

- Какво ли ги разпитва? - обърна се към мен Марли.

- Сигурно се интересува коя по кой актьор си пада. Намислете си няколко красавци -изшушуках аз. Марли и Ашли се закискаха.

Не бяхме единствените, които си приказваха. Из целия салон се разнасяше жуженето на тихи гласове - все някак трябваше да минава времето, докато дойдеше редът ни. Пък и операторите прескачаха от момиче на момиче с въпроси около първия ден в двореца, работата на прислугата и други интересни подробности. Когато стигнаха до нас, отстъпих микрофона на Ашли.

Погледът ми все се връщаше към ъгъла с диваните, където претендентките говореха с принца. Някои запазваха самообладание и достойнство, а други се суетяха от вълнение. Марли се изчерви като домат на път към сепарето, а на връщане сияеше от радост. Ашли подръпна роклята си няколко пъти, очевидно от притеснение.

Като я видях да се връща, ме обля гореща вълна - беше дошъл и моят ред. Поех дълбоко въздух и опитах да усмиря нервите си. Предстоеше ми да поискам колосална услуга.

Когато наближих сепарето, принцът се изправи да ме приветства и да прочете името на значката ми.

- Америка, значи? - каза с игрива усмивка на уста.

- Точно така. Сигурна съм, че бях чувала някъде и Вашето име, но ще бъдете ли така добър да ми припомните? - Не знаех доколко добра идея е да започвам с шега, но Максън се разсмя и ме покани да седна.

Приведе се към мен и каза тихо:

- Спахте ли добре, мила?

Нямах представа каква физиономия бе придобило лицето ми в отговор на спорното обръщение, но очите на Максън проблеснаха дяволито.

- И днес не съм ви „мила“ - заядох се, но този път с усмивка. - А за да отговоря на въпроса Ви: след като дойдох на себе си, успях да заспя спокойно. Толкова ми беше уютно, че прислужниците едва ме издърпаха от леглото.

- Радвам се, че сте си отпочинали, ми... Америка - побърза да се поправи той.

- Благодаря ви - отвърнах аз. Заиграх се с крайчето на роклята си, умувайки как да подхвана деликатната тема. - Съжалявам, че се държах грубо с вас. Снощи, докато се опитвах да заспя, осъзнах, че нямам право да ви виня за куриозната ситуация, в която се намирам. Не вие сте отговорен за положението ми, а и разбирам, че Изборът дори не се състои по ваше желание. В най-тежкия ми момент се отнесохте така човечно с мен, а аз ви отвърнах с неблагодарност. Още снощи можехте да ме изхвърлите от дома си, но не го сторихте. Признателна съм ви.

В очите на Максън прозираше нежност. Колко ли момичешки сърца бе разтопил със същия този поглед преди малко? Дори щях да се посмутя, ако не съзнавах, че е част от природата му. Принцът сведе глава за момент. Като я вдигна, се наклони напред, опирайки лакти върху коленете си, сякаш за да акцентира върху значимостта на следващите си думи.

- Америка, дотук сте изключително пряма с мен. Възхищавам се на това ви качество и ви моля да отговорите на един мой въпрос.

Кимнах леко притеснена. Той се наведе още малко към мен и прошепна:

- Твърдите, че сте тук по погрешка, тоест не по своя воля. Съществува ли изобщо възможност да развиете... симпатии към мен?

Поразмърдах се смутено на дивана. Наистина нямах желание да го наранявам, но пък и не можех да увъртам по тоя въпрос.

- Много сте мил, Ваше Величество, също така привлекателен и тактичен - той се усмихна на комплимента ми. Аз обаче добавих с по-тих глас: - Но имам основателни причини силно да се съмнявам.

- Бихте ли пояснили? - прикриваше го добре с изражението си, но в гласа му се долавяше разочарованието от незабавния ми отказ. Навярно не беше свикнал с по- добно отношение.

Нямах желание да споделям с него толкова съкровена тайна, но не вярвах друго оправдание да свърши работа. Затова с още по-дискретен глас му разкрих истината.

- Боя се, че... че сърцето ми принадлежи на друг - почувствах паренето на сълзи в очите си.

- О, моля ви, не плачете! - в шепота му се четеше откровена тревога. - Никога не ме е бивало в утешаването на ридаеща жена!

Това ме разсмя и сълзите се оттеглиха, поне за момента. По лицето му се разля видимо облекчение.

- Бихте ли искали да ви отстъпя днешния ден за среща с любимия? - предложи той. Влечението ми по друг мъж осезаемо го натъжи, но вместо да стане отмъстителен, принцът прояви състрадание. С този си жест спечели доверието ми.

- Тъкмо там е въпросът... не искам да се прибирам.

- Така ли? - той прокара пръсти през косата си, откликвайки с хумор на собствената си неориентираност.

- Позволявате ли да съм откровена с вас?

Той кимна.

- Трябва да остана. Семейството ми има нужда от помощ. Дори една седмица да ме приютите, ще промените живота им.

- Да разбирам ли, че сте тук заради парите?

- Да. - Не ми беше приятно да го призная. Надявах се да не ме помисли за използвачка. Всъщност май точно такава си бях. Но нещата не бяха толкова прости. - Освен това има... определени хора - вдигнах поглед към него, - с които нямам сили да общувам точно в момента.

Максън кимна разбиращо, без да коментира.

Поколебах се какъв да е следващият ми ход. Май най- лошото, което можеше да ми се случи, беше да ме изпрати вкъщи въпреки всичко, ето защо се престраших да продължа.

- Ако ми позволите да остана, дори за кратко, съм го-това да ви предложа една сделка - рискувах аз.

Той вирна вежди.

- Сделка ли ?

Прехапах устни.

- Ако ме оставите в двореца... - Колко глупаво щеше да прозвучи само! - Добре де, ето какво, вие сте не кой да е, ами самият принц. По цял ден сте зает с държавни работи, а отгоре на всичко трябва да намерите време и за отсяване на най-подходящото от трийсет и пет, или по- скоро трийсет и четири момичета. Доста натоварващо, права ли съм?

Той кимна. Дори при мисълта умората изплува върху лицето му.

- Не смятате ли, че малко подкрепа би ви се отразила добре? Подкрепа от вътрешен човек, приятел, ако щете?

- Приятел, а? - повтори той.

- Точно така. Позволете ми да остана и ще ви помогна. Ще съм ви приятел. - Той се усмихна. - Няма да си хабите труда да ме ухажвате. Вече сте наясно, че не изпитвам чувства към вас. Но ще можете да говорите с мен по всяко време, а аз ще се опитам да съм ви от полза. Снощи ми споделихте, че си търсите довереница. Е, докато си намерите постоянна, аз мога да съм ви временна. Стига да желаете.

Изражението му беше благосклонно, но и с нотка мнителност.

- Запознах се с почти всички момичета в този салон, но тъкмо Вас бих избрал за приятел. Ще се радвам да ми погостувате.

Нямах думи да изразя облекчението си.

- А дали ще е възможно - продължи Максън - да ви наричам „мила моя“?

- Изключено - отсякох шепнешком.

- Е, знайте, че ще упорствам. Нямам навика да се отказвам току-така.

Повярвах му, макар и идеята хич да не ми се нравеше.

- Към всички момичета ли се обръщаш така? - кимнах с глава към масите.

- Да, и като че ли на всичките им допадна.

- Точно затова на мен не ми допада - отвърнах и станах от дивана.

Максън се изправи, подсмихвайки се. При други обстоятелства вероятно щях да го изгледам на кръв, но в този случай коментарът ми излезе комичен. Той ми се поклони, а аз направих реверанс и се върнах на мястото си.

Такъв глад ме мъчеше, че едва дочаках да се изредят и последните претендентки. Докато срещите с принца приключваха, можех да мисля единствено за първата си закуска в двореца.

Максън застана в центъра на стаята.

- Ще поканя момичетата, които не съм помолил да останат по местата си, да последват Силвия до трапезарията. Съвсем скоро ще се присъединя към Вас.

Ами другата групичка? Хубаво или лошо беше да останеш в салона?

Станах и заедно с повечето момичета се отправихме към вратата. Явно Максън искаше да отдели по-специално внимание на другите. Ашли беше една от тях. А тя несъмнено заслужаваше специално внимание, родена беше за принцеса. Само нея познавах. Все пак конкурентките ми не се избиваха да се запознаят с мен. Снимачният екип остана в салона, за да улови предстоящото събитие, а ние тръгнахме към трапезарията.

Влязохме в грандиозната зала и пред нас се озоваха не кои да е, а самите крал Кларксън и кралица Амбърли, по-величествени, отколкото някога си ги бях представяла. Посрещнаха ни още цял куп камери, жадни да уловят първата ни среща с кралското семейство. В първия момент се поколебах дали не е редно да се върнем при вратата и да изчакаме покана. Но всичките ми спътнички продължиха напред, макар и малко плахо. Побързах да седна на обозначеното си място с надеждата, че не бях привлякла нежелано внимание.

Силвия влезе директно по петите ни и пое сцената в свои ръце.

- Дами, за жалост, не успяхме да стигнем до този важен момент от обучението ви. Винаги когато влизате в стая, където сте в присъствието на краля или кралицата, или когато някой от тях се появи пред вас, е уместно да се поклоните. Изчаквате да ви поздравят и чак тогава заемате мястото си. Да опитаме всички заедно. - Обърнахме се към кралската маса и направихме дружен реверанс.

- Добре дошли, момичета - обади се първа кралицата. - Моля, заповядайте на трапезата. За нас е радост да ви посрещнем. - Имаше нещо увлекателно в тембъра на гласа й. Беше спокоен като изражението й, но в никакъв случай равнодушен.

Както ни беше предупредила Силвия, сервитьорите дойдоха от дясната ни страна, за да налеят портокалов сок в чашите ни. Чиниите пристигнаха покрити върху огромни подноси и главните келнери вдигнаха похлупаците им пред нас. Ароматната пара на палачинките топло обгърна лицето ми. За щастие, пълното с възхита шушукане по масите замаскира къркоренето на стомаха ми.

Крал Кларксън благослови храната и закуската започна. Минаха няколко минути, преди Максън да се появи в трапезарията, възпирайки колективния ни поклон.

- Моля ви, дами, не ставайте. Приятна закуска! - Отиде до главната маса, целуна бузата на майка си, потупа сърдечно баща си по гърба и зае мястото си отляво на краля.

Каза нещо в ухото на най-близкия келнер, разсмивайки го, и после започна да се храни.

Ашли не дойде. Нито пък някое от другите момичета. Огледах се недоумяващо, преброявайки празните места. Осем. Осем момичета липсваха.

Крие, която седеше срещу мен, отговори на въпроса в очите ми.

- Няма ги вече.

Как така ги няма? А, ясно. Няма ги...

Не можех да си въобразя какво толкова бяха казали през онези пет минути, за да отблъснат Максън, но внезапно се зарадвах, че бях избрала да съм откровена с него. Просто ей-така броят ни беше спаднал до двайсет и седем.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

Операторите направиха обиколка на трапезарията и ни оставиха да се храним на спокойствие, заснемайки един последен кадър с принца, преди да си тръгнат.

Бях малко шокирана от ненадейната елиминация на осемте участнички, но Максън като че ли не страдаше особено. Похапваше безгрижно и докато го гледах, реших, че трябва да последвам примера му, преди закуската ми да е изстинала. Храната и този път ми се стори почти нереално вкусна. Портокаловият сок беше толкова наситен, че отпивах по съвсем малко, за да го преглътна. Яйцата и беконът бяха божествени, а палачинките -съвършено изпипани, не като полупрозрачните, които приготвях вкъщи.

Множеството въздишки на блаженство, които се носеха из стаята, ми подсказваха, че не бях единствената почитателка на храната. Взех си ягодова тарталета от кошничката в средата на масата, разбира се, с помощта на специалната щипка, както бях инструктирана. Поозърнах се леко насам-натам, за да намеря доволните изражения на другите Петици. Чак в този момент осъзнах, не бях последната останала представителка на Пета каста.

Нямах представа дали Максън е наясно с този факт - та той дори имената ни не знаеше, но ми се стори странно, че и двете момичета бяха отстранени. Дали и аз щях да съм сред изгонените, ако бях поредното непознато момиче при първата среща с принца? Погълната от мисли, отхапах от ягодовия сладкиш. Пълнежът беше толкова сладък, а тестото - така неустоимо ронливо, че всеки милиметър от устата ми се отдаде на изкушението и вкусовите ми рецептори надвиха над всички останали сетива. Тихичък несъзнателен стон излезе от гърлото ми, но бях безсилна да го спра - по-вкусно нещо не бях опитвала. Отхапах си още веднъж, а дори не бях преглътнала първата хапка.

- Лейди Америка? - изненада ме нечий глас.

Всички глави в салона се извърнаха в посоката, от която идваше. Не можех да повярвам, че принц Максън се бе обърнал така небрежно към участничка, и то пред останалите.

По-лошото в случая беше, че още се борех с последната си щедра хапка. Покрих устата си с ръка и задъвках колкото можах по-бързо. Едва ли ми отне повече от няколко секунди да преглътна, но с толкова много погледи, насочени към мен, ми се стори цяла вечност. Селест злорадстваше неприкрито. Сигурно ме имаше за лесна плячка.

- Да, Ваше Величество? - отвърнах веднага щом освободих устата си.

- Наслаждавате ли се на храната? - Максън изглеждаше така, сякаш бе на ръба да прихне в смях - или заради смутената ми физиономия, или задето ми беше подхвърлил фраза от първия ни крайно поверителен разговор.

И аз самата едва запазих благоприличие.

- Превъзходна е, Ваше Величество. Тази ягодова тарталета... какво да ви кажа, имам по-малка сестричка, която обожава сладкишите. Сигурно би се разплакала от блаженство, ако я опита. Божествена е.

Максън преглътна хапка от собствената си закуска и се облегна назад в стола си.

- Наистина ли би се разплакала? - като че ли диалогът ни тръгна в още по-интересна за него посока. Странни възгледи имаше за женската ранимост.

Позамислих се.

- Да, сигурна съм. Няма навика да сдържа емоциите

си.

- А бихте ли се обзаложили? - запрати ми той следващия си въпрос. Направи ми впечатление, че главите на всички момичета се въртяха ту към мен, ту към него, сякаш не бяхме на маса, а на тенис турнир.

- Стига да имах пари за облог, да, определено бих - усмихнах се при мисълта да играя хазарт с нечии сълзи на радост.

- Добре тогава, какво друго сте склонна да заложите? Струвате ми се веща в сключването на сделки - закачката ни видимо му доставяше удоволствие. Така да бъде. Бройте ме вътре, Ваше Височество.

- Какво бихте искали? - поставих и аз питането си. Чак тогава се замислих какво ли бих могла да предложа на човек, който си имаше всичко.

- Въпросът е вие какво бихте искали от мен - извърна играта той.

Това вече беше интересен въпрос. Не какво аз бих могла да му предложа, а какво той на мен. Целият свят беше в краката му. И така...

Не бях Единица, но водех първокласен живот. Бях затрупана с храна и спях в най-удобното легло на света. Разполагах със собствена прислуга, макар и не по свое желание. А скимнеше ли ми, че се нуждая от друго, трябваше просто да си го поискам.

Единственото ми желание в онзи момент беше да се почувствам на по-земно място, а не в бляскав дворец. Иначе казано: да съм сред семейството си, и то не по фуста и грим. Нямаше как да си изпрося посещение на близките. Едва един ден беше минал.

- Ако се разплаче, искам да нося панталони цяла седмица - пробвах се накрая.

Край масите прозвънтя сдържан и благовъзпитан смях. Дори кралят и кралицата явно сметнаха искането ми за комично. Лейди Амбърли ме гледаше приветливо, сякаш току-що се бяхме запознали истински.

- Дадено - прие Максън. - А ако не пророни и сълза, ми дължите разходка в градината утре следобед.

Разходка в градината? Само толкова ли? Какво по-тривиално хрумване? Но пък предишната вечер принцът ми бе споделил колко затворен е светът му. Може би не знаеше как да покани момиче на лична среща. Сигурно му беше толкова чуждо, че само по този завоалиран начин го умееше.

Някоя от съседките ми по маса издаде неодобрителен звук. Ясно. Чак сега проумявах, че загубех ли облога, щях да съм първата, спечелила официалната привилегия да се срещне насаме с принца. Нещо ме подтикваше да продължа с преговорите по сделката, но в името на отзивчивостта, която му бях обещала, не можех да отблъсна първите му аванси.

- Условията ви са тежки, сър, но съм готова да си стиснем ръцете.

- Джъстин? - келнерът, когото беше заговорил по-рано, пристъпи към него. -Опаковай няколко ягодови тарталети и ги изпрати на адреса на лейди Америка. Куриерът ни да изчака реакцията на сестра й и да ни уведоми дали се е разплакала. Горя от любопитство.

Джъстин кимна и напусна трапезарията.

- А вие, мадам, подгответе придружаваща бележка до семейството си, за да са спокойни, че сте добре. Всъщност това важи за всяка една от вас, дами. След закуска напишете по едно писмо до близките си, а ние ще им го доставим още днес.

Момичетата се усмихнаха и въздъхнаха облекчено, доволни, че най-накрая бяха приобщени към събитията. Довършихме закуската и се разпръснахме да съчиняваме писма. Ан ми донесе химикалка и лист, на който надрасках посланието си до дома. Въпреки настъпилите усложнения, в никакъв случай не исках да тревожа нашите. Затова гледах да придам по-безгрижен тон на думите си.

Скъпи мамо, татко, Мей и Джерад,

Още отсега ми липсвате ужасно! Принцът ни заръча да пишем на семействата си, за да не се притеснявате за нас. Знайте, че съм добре. Полетът насам малко ме поуплаши, но пък и доста се забавлявах. Светът изглежда толкова малък от такава височина!

Отрупаха ме с прекрасни дрехи и удобства, а освен това си имам три дружелюбни прислужнички, които ми помагат с обличането, чистят и знаят програмата ми за деня. Така че дори напълно да се оплета, мога да разчитам, че ще ми подскажат какво следва в графика ми и ще ми помогнат да се приготвя навреме.

Повечето ми конкурентки не са особеноразговорливи, но май си намерих приятелка. Спомняте ли си Марли от Кент? Запознахме се на път за Анджелис. Много слънчево и сърдечно момиче е. Надявам се, ако изпадна от състезанието, тя да стигне до финала.

Срещнах се лично с принца. С краля и кралицата - също. Още по-величествени са на живо. Засега с тях не сме разговаряли, но с принц Максън разменихме по няколко думи. Изненадващо великодушен човек е... струва ми се.

Само с толкова време разполагам, но знайте, че ви обичам, липсвате ми и ще ви пиша пак при първа възможност.

С любов,

Америка

Не вярвах сред тези редове да има нещо неочаквано, но можеше и да греша. Представих си как Мей ги чете и препрочита, откривайки зашифровани подробности около живота ми в двореца. Питах се дали беше отворила писмото ми, преди да подхване сладкишите.

P.S. Мей, кажи ми, как да не се разплаче човек от блаженство, като вкуси тези ягодови изкушения?

Дотук бях. Повече своеволия не можех да си позволя.

Намекът ми обаче не се беше оказал достатъчен. Един от прислужниците почука на вратата ми същата вечер с обратно писмо от семейството ми и новина по случая с облога.

- Сестра ви не се разплака, госпожице. Били толкова вкусни, обясни тя, че чак й идело да заплаче, както вие предвиждахте, но в действителност не пророни сълзи. Негово Величество ще дойде да ви вземе от стаята ви утре към пет следобед. Бъдете готова.

Загубата не ме подразни толкова, колкото фактът, че удобните панталони щяха да ми се разминат. Е, поне можех да се радвам на кореспонденция с външния свят. Осъзнах, че за

пръв път се отделях от семейството си за повече от няколко часа. Не можехме да си позволим почивки, а тъй като си нямах истински приятели, не бях прекарала и една нощ в чужда къща. Да имаше как да си разменяме писма всеки ден... Едва ли беше невъзможно, но сигурно щеше да им коства доста пари.

Първо прочетох посланието на татко. Беше изписал няколко възторжени реда за неотразимото ми излъчване на телевизионния екран и колко се гордеел, че ми е баща. Не трябвало обаче да изпращам три кутии със сладкиши, защото Мей щяла да се разглези. Цели три кутии, за бога!

Пишеше и че Аспен помагал с попълването на разни документи у дома, затова му дал една от кутиите. Споходиха ме смесени чувства при тази мисъл. От една страна, се радвах, че семейството му ще има шанса да се наслади на такива невиждани вкусотии. От друга -злобеех, че може да ги сподели с новото си гадже. Да я поглези. Чудех се дали ревнува заради щедростта на Максън към мен, или просто е доволен, че най-накрая ще го оставя на мира.

Задържах вниманието си на тези няколко реда по-дълго, отколкото се полагаше.

За финал татко посочваше колко се радвал, че имам нова Приятелка. Нямало ме много по тази част. Сгънах листа и прокарах пръст по подписа му от външната страна. Досега не бях забелязала колко несръчно изписва името си.

Посланието на Джерад беше сбитичко и без лирични отклонения. Липсвах му, обичаше ме и ако можело, да пратя още вкусотии. Успя да ме разсмее.

Мама не изменяше на привичния си деспотичен тон. Долавяше се дори в писмен вид. Поздравяваше ме самодоволно, задето вече бях спечелила симпатиите на принца - Джъстин я беше информирал, че само моето семейство получаваше подарък от принца, и ми даваше настойчиви директиви да продължавам в същия дух.

Слушам, мамо, просто ще продължа да уверявам принца, че няма абсолютно никакъв шанс с мен, и редовно ще го обиждам. Безпогрешен план.

Радвах се, че бях оставила писмото от Мей за накрая.

Всяка нейна дума беше наситена с трепетно въодушевление. Признаваше си колко ми завижда, задето си похапвам така добре през цялото време. Освен това се оплакваше, че мама я командорила още повече. Чувството ми беше напълно познато. Остатъкът представляваше порои от въпроси. И на живо ли е толкова сладък Максън, колкото по телевизията? Как си облечена? Може ли да ти дойда на гости в двореца? Случайно Максън да има таен брат, който да е готов за женене след няколко годинки?

Изкисках се и притиснах към сърцето си купчинката писма. В най-скоро време трябваше да им отговоря. Навярно в двореца имаше и телефон, но засега никой не ни беше поканил да го използваме. Дори да разполагах със собствен в стаята си, сигурно щях да навъртя дебела сметка с ежедневни обаждания до къщи. Пък и писмата оставаха за спомен. Един вид доказателство, че наистина съм била в двореца, когато цялата тази история се превърнеше в минало.

Легнах си с облекчаващата мисъл, че семейството ми е добре, и това топло чувство ме унесе в дълбок сън, смущаван единствено от дотегливите нервни бодежи около предстоящата среща насаме с Максън. Причината за тази треска ми убягваше, но се надявах всичко да мине и замине безметежно.

В името на приличието поне, бихте ли ме хванали под ръка? - попита принцът, като ме взе от стаята ми на следващия ден. Подвоумих се, но в крайна сметка склоних.

Прислужничките ме бяха издокарали във вечерна рокля: оскъдна синя премянка с висока талия и къси ръкавчета. Голата кожа на ръцете ми се допираше о колосаната материя на костюма му, което някак ме смущаваше. Явно си беше проличало, защото Максън опита да ме поразсее.

- Съжалявам, че сестра ви не се разплака.

- Не ми се вярва. - Шеговитият ми тон даваше да се разбере, че не съм приела тежко загубата.

- Досега не се бях обзалагал с никого. Честно казано, печалбата ми се услади - гласът му прозвуча леко извинително.

- Късметът на начинаещия.

- Възможно е - отвърна ми той с усмивка. - Следващия път ще се опитаме да я разсмеем.

В главата ми моментално се занизаха всевъзможни сценарии. Какво в двореца би накарало Мей да си умре от смях?

Максън явно прочете мислите ми.

- Какво е семейството ви?

- В смисъл?

- В най-общия. Сигурно е коренно различно от моето.

- И още как - позасмях се аз. - Ами като за начало не носят корони на закуска.

Максън също се ухили.

- В дома Сингър са изискване само на вечеря, предполагам?

- Именно.

Той се подсмихна тихичко. Започвах да се убеждавам, че Максън всъщност не е онзи сноб, за който го имах преди запознанството ни.

- Какво друго? Вкъщи сме пет деца, като аз съм средното по възраст.

- Пет!

- Да, пет. Повечето простосмъртни семейства са многодетни. Аз също бих отгледала много деца, ако имам възможност.

- О, така ли? - Максън изви вежди въпросително.

- Точно така - отвърнах. Тонът ми беше някак поверителен. Не можех да си го обясня, но явно възприемах тази подробност като доста лична. Само пред още един човек я бях разкрила.

Прободе ме внезапна тъга, но успях да я отблъсна.

- Както и да е, най-голямата ми сестра, Кена, е омъжена за Четворка. В момента работи в една фабрика. Майка ми настоява да си търся мъж поне от Четвърта каста, но не искам да оставям пеенето. Толкова радост ми носи. А сега, не щеш ли, ме повишиха в Тройка. Чувството е много шантаво. Въпреки това ще се опитам да продължа кариерата си на певица.

Кота е по-големият ми брат. Художник е. Напоследък не се виждаме често. Дойде да ме изпрати, и толкова.

Следваща в подредбата е моя милост.

Максън се усмихна искрено.

- Америка Сингър - обяви, - най-близката ми приятелка.

- Същата - врътнах очи аз. Естествено, изобщо не си въобразявах, че съм най-близката му приятелка. Рано беше за такива етикети. Но трябваше да си призная, че с друг не бях споделяла толкова лични неща. Като изключим семейството и възлюбения, разбира се. Е, и

Марли. Дали и при него беше така?

Извървяхме бавно разстоянието в коридора и тръгнахме надолу по стълбището. Принцът като че ли не бързаше за никъде.

- След мен е сестричката ми Мей. Същата онази, която ме изигра и не се разплака. Направо ми потънаха гемиите; не мога да повярвам, че и сълзица не пророни! Измяната настрана, малката е художничка. И... я обичам безкрайно.

Максън огледа изпитателно лицето ми. Винаги се размеквах, станеше ли дума за Мей. Максън ми беше симпатичен, но не знаех дали е добра идея да си изливам душата пред него.

- Най-дребният е Джерад. Само на седем годинки е. Все още умува дали му се става художник, или музикант. От всичко най-много обича да рита топка и да събира буболечки -чудесни хобита, но няма хляб в тях. Мъчим се да го подтикнем към повечко експерименти в изкуството. Е, това сме всички.

- Ами родителите ви? - настоя принцът.

- Ами вашите родители? - отвърнах с въпрос и аз.

- Моите родители ги познавате.

- Напротив. Запозната съм само с публичните им персони. Какви са в реалния живот? - подръпнах ръката му, което си беше цял подвиг. Мишците му бяха внушителни. Релефът на здравите му мускули се открояваше дори изпод покритието на ризата и сакото. Максън въздъхна, но съвсем не толкова подразнено. Даже май се радваше, че има кой да му вади душата. Колко ли беше самотно да израснеш без братя и сестри?

Излязохме в градината, а той още мъдруваше как да ми отговори. Когато минахме покрай стражите, забелязах многозначителните им усмивчици. Малко след постовете им ни очакваше операторски екип. Естествено, че нямаше да пропуснат първата среща на принца. Максън просто поклати глава и всички незабавно се оттеглиха. Някой даже изруга дискретно. Не че имах особено желание да ме преследват хора с камери, но все пак постъпката на Максън ме озадачи.

- Добре ли сте? Струвате ми се напрегната - отбеляза той.

- Вас ви смущават ридаещи жени, мен - разходки с принцове - свих небрежно рамене.

Максън ми отвърна с тих смях, но нищо повече. Тръгнахме на запад, където величествената гора вече заприщваше слънцето, макар и залезът да беше далеч. Сенките ни обгърнаха, сякаш ненадейно се бяхме озовали в тъмна шатра. Тъкмо тук бях искала да се скрия през онази смутна нощ. Вече бяхме сам-сами. Отдалечавахме се все повече и повече от двореца и стражите.

- С какво ви смущавам толкова?

Поколебах се, но в крайна сметка реших да бъда пряма.

- С личността си. С намеренията си. Не знам какво точно да очаквам от тази невинна разходчица.

- Разбирам - той спря намясто и се обърна с лице към мен. Бяхме на сантиметри един от друг и по гръбнака ми пробяга студена тръпка, независимо от топлия летен въздух. -Предполагам досега сте осъзнали, че не съм от хората, които увъртат. Ще ви разкрия какво искам от вас.

Максън пристъпи към мен.

Дъхът спря в гърлото ми. Току-що бях попаднала в ситуацията, от която най-много се опасявах. Наоколо нямаше нито стражи, нито камери - изобщо нямаше кой да го спре да постъпи както реши с мен.

Да го наречем коленен рефлекс. Най-буквално. Забих коляно в бедрото на Негово

Величество. И то силничко.

Максън изкрещя и стисна с ръце ритнатото място, а аз заотстъпвах назад.

- Това пък за какво беше?

- Ако ме пипнеш и с пръст, ще си изпатиш още повече! - обещах аз.

- Моля?

- Казах, че ако...

- Да, да, немирнице такава, чух те и първия път - спря ме Максън с болезнена гримаса. - Но защо ти беше да ме риташ, за бога?

Почувствах как тялото ми се нажежава. Бях си направила възможно най-прибързаното заключение, противопоставяйки се на посегателство, което явно си бях въобразила.

Стражите се притекоха на помощ, дочули малкото ни спречкване. Поприведен от болка, Максън ги отпрати с ръка.

Помълчахме известно време, а щом агонията поотмина, принцът се обърна към мен.

- Какво си мислеше, че ще направя? - продължаваше да се чуди той.

Аз просто свих глава между раменете си с пламнали бузи.

- Америка, какво си мислеше, че ще направя? - звучеше разстроен. Повече от разстроен. Засегнат. Очевидно се беше досетил какво си бях втълпила и изобщо не му харесваше. - На публично място? Решила си, че... божичко! Та аз съм джентълмен!

Понечи да си тръгне, но пак се обърна.

- Защо въобще ми предложи приятелството си, щом имаш толкова ниско мнение за мен?

Не можех дори да го погледна в очите. Не знаех как да му обясня, че ме бяха настроили да очаквам разгонено куче, че тъмнината и уединението ми въздействаха странно, че с едно-единствено момче бях оставала насаме преди, а с него винаги се стигаше дотам.

- Днес ще вечеряш в стаята си. Сутринта ще си поговорим пак.

Изчаках в градината, докато се уверя, че всички останали вече се бяха стекли в трапезарията, после обходих няколко пъти коридора, преди да се прибера в стаята си. Ан, Мери и Луси не бяха на себе си от вълнение. Сърце не ми даде да им кажа, че не бях прекарала цялото това време в компанията на принца.

Храната вече ме чакаше на масата до балкона, а позорът ми най-накрая реши да отстъпи място на глада. Само че не дългото ми отсъствие бе подтикнало прислужничките към такова оживление. Върху леглото ми се мъдреше грамадна кутия, която сякаш си просеше да бъде отворена.

- Може ли и ние да видим? - изчурулика Луси.

- Луси, не ставай нахална! - скастри я Ан.

- Оставиха я веднага щом излязохте! Оттогава сме на тръни! - възкликна Мери.

- Мери! Дръж се прилично! - нахока и нея Ан.

- Не се притеснявайте, момичета. Нямам тайни. - Дойдеха ли да ме изритат сутринта, щях да разкажа всичко на прислужничките.

Усмихнах им се вяло и дръпнах огромната червена панделка на кутията. Вътре открих три чифта панталони. Едни ленени, едни малко по-делови, но от приятна на пипане материя, и едни дънкови с невероятна кройка. Отгоре им лежеше картичка с герба на Илеа.

Искането ви е толкова скромно, че не бих могъл да откажа. И все пак ще ви помоля да ги носите само в съботните дни. Благодаря ви за компанията.

Ваш приятел,

Максън

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

В общи линии не ми остана много време за срам и тревоги. Когато моите прислужнички ме облякоха най- безгрижно на следващата сутрин, допуснах, че не ми е било отказано присъствие в трапезарията. Максън демонстрираше неочаквано милосърдие, позволявайки ми да се храня с останалите: отпускаше ми един вид прощална закуска, последни мигове в красивото обкръжение на избраните.

Почти приключвах със сутрешното угощение, когато Крие най-накрая събра куража да ме разпита за срещата ми с принца.

- Е, как мина? - отправи ми въпроса си тихо, както предполагаше етикетът на трапезата. Само че тези макар и недраматични думички възбудиха интереса на всичките ни достатъчно близкостоящи съседки и ги накараха да наострят уши.

Поех си дълбоко въздух.

- Неописуемо.

Момичетата се спогледаха, очевидно жадни за подробности.

- Как се държа той? - не се стърпя Тайни.

- Ъмм. - Добре обмислих следващите си думи. - По неочакван начин.

Този път по протежение на цялата маса се разнесоха тихички шушукания.

- Нарочно ли си толкова потайна? - намеси се Зои. - Много подло, ако питаш мен.

Поклатих глава. Как можех да им обясня?

- Не е нарочно, просто...

Инквизицията ми се размина благодарение на смайващите звуци, които проехтяха откъм коридора.

Крясъците бяха странно явление тук. През краткия си престой в двореца не бях чула и един звук, който можеше да се опише като силен. Пък и откривах някаква мелодичност в тропота на ботушите на стражите по мраморния под, в отварянето и затварянето на масивните врати или в издрънчаването на вилиците по чиниите. Настъпи невиждана суматоха.

Кралското семейство като че ли си обясни причината за хаоса преди всички нас.

- Бързо в дъното на залата, дами! - провикна се крал Кларксън и хукна към прозореца.

Озадачени, но автоматично готови да се подчинят, момичетата мудно се отправиха към

главната маса. Кралят спусна плътна щора, която определено не пазеше единствено от слънчевите лъчи. Беше метална и падна с остро скрибуцане. Максън се втурна да спусне и съседната. Кралицата полетя грациозно и се погрижи за следващата.

Тумбата стражи най-накрая стигна до трапезарията. Видях как няколко заеха позиция пред салона малко преди останалите да хлопнат великанските врати и да ги залостят от вътрешна страна.

- Проникнаха отвъд крепостните стени, Ваше Величество, но засега ги удържаме. Трябва да изведем дамите, но схватката е в опасна близост и...

- Разбирам, Марксън - умишлено го прекъсна кралят.

Толкова ми трябваше, за да осмисля случващото се. На

територията на двореца бяха нахлули бунтовници.

Нещо ми бе подсказвало, че рано или късно ще се стигне дотам. Цял куп гости, трескава подготовка... така се случваха пропуските в протокола за сигурност. И дори настъплението зад стените на двореца да беше трудна задача, все пак възникваха благоприятни условия за размирици. В основата си Изборът не се нравеше на доста хора. Несъмнено бунтовниците го проклинаха наравно с всичко останало в кралство Илеа.

Но каквито и да бяха възгледите им, нямах намерение да се предам току-така.

Избутах стола си толкова рязко, че се прекатури назад, и се втурнах да спускам металната щора на най-близкия прозорец. Още няколко осъзнали се момичета последваха примера ми.

Спускането беше лесно, но закрепването в това положение се оказа по-голямо предизвикателство. Тъкмо бях съумяла да плъзна резето на място, когато нещо се разби в металната плоскост от външната страна. Така се уплаших, че пищейки, залитнах назад, препънах се в обърнатия стол и се строполих на пода.

Максън се отзова незабавно.

- Ранена ли си?

Поогледах се набързо. Освен натъртване на хълбока и здраво сплашване, други поражения май нямаше.

- Не, добре съм.

- Бягай в онзи край на стаята. Веднага! - разпореди се принцът, докато ме вдигаше от земята. Той самият се разтърча из салона, пращайки още няколко сковани от ужас момичета на по-безопасно място.

Подчиних се и хукнах към дъното на трапезарията и скупчените на групички жени. Някои плачеха; други се пулеха незрящо, изпаднали в шок. Тайни беше припаднала. Най-успокояващият елемент в цялата сцена беше крал Кларксън, който говореше съсредоточено на един от стражите в отсрещния ъгъл - достатъчно далече, за да не чуват момичетата. С едната си ръка беше прегърнал закрилнически кралицата, която стоеше мирно до него, видимо запазила присъствие на духа.

Колко ли нападения беше преживяла вече? Според новините се случваха по няколко пъти годишно. Сигурно й костваше много. Перспективата за нея, за съпруга й... и за единствения й син се смрачаваше все повече и повече. Без съмнение, идеше и денят, в който бунтовниците щяха да случат на подходящия за целите си момент. При все това дамата стоеше с гордо вдигната глава, а благото й лице излъчваше спокойствие.

Погледът ми се прехвърли към момичетата. Притежаваше ли някоя от тях хладнокръвието, необходимо на една кралица? Тайни продължаваше да лежи в несвяст. Селест и Бариел си приказваха. Познавах лицето на Селест в покой, а сега определено беше различно. Въпреки това, в сравнение с останалите, тя умееше да прикрива емоциите си. Някои бяха на прага на истерия и хленчеха свити на топка. Други пък бяха блокирали съзнанието си, откъсвайки се от опасната реалност. Оглеждаха се безизразно и кълчеха ръце, чакайки някой да ги спаси.

По бузите на Марли се стичаха вадички сълзи, но поне беше запазила самообладание. Сграбчих я за ръката и я изправих.

- Подсуши си очите и стой на крака - изръмжах в ухото й.

- Моля? - изписука тя.

- Имай ми доверие.

Марли избърса страни с крайчеца на роклята си и по- изопна гръб. Пипна тук-там лицето си, вероятно за да провери дали не се е размазал гримът й. После се обърна към мен, търсейки одобрение.

- Това вече е друго нещо. Извинявай, задето те нахоках, но ще трябва да ми се довериш за момент, става ли? - Гузно ми беше, че й се развиках насред целия този смут, но на всяка цена я исках със самоконтрола на кралица Амбърли. Несъмнено Максън търсеше тази черта у бъдещата си съпруга, а Марли заслужаваше да спечели.

Приятелката ми кимна.

- Не се извинявай, права си. Така де, опасността премина, поне засега. Нямам причина да се тревожа.

В отговор й кимнах одобрително, макар и на сто процента да грешеше. Опасността не беше преминала.

Стражите стояха в бойна готовност до солидните порти, а метежниците продължаваха да обстрелват стената и прозорците с тежките си боеприпаси. Наоколо не се виждаше часовник. Нямах представа от колко време се вихри офанзивата им, а това допълнително ме обезпокояваше. Как щяхме да разберем, ако успееха да проникнат в двореца? Дали щеше да е чак като похлопат на вратата? Нима беше изключено вече да са нахлули без наше знание?

Напрежението ме съсипваше. Вперих поглед във ваза с кичести цветя - неизвестно какви - и загризах един от съвършено лакираните си нокти. Реших да се преструвам, че ароматната аранжировка е центърът на света ми.

След като обиколи повечето момичета, Максън намина да провери и моето състояние. Изправи се от едната ми страна и също загледа пъстрия букет. И двамата не знаехме как да подхванем разговора.

- Как се чувстваш? - обади се пръв той.

- Добре съм - прошепнах аз.

Той помълча още секунда.

- Не ми изглеждаш добре.

- Какво ще се случи с прислужничките ми? - зададох му най-глождещия ме въпрос. Знаех, че аз самата съм в безопасност. За тях обаче не бях сигурна. Ами ако нахълтвайки в двореца, бунтовниците спипаха някоя от трите?

- Прислужничките ти? - учуди се той, а тонът му намекваше, че си има работа с кръгъл идиот.

- Добре ме чу - прислужничките ми. - Погледнах го право в очите, та дано се засрами от факта, че само каймакът на обитаващите замъка се намираше на защитено място. Усещах паренето на сълзи. Не исках да излизат на бял свят, затова задишах учестено, мъчейки се да охладя страстите си.

Той отвърна на съсредоточения ми поглед и като че ли го споходи прозрението, че момичето пред него стоеше едва едно стъпало над прислугата. Не ме тревожеше фактът, че можех да съм на тяхно място, но нима не беше парадоксално, че някаква си томбола обуславяше главнята разлика между мен и Ан например?

- Убеден съм, че са намерили укритие. Прислугата разполага със свои скривалища. А и стражите имат нареждане експедитивно да вдигат тревога из целия дворец. Били са предупредени за опасността. По принцип разполагаме с алармена система, но при последния щурм размирниците й видяха сметката. Служителите ни се опитваха да я ремонтират, но... - Максън въздъхна тежко.

Забих очи в пода, стремейки се да укротя паническите си мисли.

- Америка - подхвана пак състрадателно.

Обърнах лице към него.

- Всичко е наред. Бунтовниците нямаха добра организация, а и пребиваващите в двореца знаят как да се държат при критични обстоятелства.

Кимнах. Помълчахме известно време и усетих, че принцът се кани да продължи с обиколката си.

- Максън - привиках го шепнешком.

Той се обърна, донякъде изненадан от фамилиарния ми тон.

- Позволи ми да ти обясня за снощи. Когато дойдоха вкъщи да ме подготвят за Избора, един държавен служител ме предупреди да не ти отказвам нищо. Каквото и да било. При никакви обстоятелства.

Принцът се втрещи.

- Моля?

- Остави ме с впечатлението, че имаш право да поискаш... сещаш се какво. А и ти сам ми каза, че не си общувал с много жени. Пък след осемнайсетгодишна възраст... Отгоре на всичко изгони операторите. Просто ме поуплаши с близостта си.

Максън поклати глава, мъчейки се да асимилира информацията. По чертите на вечно спокойното му лице сега се преследваха унижение, гняв и недоумение.

- Всички ли са получили такъв инструктаж? - попита с потресен глас.

- Не знам. Едва ли на много от претендентките им е било необходимо подобно назидание. Сигурно ги сърбят ръцете да ти налетят - отбелязах, кимвайки с глава към скупчените момичета.

Той се изкикоти мрачно.

- За разлика от твоя милост. Ти предпочете просто да ме сриташ в слабините, нали така?

- Уцелих те по бедрото!

- О, моля ти се. Кой се възстановява толкова време след ритник в бедрото? -контрираме скептично Максън.

Напуши ме смях. За радост, и той се присъедини. В този момент поредната буца се разби в един от прозорците и двамата мигновено млъкнахме. Като че ли бях забравила къде се намирах. Нужна ми беше обаче още една доза забрава. Само така можех да запазя разума си.

- Е, как ти понася цяла стая с циврещи жени? - попитах шеговито.

В изражението му се прокрадна комично смущение.

- За пръв път ме сполетява подобно изпитание! - изшушука напрегнато Негово Височество. - Да знаех само как да го преодолея!

И този мъж щеше да управлява страната ни: господинчото, който изпадаше в непригодност при вида на сълзи. Ама че смехория!

- Пробвай да ги потупаш по гърба или рамото и да ги увериш, че всичко ще се нареди. В повечето случаи ридаещите девойки не очакват от теб да решиш проблемите им, а просто да ги поутешаваш - посъветвах го аз.

- Наистина ли?

- В общи линии.

- Не ми се вярва да е толкова елементарно - усъмни се в моята безкористност принцът.

- Казах в повечето случаи, не винаги. Но предполагам рецептата ще подейства на доста от нашите девойки.

Той изсумтя.

- Аз пък не съм толкова уверен. Две вече ми отправиха въпроса дали ще ги оставя да си тръгнат, ако оцелеем.

- Нали уж нямаше такъв шанс. - Но защо въобще се изненадвах? Щом ми беше разрешил да се позадържа в двореца като негова довереница, едва ли береше грижа за формалностите около играта. - И какво?

- Ще ги пусна, какво друго? Не са ми затворнички.

- Може пък да размислят - предложих насърчително.

- Може - той направи кратка пауза. - Ами ти? Изплаши ли се достатъчно, че да си плюеш на петите? - Подпита ме с лека закачка в гласа.

- Откровено казано, бях убедена, че още след закуска ще ме изпроводиш у дома -признах си аз.

- Откровено казано, мина ми през ума.

Разменихме си плахи усмивки. Приятелството ни - ако можех да го нарека така - си имаше своите неловки и мъчни моменти, но поне се градеше на двустранна прямота.

- Не отговори на въпроса ми. Иска ли ти се да си тръгнеш?

Поредното „нещо“ уцели стената и идеята внезапно ми се стори крайно примамлива. Най-свирепата атака, която бях претърпявала вкъщи, беше от страна на Джерад, който се опитваше да открадне храната ми. Останалите претендентки ме ненавиждаха, официалните тоалети ме задушаваха, отвън напираше недоброжелателна тълпа, и изобщо цялата ситуация си беше мъчителна. Но пък го правех заради семейството си и удоволствието да си с пълен тумбак. Освен това сега донякъде съчувствах на Максън, след като си бях извоювала известна свобода. А кой знаеше - можеше да имам пръст в избора на следващата принцеса.

Погледнах го в очите.

- Ако ти няма да ме гониш, и аз няма да подавам оставка.

Той се усмихна.

- Прекрасно. И бездруго държа да ме просветлиш за още някой и друг трик като онзи с тупането на гърбове.

Отвърнах на усмивката му. Вярно, всичко беше с кра-ката нагоре, но пък можеше и нещо добро да излезе от цялата тази каша.

- Америка, мога ли да те помоля за една услуга?

Кимнах.

- Всички си мислят, че снощи сме прекарали доста време заедно. Ако любопитстват, би ли им обяснила, че не съм... че не бих...

- Дадено. И наистина съжалявам за всичко.

- Трябваше да се досетя, че ако някое момиче ще проявява неподчинение, това ще си ти.

Няколко тежки предмета удариха стената наведнъж и в трапезарията прокънтяха женски писъци.

- Кои са онези долу? Какво искат? - попитах аз.

- Бунтовниците ли ?

-Да.

- Зависи към кого ще отправиш въпроса си. И за коя групировка става дума - обясни той.

- Искаш да кажеш, че са повече от една? - това влошаваше допълнително ситуацията. Ако настоящата атака беше дело на една-единствена фракция, какво щяха да постигнат две или повече в съюз? Стори ми се крайно несправедливо, че ни бяха държали в неведение толкова време. Помоему бунтовникът си беше бунтовник, а сега Максън ми заявяваше, че някои са по-опасни от другите. - Колко са на брой?

- В общи линии се делят на две: Северняци и Южняци. Северняците нападат доста по-често. По-близо са ни. Заселили са се в дъждовните покрайнини на Лайкли, недалеч от Белингам. На няколко километра северно от тук. Никой друг не иска да живее в оная пустош - останали са само руини, затова са я превърнали в свой дом, макар че, мен ако питаш, водят номадски живот. Това за скитничеството е моя си теория, която няма много привърженици. Въпросът е, че голям процент от щурмовете им са неуспешни, а колкото пъти са прониквали в двореца, последиците са били... маловажни. По моя преценка тези отвън са Северняци - надвика врявата Максън.

- Защо така смяташ? По какво ги различаваш от Южняците?

Принцът като че ли се подвоуми дали е редно да споделя с мен подобна информация. Огледа се наоколо, за да се увери, че никой не следи разговора ни. Аз също се поозърнах и забелязах, че няколко души ни наблюдаваха. Селест например като че ли се опитваше да ме запали с поглед. Бързо отместих очи от нея. Да, имахме си съзерцатели, но поне бяха далече, за да дават ухо. Когато и Максън стигна до същото заключение, се приведе към мен и ми прошепна:

- Техните нападения са значително по-... смъртоносни.

Изтръпнах от ужас.

- Смъртоносни?

Той кимна.

- Ако съдя по разрушителната сила на атаките, бих им приписал една-две годишно. Всички в двореца се стремят да скрият от мен черната статистика, но аз не съм глупав. Южняците оставят трупове след себе си. Лошото е, че трудно различаваме едната от другата групировка - членовете и на двете са дрипави, обикновено мъже, хилави, но силни, и поне доколкото знаем, не носят отличителни нашивки. Затова научаваме в какво сме били въвлечени чак като направим разбор на последиците.

Огледах трапезарията. Мнозина ги грозеше опасност, в случай че Максън бъркаше и агресорите се окажеха Южняци. Мислите пак се върнаха към клетите ми прислужнички.

- Все още не мога да си го обясня. За какво се борят?

Максън сви рамене.

- По всичко личи, че Южняците целят преврат. Не знам от какви подбуди - вероятно негодуват, задето са отритнати и обречени на мизерия. Реално погледнато, не принадлежат дори към Осма каста, понеже не участват в обществената мрежа. Северняците обаче са пълна загадка за нас. Според баща ми просто се опитват да ни лазят по нервите, да пречат на управлението - само че на мен не ми се вярва. - За момент в очите му просветна гордост. - И по този въпрос съм си изградил своя теория.

- Ще ме огрее ли да я чуя?

Максън отново се поколеба. Този път обаче май не беше от опасения, че ще ме изплаши, а от страх, че няма да го приема насериозно.

Пак се понаведе към ухото ми и прошепна:

- Струва ми се, че търсят нещо.

- Какво например? - озадачих се аз.

- Нямам представа. Но обстановката в двореца винаги е една и съща след нападение на Северняците. Понатупани, ранени или вързани стражи, но никога мъртви. Имам чувството, че просто не искат да им се пречкат. Макар че понякога взимат заложници, а това е обезпокояващо. А стаите - поне онези, до които си осигурят достъп, оставят в пълна неразбория. Изтръгнати чекмеджета, претърсени полици, вдигнати килими. Изпочупени вещи. Няма да повярваш колко фотоапарата съм сменил през годините.

- Фотоапарати ли?

- А, нищо особено - махна свенливо с ръка. - Просто обичам да правя снимки. Странното е, че след всичкото това ровене отмъкват малко неща. Естествено, баща ми оплюва тази теория. Какво биха издирвали тайфа неграмотни варвари? Но все си мисля, че нещо ни убягва.

Звучеше интригуващо. Ако аз бях бедна като църковна мишка и имах начин да се вмъкна в двореца, щях да изнеса всяко попаднало ми бижу, изобщо всичко, което можех да продам. Явно бунтовниците нахълтваха заради кауза, по-висша от политическата, и не се бореха само за оцеляването си.

- Струва ли ти се нелогично? - попита Максън, изтръгвайки ме от дълбокия размисъл.

- Нелогично - не. Объркващо по-скоро.

И двамата се усмихнахме по малко. Осъзнах, че ако човекът пред мен си беше просто Максън Шрийв, а не Максън, бъдещият крал на Илеа, щеше да е идеалният съсед, другарчето за раздумка.

Той се прокашля.

- Е, май е време да продължа с обиколката си.

- Да, вероятно доста госпожици се чудят какво толкова се бавиш.

- Добре тогава, друже, да имаш насоки коя заслужава вниманието ми първа?

Усмихнах се и погледах през рамо, за да се уверя, че личната ми фаворитка от кандидат-принцесите се държи мъжки. Останах доволна.

- Виждаш ли онази блондинка с розовата рокля? Казва се Марли. Мило същество, дружелюбна, обича киното. Давай.

Максън се изкиска и тръгна в нейна посока.

Времето, прекарано в трапезарията, ми се стори цяла вечност, но всъщност стълкновението бе продължило малко повече от час. В крайна сметка се установи, че метежниците така и не бяха преодолели същинските стени на двореца, а само крепостните. Стражите не бяха открили стрелба по нападателите, докато не се бяха устремили към главната порта. Затова и офанзивата с тухли, извадени от стените на замъка, и развалена храна бе продължила толкова дълго.

Когато обаче двама смелчаци стигнали твърде близо до портата, стражите възпроизвели предупредителни изстрели и размирниците били отбой. Ако следвах логиката на Максън, явно си бяхме имали работа със Северняци.

Стражата ни задържа още малко в трапезарията, докато се изпълни обезопасителният обход на двореца. Когато се увериха в сигурността ни, бяхме разпуснати. Двете с Марли тръгнахме ръка за ръка към стаите си. Колкото и да се бях държала по време на обстрела с тухли, напрежението ме беше изтощило докрай и се радвах, че имаше с кого да го разсея.

- Дал ти е панталони, въпреки че загуби облога? - изненада се приятелката ми. Бързо-бързо бях отворила темата за Максън, нетърпелива да разбера как е протекъл разговорът им.

- Аха. Прояви похвално кавалерство.

- Благородно е подходил към победата си, прави му чест.

- Наистина благородно. Държи се галантно, дори да се отнесеш несправедливо с него. - Да го сриташ в кралските скъпоценности например.

- Какво имаш предвид?

- Нищо. - Не исках да се впускам в подробности по тази тема. - А вие двамцата за какво си говорихте одеве?

- Ами предложи ми да се срещнем тази седмица - изчерви се от скромност тя.

- Марли! Колко хубаво!

- Шшт! - поукроти ентусиазма ми, озъртайки се наоколо, макар че другите момичета вече бяха изкачили стълбището. - Не искам да се самозабравям.

Поумълчахме се за секунда, преди Марли да избухне в емоции.

- Кого заблуждавам? Ще се пръсна от вълнение! Дано не отлага много срещата ни.

- Щом вече те е поканил, едва ли ще се бави. Какво толкова - една държава има да управлява.

Тя се засмя.

- Още не мога да повярвам! Че е красавец, това се виждаше и по телевизията, но знае ли човек как ще се държи? Опасявах се, че ще е... някое префърцунено конте.

- Знам, и аз. Но всъщност е... - Какъв беше всъщност? Мъничко префърцунен, да, но не по онзи отблъскващ начин, който си бях представяла. Безспорно притежаваше царствена осанка и въпреки това беше някак... някак... - Нормален.

Марли обаче не ме гледаше. Беше се изгубила в блянове. Само се надявах представата, която си градеше за принца, да отговаряше на истината. А тя пък от своя страна да се окажеше момичето на мечтите му. Когато стигнахме стаята й, помахах за довиждане и продължих към своята.

Размишленията за Марли и Максън изхвърчаха от главата ми още с отварянето на вратата. Заварих Ан и Мери да клечат край рухналата Луси. Лицето й беше почервеняло от плакане; обичайните й нервни тикове се бяха разразили в мощно тресене.

- Успокой се, Луси, всичко е наред - шепнеше й Ан, милвайки рошавата й коса.

- Свърши се. Няма пострадали. В безопасност си вече, скъпа - мълвеше й Мери, държейки треперещата й ръка.

Бях си глътнала езика от шок. Психическият срив на Луси не беше гледка за моите очи. Заотстъпвах от стаята си, но Луси ме видя, преди да съм се изнизала.

- П -п-простете, лейди, лейди, лейди... - запелтечи горката. Другите вдигнаха тревожни лица към мен.

- Не се притеснявай. Добре ли си? - загрижих се, затваряйки вратата.

Луси се помъчи да навърже изречението си, но устните й не успяваха да оформят думи. Воплите и разтърсващите спазми владееха цялото й тяло.

- Ще се оправи, госпожице - отговори вместо нея Ан. - Обикновено са й нужни няколко часа, но поутихнат ли нещата, идва на себе си. Ако пристъпът не отшуми, ще я заведем в амбулаторното крило. - Ан сниши глас. - Само че Луси едва ли иска да се стига дотам. Сметнат ли те за негодна, заточват те в пералното помещение или в кухнята. А Луси харесва работата си на прислужница.

Позачудих се защо й беше на Ан да шепне. Все пак се бяхме скупчили край Луси и клетото момиче чуваше думите й, независимо от разклатеното си състояние.

- М-м-моля ви, госпожице. Не ис... не искам... не - напъна се тя.

- Спокойно. Никой няма да научи - уверих я. Вдигнах поглед към Ан и Мери. -Помогнете ми да я качим на леглото.

Трите лесно можехме да си разпределим теглото й, но нервните гърчове ни пречеха да хванем здраво ръцете и краката й. Доста усилия ни бяха нужни да я настаним удобно на леглото. Пъхнахме я под завивките и уютът като че ли свърши по-добра работа от думите ни. Спазмите й поутихнаха и Луси впери празен поглед в балдахина над леглото.

Мери седна до краката й и затананика някаква мелодийка, напомняйки ми за песничките, с които приспивах Мей, когато беше болна. Издърпах Ан в далечния ъгъл, така че да не ни чува Луси.

- Какво е станало тук? Някой изплаши ли ви? - попитах настоятелно.

- Не, не - отхвърли Ан. - Горката винаги рухва, навестят ли ни бунтовници. Дори споменаването им я разстройва до сълзи. Тя...

Ан заби поглед в излъсканите си черни обувки, двоумейки се дали да продължи мисълта си. Не ми се щеше да си пъхам носа в личните проблеми на Луси, но държах да разбера истината. Главната прислужница пое дълбоко въздух и подхвана:

- Някои сме в двореца откакто се помним. Мери е родена тук и родителите й още служат на кралското се-мейство. Аз съм била сираче; взели са ме, защото имало недостиг на персонал. - Ан поопъна роклята си, сякаш искаше да се отърси от този неприятен спомен. - Луси са я купили.

- Купили? Как е възможно? Тук не се използва робски труд.

- Официално - не, обаче на практика се случва. Семейството на Луси се нуждаело от пари за скъпа операция на майка й. Наели се да слугуват в дом от Трета каста в замяна на необходимата сума. Само че майка й така и не се възстановила, не смогнали да погасят дълга си и така Луси и баща й останали в домакинството като постоянна прислуга. Разказвала ми е, че и в обор да се били нанесли, пак по-добър живот щели да водят.

Синът се поувлякъл по Луси и макар че любовта не признава касти, пропастта между Шеста и Трета е доста обширна. Когато майка му надушила какво се случва, продала Луси и баща й на двореца. Спомням си първите й дни тук. Плачеше неутешимо. Навярно са били лудо влюбени.

Погледнах към Луси. В моята драма единият от нас беше направил решаващия избор. Тя обаче беше загубила възлюбения си по волята на страничен човек.

- Баща й работи в конюшнята. Не е особено пъргав, нито пък як, но компенсира с усърдие. Луси стана една от нас. Представям си колко наивно ви звучи, но в нашите среди е чест да си прислужница в двореца. Ние сме авангардът. Старателно ни подбират по умения и външен вид, защото представяме двореца пред гостуващите. Приемаме работата си сериозно и за това си има причина. Сгафиш ли, пращат те в кухнята, където ръцете ти капват от умора и униформата ти е като чувал. Другият вариант е да сечеш дърва или да се бъхтиш из двора. Да си прислужница, това е голяма привилегия.

Почувствах се невежа. Помоему всичките бяха просто Шестици. А всъщност дори в границите на кастата им съществуваше определена йерархия, степенуване, с което не бях запозната.

- Преди две години бунтовниците нападнаха двореца посред нощ. Някои се бяха предрешили в униформите на повалените стражи и настана пълен хаос. Охраната не знаеше на кого да се нахвърли, кого да брани, и враговете ни се промъкваха безнаказано в двореца... същински ад.

Изтръпнах само при мисълта. Какво ли е било да се луташ като муха без глава из тъмните, безкрайни кори-дори на замъка? В сравнение с днешния инцидент тази случка от миналото ми звучеше като дело на Южняците.

- Един от бунтовниците се докопал до Луси - Ан сведе поглед за момент. Следващите й думи прозвучаха доверително: - Предполагам нямат много жени в общността си, ако схващате накъде бия.

-О!

- Не го видях с очите си, но Луси ми каза, че онзи бил по-мърляв от прасе. Каза, че облизал цялото й лице.

Ан потрепери видимо. Моето тяло пък реагира с мощен спазъм в стомаха, заплашващ да изхвърли навън цялата ми закуска. Безспорно звучеше потресаващо и ми стана ясно защо Луси, преживяла такава травма в миналото си, неминуемо изпадаше в паника при всяко следващо нападение.

- Гаднярът тръгнал да я влачи нанякъде, а тя продирала гърлото си от пищене. Само че в целия онзи безпорядък никой не чувал виковете й. За късмет, един от стражите - от истинските - тъкмо се задавал иззад ъгъла. Прицелил се и пуснал един куршум в главата на бунтовника. Той се строполил на земята, приклещвайки Луси под трупа си. Цялата била обляна в кръв.

Покрих устата си с длан. Не можех да си представя как крехко същество като Луси бе преживяло такъв ужас. Нищо чудно, че реагираше толкова бурно.

- Погрижиха се за раните й, но не и за уязвената й психика. В резултат на това нервите й са доста лабилни, но се старае да го прикрива. И то не само заради себе си, ами и заради баща си. Човекът толкова се гордее, че щерка му е станала прислужница. Луси не иска да го разочарова. Мъчим се да я щадим, но при всяко нападение на бунтовниците въображението й се развихря. Все си мисли, че този път няма да й се размине, че ще я отвлекат и край с нея. Полага големи усилия, госпожице, но не знам колко още е способна да понесе.

Кимнах разбиращо, наблюдавайки Луси в леглото. Беше склопила очи и спеше, независимо от ранния час.

Прекарах остатъка от деня в четене. Ан и Мари сновяха насам-натам, чистейки изрядно чистата стая. Всички се стремяхме да пазим тишина на Луси.

Дадох си обещание да направя всичко възможно Луси да не изживява наново кошмара си.

ЧЕТЕРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Както и очаквах, момичетата, изявили желание да се приберат у дома, размислиха с уталожването на обстановката. Не се знаеше кои точно бяха страхливките, но някои от участничките - начело със Селест - бяха решени да открият. За момента си оставахме двайсет и седем претендентки.

По думите на краля последиците от щурма били толкова незначителни, че дори нямало да бъдат отбелязани в историята на двореца. Въпреки това, понеже телевизионните екипи тъкмо прииждали за сутрешно интервю, кадри от нападението били излъчени на живо. Кралят не остана особено доволен. Което ме накара да се замисля колко ли инциденти на територията на замъка биваха потулвани. Дали не се намирах в още по-голяма опасност, отколкото бях предполагала?

Силвия ни увери, че ако ударът бе имал по-сериозни последствия, щели да ни позволят телефонни обаждания до семействата. При тези обстоятелства обаче и успокоителното писмо щеше да е достатъчно.

Писах на нашите, че съм добре и че вероятно на телевизионния екран събитието е изглеждало по-страшно, отколкото всъщност е било. Че кралят се е погрижил за безопасността ни. Помолих ги да не се притесняват за мен, завърших с това, че много ми липсват, и предадох писмото на човек от прислугата.

Денят след нападението протече безметежно. Бях планирала да сляза в Дамския салон, за да повеличая Максън пред останалите, но след пристъпа на Луси предпочетох да остана в стаята си.

Нямах представа с какво се занимаваха трите ми прислужнички в мое отсъствие, но докато бях в покоите си, ме развличаха с игри на карти и случайно подхвърлени клюки.

Така разбрах, че зад всяка дузина хора, на която се натъквах из двореца, стояха поне стотина други. За готвачите и перачките се досещах, но не подозирах например, че на многочислен отряд от персонала бе поверена задачата по чистенето на прозорците. Цяла седмица се трудеха върху безчетните стъкла, а на прахоляка му трябваше един-единствен ден да се прокрадне зад стените на двореца и да полепне по излъсканата повърхност, създавайки работа за още седмица. Освен това, скътани в тайни работилнички, кралските бижутери творяха изящни украшения за семейството и подаръци за посетителите, а бригадите шивачки и закупчици се грижеха за изтънченото облекло на господарите си - и за нашето, разбира се.

Понаучих и други пикантерии. Например кои стражи бяха смятани за най-сексапилни и колко отвратителни униформи се налагало на прислугата да нахлузва за празничните тържества по настояване на икономката. Как някои индивиди в двореца залагали коя избраница ще спечели и как моето име попадало в челната десетка. Бебето на една от готвачките страдало от нелечима болест, което накара Ан да се просълзи. Била й свидна приятелка, а и толкова мъчно забременяла.

Като слушах разказите им и додавах по нещичко от време на време, не можех да си представя, че на долния етаж се забавляват повече от нас. Компанията на прислужничките ми беше изключително приятна. В стаята ми цареше кротка, щастлива атмосфера.

Така добре си прекарах, че и на следващия ден не си подадох носа навън. Този път обаче оставихме вратите към коридора и балкона отворени, за да ни милва топлият въздух. Приятният полъх се отразяваше учудващо добре на Луси и се запитах колко ли рядко се престрашаваше да излезе навън.

Докато си приказвахме, Ан вметна колко неуместно било поведението им - да играят карти с господарката си на отворени врати, но бързо-бързо забрави коментара си. Вече свикваше с идеята, че преобразяването ми в истинска дама е загубена кауза.

Тъкмо раздавахме картите за следващата игра, когато с ъгълчето на окото си мярнах нечия фигура на входа. Максън стърчеше до отворената врата със заинтригувано изражение на лицето си. Когато погледите ни се срещнаха, моментално прочетох въпроса „Какви ги вършите, госпожици?“ в очите му. Станах с усмивка и отидох до него.

- Боже господи - измънка Ан, като видя принца на вратата. Незабавно помете картите в шивашка кошница и се изправи. Мери и Луси последваха примера й.

- Дами - поздрави ги Максън.

- Ваше Величество - направи реверанс главната прислужничка. - За нас е чест, сър.

- За мен също - отвърна ведро той.

Прислужничките се спогледаха, видимо поласкани. Настана неловко мълчание.

- Тъкмо си тръгвахме - престраши се внезапно Мери.

- Да! Точно така - потвърди Луси. - Тъкмо... ъъ... щяхме да... - Погледна към Ан за помощ.

- Щяхме да се заемем с петъчната рокля на лейди Америка - спаси я Ан.

- О, да, да - добави Мери. - Само два дена ни остават.

Заобиколиха ни бавно на път към изхода, ухилени до уши.

- Не бих си позволил да спъвам работата ви - обяви Максън, изпровождайки ги с озадачен от поведението им поглед.

Като излязоха на коридора, тричките съвсем не намясто направиха по един реверанс и се отдалечиха с оживени стъпки. Още щом свиха зад ъгъла, кискането на Луси отекна по коридора, а подире му се разнесе назидателното шъткане на Ан.

- Интересна дружинка сте си спретнали - отбеляза Максън, пристъпвайки в стаята ми с шарещ наоколо поглед.

- Не ме оставят да скучая - отвърнах бодро.

- Личи си, че те харесват. Трудно се печелят симпатиите на прислугата. - Прекрати огледа на стаята ми и се обърна към мен. - Не така си представях личното ти пространство.

Вдигнах едната си ръка във въздуха, после я отпуснах.

- Само дето не е лично мое. Всъщност е твоя собственост, а аз съм временно пребиваващ.

Той свъси вежди.

- Нали са те уведомили, че можеш да въвеждаш промени? Ново легло, друг цвят тапети...

Свих рамене.

- Едните тапети няма да ме накарат да се почувствам у дома си. Момичета като мен не са свикнали да живеят в къщи с мраморни подове - пошегувах се аз.

Максън се усмихна.

- А как изглежда стаята ти у дома?

- Ъм, защо си дошъл? - измъкнах се ловко аз.

- А! Хрумна ми една идея.

- За?

- Ами - подхвана той, продължавайки обхода си из стаята - дойде ми на ум, че след като отношенията ми с теб се различават от тези с останалите момичета, е съвсем логично да си измислим... алтернативен начин за комуникация. - Спря се пред огледалото и заизучава семейните ми снимки. - Със сестричката ти сте като две капки вода. - Отбеляза той въодушевено.

Влязох по-навътре в стаята си.

- Често ни го казват. Та какво разправяше за алтернативната комуникация?

Максън приключи с изучаването на снимките и се отправи към пианото в дъното на стаята.

- Тъй като уговорката беше да си ми вярна помощничка, приятелка, ако щеш - хвърли ми съсредоточен поглед, - вероятно ще е най-добре да се откажем от традиционната размяна на бележки и официални покани за среща чрез прислугата. Щеше ми се да измислим нещо по-неформално.

Взе в ръцете си купчината партитури от пианото.

- Ти ли ги донесе?

- Не, тук си бяха. Любимите ми композиции ги знам наизуст.

Веждите му щръкнаха нагоре.

- Впечатлен съм. - Обърна се и тръгна в моя посока, без да е довършил предишната си мисъл.

- Ако обичаш, спри да се ровиш из нещата ми и се доизкажи.

Максън въздъхна.

- Добре де. Хрумна ми двамата с теб да си намислим секретен знак, някакъв сигнал, с който да си уреждаме тайни срещи. Какво ще кажеш за почесване по носа? - Максън се потърка с пръст малко над горната устна.

- Все едно те мъчи жестока хрема. Грозна картинка.

Той ме изгледа с леко недоумение, но кимна.

- Хубаво. В такъв случай може просто да прокарваме пръсти през косите си.

Едва го дочаках да се изкаже, преди да поклатя глава неодобрително.

- Винаги ми правят разни заплетени прически. Почти невъзможно е да бръкна през толкова фиби. Пък и какво ще правим, ако носиш короната си? Ще вземеш да я бутнеш.

Той поклати пръст насреща ми.

- Убедителен довод. Хммммм - мина покрай мен, улисан в размишления, и спря до нощната ми масичка. - Ами да си подръпваме ушите?

Обмислих предложението му.

- Харесва ми. Достатъчно дискретно е, но не и толкова привично, че да ни подведе. Решено е - ще подръпваме ушенце.

Нещо друго бе грабнало вниманието на Максън, но той все пак се обърна да ми се усмихне.

- Радвам се, че одобряваш. Следващия път, когато искаш да говорим, просто дръпни ухото си, и ще се отзова при първа възможност. Евентуално веднага след вечеря - сви рамене той.

Тъкмо се канех да попитам защо аз да не се отбивам до неговата стая, когато Максън започна да кръстосва пода с бурканчето ми в ръка.

- Това пък каква роля играе?

Въздъхнах.

- Боя се, че нямам отговор.

Първият петък дойде, а с него и дебютът ни по Илейски осведомителен бюлетин. Появата беше задължителна, но поне тази седмица от нас се очакваше единствено присъствие. Заради часовата разлика живото излъчване щеше да започне в пет, а след едночасовото предаване се отправяхме към трапезарията за вечеря.

Ан, Мери и Луси подбраха с особено внимание тоалета ми. Роклята ми беше в кадифеносиньо със загадъчни виолетови оттенъци. Следваше извивките на бедрата ми, а отзад се разкрояваше, спускайки се на сатенено гладки вълни. Не можех да повярвам, че се докосвам до нещо толкова приказно. Прислужничките закопчаха търпеливо множеството копчета на гърба и оформиха косата ми с фуркети, декорирани с разкошни перли. Украсиха ушите ми с деликатни перлени обеци, а шията ми - с фино като струна колие, обкичено със скромен брой перли, всяка от които сякаш се рееше над кожата ми. Бях готова за вечерта.

Погледнах отражението си в огледалото. Продължавах да приличам на себе си. Съзерцавах най-красивата си версия, но все пак разпознах лицето си. Още откакто бяха изтеглили името ми, се страхувах да не загубя идентичността си - да не видя в огледалото момиче, намацано с пластове грим и отрупано с тонове бижута, из които трябваше да се ровя седмици наред, за да открия себе си. До момента не бях загубила Америка.

И типично за Америка се облях в пот по пътя към залата, която служеше за снимачна площадка. Бяха ни заръчали да се явим десет минути преди началото на предаването. По своя преценка ги увеличих на петнайсет. Други пък, като Селест например, бяха сметнали, че триминутният аванс е напълно достатъчен. Затова и се стекохме на няколко вълни.

Сцената представляваше гъмжило от трудещи се хора - тази вечер помещаваше и няколко стъпаловидни реда седалки за избраниците. Държавните съветници, познати ми от телевизионния екран, преговаряха сценария и оправяха вратовръзките си. Звездите на Избора се суетяха пред огледалата, подръпвайки оттук-оттам екстравагантните си рокли. Изобщо - вихреше се трескава дейност.

Обърнах се точно навреме, за да хвана кратък откъслек от живота на Максън. Майка му, очарователната кралица Амбърли, заглади един немирен кичур към останалата му коса.

Той поизпъна сакото си и й каза нещо. Тя му кимна одобрително и Максън се усмихна. Щях да погледам още малко от тази мила сценка, но Силвия, по-бляскава от всякога, дойде да ме съпроводи до мястото ми.

- Продължете към скамейките, лейди Америка - насочи ме тя. - Изберете си къде да седнете. Както виждате обаче, предните редове вече са окупирани. - Прозвуча състрадателно, сякаш ми съобщаваше лоша новина.

- Ясно, благодаря ви - отвърнах и с най-голямо удоволствие се отправих към задния ред.

Само дето изкачването на тесните стъпала с вталената рокля и елегантни токчета не ми допадна особено. (Имаше ли изобщо смисъл от толкова шикозни обувки? Краката ми нямаше да се виждат.) Все пак преодолях изпитанието. Като се появи в залата, Марли ми махна с усмивка и дойде да седне до мен. Много ме трогна с решението си да ми прави компания, вместо да заеме някое от свободните места на предния ред. Каква вярност! Щеше да е кралица за чудо и приказ.

Искрящо жълтата й рокля подчертаваше златистата й коса и целунатата от слънцето кожа, придавайки й неустоимо сияние.

- Марли, роклята ти е разкошна. Изглеждаш поразително!

- О, благодаря ти. - Като че ли се поизчерви. - Опасявах се да не е твърде крещяща.

- Съвсем не! Повярвай ми, идеална е за теб.

- Много исках да си поговорим, но все се губиш някъде. Дали ще успея да те хвана утре? - попита ме шепнешком.

- Разбира се. В Дамския салон, нали така? Събота е - отвърнах със същия дискретен тон.

- Чудесно - съгласи се развълнувано Марли.

Ейми, която седеше пред нас, се обърна с молба.

- Имам чувството, че фуркетите ми са се разхлабили. Ще им хвърлите ли едно око, момичета?

Без да каже и дума, Марли зарови фините си пръсти в къдриците на Ейми, опипвайки за разхлабени фуркети.

- Така по-добре ли е?

- Да, благодаря ти - въздъхна Ейми.

- Америка, да имам червило по зъбите? - попита някой от лявата ми страна. Обърнах се, а Зои се хилеше смахнато насреща ми, излагайки на показ два реда съвършени бисерчета.

- Не, нищо ти няма - успокоих я, забелязвайки с ъгълчето на окото си как Марли кима утвърдително.

- Благодаря. Как успява да запази такова спокойствие? - посочи Зои принца, който разговаряше с човек от телевизионния екип. После завря глава между коленете си и се зае с упражнението за контролирано дишане.

С Марли се спогледахме и едновременно ни напуши смях. Трудно беше да го сдържим, гледайки съседката ни отляво, затова плъзнахме погледи из залата, обсъждайки тоалетите на претендентките. Имаше момичета в съблазнително червено и свежо зелено, но никоя друга не носеше синьо. Само Оливия беше дръзнала да се издокара в оранжево. Не че разбирах много от модни тенденции, но и двете с Марли бяхме единодушни, че все някой е трябвало да й отвори очите. Отровният цвят караше кожата й да изглежда зеленикава.

Две минути преди включването на камерите разбрахме, че кожата на Оливия не биеше на зелено поради зрителна измама. Клетото момиче повърна шумно в най-близкото кошче за боклук и се строполи на пода. Силвия долетя отнякъде и след отривисто бърсане на пот и бълвоч, Оливия бе настанена на задния ред с малък съд в краката - за всеки случай.

Бариел седеше точно пред нея. Не дочух какво изръмжа на горкото момиче, но останах с убеждението, че примадоната ни беше готова здравата да я ступа, повтореше ли изпълнението си.

Предположих, че Максън беше станал свидетел на произшествието, затова ми се прииска да видя реакцията му. Той обаче не гледаше към сцената на събитията; гледаше към мен. Най-ненатрапчиво, все едно мигновено го засърбя, Максън се пресегна и подръпна ухото си. Дублирах знака му и двамата откъснахме погледи един от друг.

Развълнувах се при мисълта, че Максън ще намине край стаята ми след вечеря.

Засвири инструменталът на националния химн, а по мониторите из салона се появи гербът. Поизправих се на седалката си. Цялото ми семейство щеше да ме гледа на телевизионния екран и исках да се гордеят с мен.

Крал Кларксън зае подиума и накратко изнесе фактите около неуспешния набег срещу двореца. Аз лично не бих го нарекла неуспешен. Бунтовниците съумяха да изплашат много от нас до смърт. Обявленията се заредиха едно след друго, а аз се мъчех да вниквам в смисъла им, но ми беше трудно. Бях свикнала да ги следя от удобния диван вкъщи, съпроводени с пуканки и семеен разбор.

Водещите успяха да обвържат голяма част от засегнатите теми с действията на бунтовниците, приписвайки им основната вина. Изоставали със строежа на пътната мрежа в Съмнър заради размириците; полицейските сили на Атлин изнемогвали, понеже голям контингент бил изпратен за потушаване на безредиците в Сейнт Джордж. Дори не бях запозната с тези събития. Като се замислех върху някогашната си информираност и наученото от първа ръка в двореца, се чудех доколко изобщо схващаме подбудите на бунтовниците. Може и да грешах, но не ми се вярваше да са отговорни за всички недъзи на Илеа.

След осведомителната емисия Организаторът на събития покани Гаврил на сцената. Церемониалмайсторът изникна сякаш от нищото.

- Добър вечер, драги зрители. Тази вечер съм ви подготвил много любопитна информация. Изборът е в ход едва от седмица, а вече осем от дамите ни се върнаха по домовете си, с което изборът на принц Максън се съкращава до двайсет и седем ослепителни красавици. Обещаваме ви, че идната седмица по-голямата част от Илейски осведомителен бюлетин ще бъде посветена на запознаването ви с нашите удивителни дами.

Усетих как по слепоочията ми избиват дребни капчици пот. Едно беше да си хубавея на мястото, а съвсем друго да отговарям публично на въпроси. Наясно бях, че няма да изляза печеливша от тази игра на нерви, и не там беше въпросът. Просто нямах никакво, ама никакво желание да ставам за посмешище пред цял народ.

- И така, оставяме красивите ни претендентки за следващата седмица, а тази вечер предлагам да обърнем малко внимание на главния виновник. Как е настроението, принц Максън? - отправи въпроса си Гаврил, прекосявайки чевръсто сцената. Максън като че ли бе попаднал в засада. Освен че нямаше микрофон, май не си беше подготвил и отговори.

Точно преди микрофонът на Гаврил да стигне до него, засякох погледа му и му намигнах окуражително. И толкова му беше достатъчно, за да се усмихне.

- Прекрасно, Гаврил, благодаря ти.

- Как ви се струва атмосферата в двореца?

- Чудесна. Удоволствие е да ми гостуват толкова красиви дами.

- Всичките ли са очарователните, добродушни същества, за които се представят? -поинтересува се Гаврил. Още преди да съм чула отговора на Максън, на лицето ми изплува усмивка. Понеже имах предчувствие какво ще отвърне: „Да... донякъде“.

- Ъммм... - Максън отмести погледа си от Гаврил и го стрелна към мен. - Почти.

- Почти? - озадачи се Гаврил. Обърна се към скамейката на избраниците. - Имаме си палавници, значи.

За радост, всички момичета се изкискаха, така че се слях с тълпата. Предателче такова!

- И с какво точно се провиниха въпросните престорени ангелчета? - полюбопитства Гаврил.

- Ами, хм, да видим - Максън кръстоса крака и се намести удобно в стола си. Май за пръв път го виждах толкова непринуден - все пак му се беше отдал шанс да ме иронизира безнаказано. Тази му дяволитост ми допадаше. Щеше ми се да я виждам по-често. - Една от госпожиците прояви дързостта да ми се развика доста свирепо още при първата ни среща. Бях смъмрен най-порядъчно.

Кралят и кралицата се спогледаха озадачено над главата на сина си. Явно дори за тях историята беше новост. Момичетата край мен се гледаха една друга объркано. Не схванах намека, докато Марли не се обади.

- Не си спомням някоя да му е викала в Банкетния салон. А ти?

Максън очевидно беше забравил за уговорката да пазим първата ни среща в тайна.

- Според мен преувеличава, за да е по-забавно. Като се замисля, май му казах няколко думи напреки. Може и за мен да говори.

- Смъмряне, значи? И защо така? - прояви интерес Гаврил.

- Честно казано, не ми стана много ясно. Според мен беше от прилив на носталгия. Поради която причина й прощавам, разбира се. - Стеснението го беше напуснало и вече разговаряше с Гаврил, сякаш не ги наблюдаваха хиляди очи. Заслужаваше похвала.

- С други думи - кавгаджийката е още с нас? - Гаврил огледа ухилено групичката ни, после пак се обърна към принца.

- О, да. Още е с нас - потвърди Максън, без да откъсва очи от лицето на Гаврил. - И възнамерявам да я задържа известно време.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Останах леко разочарована от вечерята. За другата седмица трябваше да предупредя прислужничките ми да отпуснат малко повечко място в ролята. Все пак на човек му се и прияждаше.

Ан, Мери и Луси ме чакаха в стаята ми, готови да помогнат със събличането, но аз им обясних, че още малко ще поостана с тоалета си. Ан веднага се досети, че ще ми гостува принцът, понеже обикновено бързах да се освободя от вталените дрехи.

- Желаете ли да останем до по-късно тази вечер? Няма да ни затрудните - предложи Мери с нескрита надежда в гласа. Като се сетих обаче за неловката им среща с Негово Величество при предишното му посещение, реших, че е най-добре да ги отпратя час по-скоро. Пък и нямаше да понеса любопитните им погледи, докато го чаках.

- Не, не. Ще се справя. Ако случайно роклята ми се опъне, ще ви повикам.

Трите напуснаха неохотно стаята и ме оставиха сама. Нямах представа по кое време ще се отбие принцът, а не ми се щеше да подхващам книга, само за да я оставя след броени изречения, нито пък да седна пред пианото, само за да ме вдигне след няколко акорда. Затова просто полегнах на спалнята и се отнесох в мисли. Сетих се за Марли и човечността й. Осъзнах, че като изключим няколко малки подробности, не знаех почти нищо за нея. Въпреки това бях напълно уверена, че е искрена с мен. Което пък ме накара да се замисля за фалша, преобладаващ сред другите момичета. Чудех се дали Максън има нюх за тези неща.

Опитът му с жените ми се струваше едновременно богат и беден. Държеше се изключително галантно, но близостта видимо го смущаваше. Знаеше как да се отнася към една дама, но не и към обекта на симпатиите си.

Което го поставяше в абсолютен контраст с Аспен.

Аспен.

Името му, образът му, споменът за него ме връхлетяха така главоломно, зашеметяващо. Аспен. Какво ли правеше сега? Вечерният час наближаваше в Каролина. Вероятно още се намираше на работното си място, стига да имаше работа. А може би си гукаше с Брена, или с която там се беше захванал след раздялата ни. Една част от мен гореше от желание да научи... друга бягаше от мисълта като дявол от тамян.

Погледнах към бурканчето. Взех го в ръце и усетих как монетата се плъзга самотно по стените му.

- И аз съм самотна - прошепнах в празната стая. - Самотна съм.

Глупаво ли беше от моя страна да пазя този странен сувенир? Всичко друго му бях върнала, защо тогава не смеех да се разделя и с някакво си пени? Само то ли щеше да ми остане? Монета в стъкленица ли щях да покажа на дъщеря си един ден, като й разказвах за първия си приятел и тайната ни любов?

Нямаше много време да тъна в самосъжаление. Отривистото почукване на Максън ме изтръгна от размислите няколко минути по-късно. За своя изненада хукнах към вратата.

Отворих я рязко, а гостът ме посрещна с учуден поглед.

- Къде са се покрили прислужничките? - попита, оглеждайки стаята.

- Няма ги. Отпратих ги, като се върнах от вечеря.

- Всяка вечер ли правиш така?

- Много ясно. И сама мога да се събличам, благодаря за вниманието.

Максън повдигна вежди и се ухили. Бузите ми пламнаха. Не така бях целяла да прозвучи.

- Наметни се с нещо. Навън е хладно.

Тръгнахме по коридора. Мрачните мисли още витаеха в главата ми, а отлично съзнавах, че принца не го бива в подемането на разговори. Но този път поне веднага го бях хванала под ръка. Откривах известна доза приятелска близост в жеста.

- Ако редовно се освобождаваш от присъствието на слугините, ще се принудя да изпратя страж на пост пред вратата ти - каза Максън.

- В никакъв случай! Не съм малко дете.

Принцът се подсмихна.

- Ще стои отвън. Напълно ще забравиш, че е там.

- Друг път! - възразих аз. - Ще го усещам.

Максън въздъхна театрално. Толкова бях погълната

в спора, че не чух шушукането, докато Селест, Емика и Тайни почти не ни бяха подминали на път за стаите си.

- Дами - поздрави ги Максън с дискретно кимване.

Е, наивно беше от моя страна да си въобразявам, че никой няма да ни види заедно. Почувствах как лицето ми се нагорещява, макар че не проумявах защо.

Момичетата го удостоиха с по един реверанс и продължиха надолу по коридора. Като стигнахме стълбището, хвърлих един поглед през рамо. Емика и Тайни зяпаха любопитно. До няколко минути щяха да са разгласили клюката. Утре несъмнено ме очакваше поредната инквизиция. Селест ме гледаше кръвнишки. По всяка вероятност приемаше поведението ми като лична обида.

Обърнах се напред и изстрелях първото нещо, което ми щукна в главата.

- Казах ли ти, че момичетата, дето се поразтрепериха при нападението, в крайна сметка ще решат да останат? - Не знаех кои точно бяха поискали да си ходят у дома, но се носеха слухове, че Тайни е била една от тях. Беше припаднала онзи ден в трапезарията. Други сочеха към Барнел, но тук вече силно се съмнявах. Първо трябваше да изкопчат короната от мъртвешката й хватка.

- Не можеш да си представиш колко ми олекна от този факт. - Май говореше сериозно.

Позабавих следващата си реплика, понеже далеч не бях очаквала подобен отговор, а и много внимавах да не падна. Нямах опит в синхронното слизане по стълби. Токчетата, разбира се, не ми помагаха особено. Но поне знаех, че залитна ли, има кой да ме хване.

- Аз пък си мислех, че ще е улеснение - отбелязах, когато стигнахме до първия етаж и се почувствах по- стабилна на краката си. - Така де, сигурно е трудна задача да се спреш на едно от всичките тези момичета. Няма ли да ти е по-лесно, ако дадени фактори ги поразреждат вместо теб?

Максън вдигна рамене.

- Може би. Но повярвай ми, не ми стана приятно. - Изглеждаше леко обиден. - Добър вечер, господа! - Поздрави стражите, които отвориха вратите към градината, без да се поколебаят за миг. Позамислих се дали да не приема офертата на Максън за невъзпрепятстван достъп до двора. Идеята за лесно бягство от стените на двореца звучеше доста примамливо.

- Не разбирам какво имаш предвид - продължих разговора ни аз, докато крачехме към една от пейките - нашата пейка. Принцът ми отстъпи мястото с изглед към светлините на двореца, докато самият той ги загърби, настанявайки се с лице към мен. Така щеше да ни е по-удобно да си говорим.

За момент се поколеба дали ми сподели, но после си пое дълбоко въздух и подхвана:

- Явно съм се ласкаел, вярвайки, че си струвам известна доза риск. Не че умишлено бих поставил друг човек в рискована ситуация! - побърза да поясни. - Не това имах предвид. Просто... знам ли. Нима не си личи, че и моята глава е в торбата?

- Ами, всъщност не. Семейството ти е до теб и ти дава подкрепа, докато ние се съобразяваме с вашия график. Животът ви си е същият, а нашият се мени от ден на ден. Какво пък толкова си заложил на карта?

Максън ме изгледа шокирано.

- Америка, може и да имам подкрепата на семейството си, но представи си колко смущаващо е родителите ти да следят изкъсо първите ти стъпки в любовта. Поправка: не само родителите ти, ами цялата нация! А отгоре на всичко - тук не говорим за общоприетия вид романтична среща. Що се отнася до съобразяването ви с моя график - какво да ти кажа? Когато не съм с претендентките, мобилизирам войски, кова закони, внасям промени в бюджета... и то собственоръчно - поне в последно време, тъй като баща ми държи да ме гледа как се мъча заради липсата ми на опит. Неизменно допускам грешки, а той върви подир мен и ги поправя. И през целите ми безумно натоварени дни, вие - момичетата, не ми излизате от главата. Присъствието ви ме вълнува и ужасява в същото време!

Жестикулираше повече от обикновено - размахваше ръце във въздуха и браздеше с пръсти косата си.

- Твърдиш, че животът ми е непроменен? Според теб какви са шансовете да открия жената на живота си сред вас? Ще съм късметлия да намеря момиче, което поне да ме търпи до края на дните ни. Ами ако вече съм я изпратил да си ходи, понеже не съм почувствал онази искрица? Ако е готова да си плюе на петите при първата несгода? Какво ще правя, ако изобщо не я открия? Какво, Америка?

Речта му бе започнала като гневна и пламенна изповед, но в края й нямаше нищо реторично. Въпросите му бяха съвсем истински: питаше какво го очаква, в случай че не намереше кого да обича? Но имах чувството, че и това не беше основната му грижа; повече го глождеше тревогата, че никоя няма да обикне него.

- Всъщност, Максън, наистина вярвам, че ще намериш спътницата си сред нас. Откровена съм.

- Смяташ ли? - думите ми извикаха надежда в гласа му.

- Безспорно - отвърнах и сложих ръка на рамото му. Приятелският допир сам по себе си му донесе утеха. Колко ли рядко го докосваха други човешки същества? - Щом казваш, че животът ти е с краката нагоре, значи, тя е някъде наоколо. Опитът ми сочи, че истинската любов подбира най-неудачния момент да се появи. - Поусмихнах му се леко.

Предсказанието ми като че ли го разведри, а и на мен самата така подейства. Защото искрено вярвах в думите си. И дори да не откриех любов за себе си, можех поне да помогна на Максън в неговото търсене.

- Много се надявам с Марли да си паснете. Безкрайно мило същество е.

Лицето му придоби странна гримаса.

- Така изглежда.

- Моля? Имаш нещо против милите същества ли?

- Не, не. Харесвам ги - отвърна отсечено той. - Защо ти шарят очите? - Изстреля най-ненадейно.

- Какво?

- Не се задържат на едно място. Личи си, че ме слушаш, но все ми се струва, че в същото време търсиш нещо.

Май беше прав. По време на словоизлиянието му погледът ми непрестанно бе обхождал градината и прозорците, че дори и кулите по крепостните стени. Гонеше ме параноя.

- Натрапници... камери... - Поклатих глава, съзерцавайки нощното небе.

- Сами сме. Единственият страж е на пост до вратата - Максън посочи самотната фигура, осветена от външните лампи. Наистина никой не ни беше последвал дотук, и макар стаите да светеха, никой не надзърташе от прозорците. Одевешният ми оглед беше установил този факт, но потвърждението помагаше.

Стойката ми се поотпусна.

- Не обичам да ме надзирават. Ти? - попита ме той.

- Никак даже. Предпочитам да съм извън обхвата на радарите. Така съм свикнала да живея. - Проследих с поглед мотивите, издълбани в съвършено правилния каменен блок под мен, нарочно избягвайки контакт с очите му.

- Ще ти се наложи да се приспособиш към популярността. Натрапчивите хорски погледи ще продължават да те преследват дори като напуснеш двореца. Майка ми още поддържа контакти с някои от жените, участвали в тогавашния Избор. Всичките са възприемани като знатни персони. И до ден-днешен.

- Прекрасно, няма що! - простенах аз. - Поредната причина да гледам с оптимизъм

към бъдещето.

Максън ме наблюдаваше извинително, но аз извърнах лице. Току-що ми беше напомнено колко много ми костваше тая проклета игра, колко щях да страдам по предишния си живот. Хич не беше справедливо...

Бързо се опомних обаче. Не биваше да си го изкарвам на Максън. И той си патеше от целия този цирк, макар и по различен начин. Въздъхнах и извърнах погледа си към него. Междувременно лицето му бе придобило решително изражение.

- Америка, позволяваш ли да ти задам един личен въпрос?

- Зависи какъв - подсигурих се аз. Той ми отвърна с вяла усмивка.

- Ами... личи си, че не ти е приятно тук. Ненавиждаш правилата и спортната злоба, и публичното внимание, и вталените дрехи, и... е, храната поне ти харесва. - Усмихна се, а след него и аз. - Безкрайно много ти липсват домът, семейството... и някои други хора, предполагам. Не си правиш труда да прикриваш чувствата си.

- Да. - Врътнах очи. - Така си е.

- Но напук на носталгията и меланхолията, избираш да останеш в двореца, вместо да се прибереш вкъщи. Защо?

Буцата пак се опита да заседне в гърлото ми, ала не й го позволих.

- Не съм нещастна тук... и отлично знаеш защо.

- Е, понякога ти просветва. Виждал съм те да се усмихваш, докато си бъбрите с момичетата, а и на трапезата си в отлично настроение. Но в други случаи имаш толкова горчив вид. Ще ми споделиш ли причината? Без заобикалки.

- Просто поредната сълзлива история. Не е нито сензационна, нито вълнуваща. Повярвай ми. - Моля те, не ме пришпорвай. Нека не плача точно сега.

- Нищо. Иска ми се да чуя поне една реална любовна история, освен тази на родителите ми. Да разбера как се обичат хората отвъд тези стени, без правила и протоколи... Моля те.

Истината беше, че след толкова дълго спотайване не знаех как да предам историята си с думи. А и мислите за Аспен така ме натъжаваха. Способна ли бях изобщо да произнеса името му на глас? Поех си дълбока глътка въздух. Вече можех да нарека Максън свой приятел. Толкова се стараеше да е мил с мен, откровен...

- Във външния свят - посочих отвъд внушителните каменни стени - кастите са си изградили един вид симбиоза. Не че винаги сработва. Баща ми например поддържа контакт с три семейства, които купуват поне по една от картините му всяка година; аз пък с няколко, които винаги наемат мен за коледните си тържества. С две думи - имаме си редовни клиенти... Е, в същия дух ние пък сме редовни клиенти на неговото семейство. Те са от Шеста каста. Когато бюджетът ни го позволява, викаме майка му да ни помага с чистенето и инвентаризирането. С него се познаваме още от деца, само че тогава общуваше повече с големия ми брат, понеже са си връстници. Игрите им все бяха грубиянски, затова гледах да ги избягвам. Кота наследи занаята на баща ми. Преди няколко години една от металните му скулптури, по която се трудеше от отдавна, се продаде за впечатляваща сума. Може и да си чувал за него.

Максън тихо изрече името Кота Сингър и споменът очевидно изникна в съзнанието му.

Отметнах косата от раменете си и се подготвих за най-тежкото.

- Искрено се радваме за Кота; много труд беше вложил в скулптурата си. А и по онова време така бяхме закъсали за пари, че цялото семейство се оживи. Кота обаче задържа почти цялата сума за себе си. Това беше произведението, което даде начален старт на кариерата му; поръчките заваляха. Сега клиентите чакат с месеци за негова творба, а цените му са подобаващо солени. Може да се каже, че е пристрастен към славата. Петици рядко получават такова признание.

Погледите ни се срещнаха в един съдържателен момент и в мислите ми отново изплува прозрението, че исках или не, повече никога нямаше да се движа незабелязано сред обществото.

- Както и да е, когато поръчките зачестиха, Кота реши да се отдели от домакинството ни. Голямата ми сестра тъкмо се беше омъжила и вече не носеше пари в семейството. А Кота преуспя и си обра крушите. - Опрях длани в гърдите на Максън, за да подчертая думите си. - Не е редно така. Семейство не се загърбва. Само заедно имаме шанс да оцелеем.

Прочетох разбирането в очите му.

- Скътал е всичко за себе си. За да си купи място на по-предния ред може би?

Кимнах утвърдително.

- Навил си е на пръста да стане Двойка. Ако си мечтаеше да е Четворка или дори Тройка, можеше да си купи титлата и да останат пари за семейството. Той обаче е вманиачен. Глупава работа. Разполага с всякакви удобства и пак ламти за онова проклето звание. Няма да спре, докато не го получи.

Максън поклати глава.

- Това начинание може да му отнеме цял живот.

- Май не го е грижа, стига на надгробната му плоча да пише „Втора каста“.

- Да разбирам ли, че вече не сте толкова близки?

Въздъхнах.

- Поне в последно време. Първоначално не бях схванала ситуацията. Мислех си, че Кота се изнася от дома, за да заживее самостоятелно, а не за да се отцепи от нас. Дори застанах на негова страна. Като уреждаше апартамента и ателието си, ходих да му помагам. Обърнал се беше за помощ към същото онова семейство Шестици. Най-възрастният син беше на разположение и с удоволствие дойде да удари едно рамо на Кота.

Прекъснах разказа си за секунда, обзета от спомени.

- Та, разопаковах си аз кашони... а той се появи отнякъде. Погледите ни се срещнаха и внезапно осъзнах, че вече не е онзи батко грубиянин, когото познавах някога. Доста време беше минало от последната ни среща. Вече не бяхме деца. През целия ден най-случайно се бутахме един в друг, разтребвайки апартамента. Постоянно ми хвърляше усмивки и ме караше да се чувствам като пробудена от дълбок сън. Направо... загубих ума си по него.

Гласът най-накрая ми изневери и отроних няколко от дълго преглъщаните си сълзи.

- Практически бяхме съседи и честичко се разхождах денем из квартала с надеждата, че ще го срещна. Понякога, когато майка му идваше да помага с къщната работа, водеше и него. И двамата просто се гледахме - друго не ни беше позволено. - От гърдите ми се изтръгна тъничък стон. - Той е Шестица, а аз - Петица; делят ни строги закони... и майка ми! Направо щеше да яхне метлата. Трябваше да пазим влечението си в тайна.

Жестикулирах спазматично с ръце - нагледен симптом на целия стрес, който бях притаила в душата си.

- Не след дълго започнах да намирам залепени по външната страна на прозореца ми бележчици, на които пишеше, че съм красива и имам ангелски глас. Веднага се досетих от кого са. За петнайсетия ми рожден ден мама организира тържество и покани семейството му. Той ме хвана насаме, пъхна картичка в ръцете ми и ми заръча да я прочета в стаята си. Когато най-накрая смогнах да я отворя, не намерих очакваното „Честит рожден ден“; дори не се беше подписал. Вместо това имаше кратко и ясно послание: „Къщата на дървото.

Полунощ“.

Максън опули очи.

- Полунощ? Но...

- За твое сведение, най-редовно нарушавам вечерния час в Илеа.

- Можело е да те хвърлят в затвора, Америка - поклати възмутено глава.

Свих рамене.

- По онова време не ме вълнуваше. Първата бележка ме прати на седмото небе. Познавах почерка му, защото ни помагаше с канцеларската работа, и се радвах, че е проявил благоразумието да ми пише тайно. Намерил беше начин да се видим насаме -какво по-хубаво от това. Просто не можех да повярвам, че го прави заради мен. Онази нощ се закотвих до прозореца в стаята си, откъдето имах изглед към задния ни двор и къщичката на дървото. Около полунощ някой се заизкачва по ствола му. Спомням си как изтърчах в банята и повторно измих зъбите си - за всеки случай. Измъкнах се през задната врата и се качих по закованите в дървото стълбички. Той ме чакаше вътре. Просто... не можех да повярвам. Не си спомням точно как започна всичко, но съвсем скоро вече се обяснявахме един на друг в любов и се смеехме до сълзи от радост, че чувствата ни са споделени. Въобще не ме интересуваше, че нарушавам вечерния час и лъжа родителите си. Нито пък че бях с една каста по-нагоре от него. Бъдещето можеше да почака. Защото нищо друго не беше от значение, освен любовта му към мен... А той ме обичаше, Максън, истински...

Шурнаха още сълзи. Притиснах ръка към сърцето си, чувствайки липсата на Аспен повече от всякога. Тласната изповед като че ли правеше загубата ми още по-осезаема. Оставаше ми единствено да довърша разказа си.

- Виждахме се тайно в продължение на две години. Споделяхме много щастливи моменти, но той вечно се терзаеше, задето се криехме като престъпници и не можеше да ми подсигури живота, който според него заслужавах. Когато получихме поканата за участие в Избора, той настоя да попълня молбата.

Долната челюст на Максън увисна от почуда.

- Знам. Такава глупачка бях. Но ако не бях опитала поне, това щеше да го гложди цял живот. Обаче с ръка на сърцето ти казвам, че изобщо, ама изобщо не вярвах да изберат точно мен. От къде накъде?

Вдигнах ръце във въздуха, после ги отпуснах. Още не можех да го проумея.

- Научих от майка му, че спестявал да се ожени за някакво мистериозно момиче. Толкова се развълнувах. Изненадах го със специална вечеря, надявайки се, че романтичната атмосфера ще го подтикне да ми предложи. Чувствах се повече от готова. Ала като видя колко пари бях похарчила за него, приятелят ми посърна. Много е горделив. Искаше му се той да ми угажда - не аз на него, и явно в този момент осъзна, че никога няма да може да си го позволи. Затова, вместо да ми предложи брак, реши да скъса с мен... Седмица по-късно съобщиха името ми по телевизията...

Максън измърмори нещо под носа си.

- Последно го видях на изпращането - изрекох със свито гърло. - Беше с друго момиче.

- МОЛЯ? - подскочи Максън.

Зарових лице в дланите си.

- Най-много ме притеснява фактът, че момичетата открай време точат лиги по него, а вече няма причина да им отказва. Нищо чудно да ходи сериозно с придружителката си от изпращането. Няма как да знам. И съм безсилна да променя нещата. Но само при мисълта,че ще се върна в родния си град и ще ги заваря... не мога да го понеса, Максън...

Заридах неутешимо, а принцът ме остави да си поплача. Когато сълзите ми най-накрая пресъхнаха, продължих:

- Максън, пожелавам ти да си намериш жена, без която да не можеш да живееш. Най-искрено. И се надявам никога да не разбереш какво е да живееш без нея.

Лицето на Максън представляваше отражение на собствената ми мъка. Изглеждаше съкрушен от жалост. И не само това - изглеждаше гневен.

- Съжалявам, Америка. Аз... - Чертите му се подредиха в малко по-друго изражение. -Моментът подходящ ли е за потупване по рамото?

Неувереността му ме накара да се усмихна.

- Да. Повече от подходящ.

Скептицизмът не го беше напуснал, и въпреки това, вместо да ме потупа по рамото, се приведе към мен и ме прегърна колебливо.

- Досега съм прегръщал само майка си. Добре ли се справям? - попита несигурно.

Позасмях се.

- В това изкуство няма как да сгрешиш.

След минутка проговорих отново.

- Разбирам те обаче. И моите прегръдки са само за семейството ми.

Чувствах се изцедена до последна капка след приготовленията, бюлетина, вечерята и дългия ни разговор. Приятно ми беше да се отпусна в обятията на Максън. От време на време дори погалваше косата ми. Не беше чак толкова безнадежден, за колкото се имаше. Търпеливо изчака да се поуспокоя, после се откъсна от мен, за да ме погледне в очите.

- Америка, давам ти тържествено обещание, че ще те задържа в двореца до последния момент. Правилникът ме задължава да отсея три от претендентките, а после да направя и окончателния си избор. Но кълна ти се, докато не останете само две, няма да си тръгнеш. Или докато не се почувстваш готова. Който момент настъпи първи.

Кимнах с благодарност.

- Съзнавам, че едва се запознахме, но мисля, че си прекрасен човек. Боли ме да те гледам тъжна. Ако онзи беше тук, щях... щях... - Максън се разтресе от безсилие и въздъхна тежко. - Много съжалявам, Америка.

Отново ме придърпа в обятията си, а аз отпуснах глава на здравото му рамо. Знаех, че ще удържи на обещанието си. Ето защо поверих сърцето си на последния човек, у когото бях очаквала да намеря истинска утеха.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Като се събудих на следващата сутрин, клепачите ми тежаха. Докато ги търках, разсейвайки леката болка, изпитвах доволство, задето бях разкрила душата си пред Максън. Не беше за вярване, че точно в двореца - тази красива клетка, си бях позволила да извадя на показ дълго потисканите си чувства.

През нощните часове обещанието на Максън се бе уталожило в съзнанието ми и вече знаех, че мога да разчитам на закрилата му. Цялата процедура по изнамирането на правилната жена измежду трийсет и петте участнички щеше да отнеме седмици, даже месеци. А аз се нуждаех тъкмо от време, както и от малко лично пространство. Не знаех дали някога ще превъзмогна раздялата с Аспен. Веднъж мама ми каза, че първата любов оставала с теб до гроб. Но се надявах с течение на дните животът ми да се нормализира, за предпочитане по-скоро.

Прислужничките не ме разпитваха за подпухналите ми клепачи; просто се опитаха да оправят нещата. Въздържаха се и от въпроси по отношение на чорлавата ми глава; набързо спретнаха фризурата ми. Оценявах съобразителността им. Не беше като вкъщи, където всички забелязваха меланхолията ми, но не правеха нищо по въпроса. Тези момичета осезаемо се тревожеха за мен. Затова и ме обгрижваха с особено внимание.

Не след дълго бях готова за деня, който предстоеше. Беше събота, следователно нямахме задължителна програма, но пък само в този ден от седмицата ни очакваха в Дамския салон. Вратите на двореца се отваряха за гости днес, а доста хора искаха да се запознаят лично с претен- дентките. Не ми беше до това, но поне се чувствах удобно в чисто новите си дънки. Естествено, размерът ми пасваше идеално. Тайничко се надявах, че щом като така добре се разбирахме с принца, щеше да ми позволи да си тръгна с тях.

Слязох лениво до долния етаж, неотпочинала заради малкото сън. Още преди да стигна вратите на Дамския салон, дочух жуженето на момичешки гласове, а като влязох, Марли ме връхлетя отнякъде и ме завлече към два стола в дъното на стаята.

- Най-накрая! Чакам те цяла вечност! - каза приятелката ми.

- Извинявай, Марли. Късно си легнах и се поуспах - оправдах се аз.

Тя се обърна да огледа лицето ми, навярно доловила остатъчната тъга в гласа ми, но тактично реши да насочи в ниманието си към дънките.

- Страхотно изглеждат.

- Така си е. По-удобна дреха не съм обличала. - Умишлено поразведрих тона си. Отново бях въвела в сила старото правило: Аспен нямаше пропуск за двореца. Прогоних мислите за него и отдадох цялото си внимание на втория си любим човек зад крепостните стени. - Съжалявам, че се забавих. За какво искаше да говорим?

Марли прехапа устна, видимо раздвоена. Седнахме в най-уединеното кътче на салона. Явно имаше тайна.

- Всъщност, като се замисля, май не е добра идея да ти споделям. Понякога забравям, че сме съпернички.

Ясно. Тайната касаеше един наш познайник със синя кръв. Успя да разпали любопитството ми.

- Разбирам те, Марли. Но си мисля, че можем да станем истински приятелки. Не съм способна да те възприемам като своя конкурентка.

- Именно. Толкова си мила. И си фаворитка на народа. Имаш реални шансове да спечелиш... - Тази мисъл като че ли я натъжи малко.

Едва се сдържах да не подскоча или да не прихна в смях.

- Марли, мога ли да ти разкрия една тайна? - гласът ми беше пропит с доброжелателна прямота. Надявах се да ми повярва.

- Разбира се, Америка. Винаги.

- Нямам представа коя ще е следващата принцеса. Като се замислиш, може да е всяка от нас. Предполагам всяка си въобразява, че короната в кърпа й е вързана, но едно знам -ако няма да съм аз, много бих искала да си ти. Струваш ми се великодушно и човечно момиче. Вярвам, че короната би ти прилягала. Най-искрено. - Спестих й съвсем мъничко от истината.

- Аз пък мисля, че ти си умна и очарователна - отвърна тя шепнешком на комплимента ми. - И ти би била страхотна принцеса.

Наведох свенливо глава. Много ме трогна с високата си оценка. Ставаше ми леко неудобно, когато хората ме хвалеха така, макар че... Мама, Мей, Марли... не беше за вярване колко хора ме виждаха като принцеса. Нима аз единствена забелязвах недостатъците си? Държах се недодялано. Не бях надарена с умението да ръководя и организирам. Често проявявах егоизъм и нетърпима сприхавост. Не обичах публичните изяви. И нямах капка смелост. А смелост се изискваше за този пост. Защото точно такова си беше. Не просто брак, а и работна позиция.

- Бих го казала за доста от момичетата тук - призна си Марли. - Имам чувството, че всяка притежава някое качество, което я прави по-добра от мен.

- Точно там е въпросът, Марли. Вероятно си способна да откриеш по нещо похвално във всяка от участничките. Но кой знае какво точно търси Максън?

Тя поклати глава.

- Затова ти предлагам да не се терзаем излишно. Можеш да ми споделиш всичко. Ще пазя тайните ти, стига ти да пазиш моите. И не виждам нищо лошо да си симпатизираме една на друга. Хубаво е да си имаш приятел тук.

Тя се усмихна и се поозърна из салона, за да провери дали някой не ни подслушва.

- Срещата ни с Максън вече се състоя - каза поверително.

- Така ли? - наострих уши аз. Съзнавах, че демонстрирам прекален ентусиазъм, но не можех да се стърпя. Умирах си да разбера дали Максън беше преодолял стеснителността си. И дали си падаше по нея.

- Изпрати писмо по прислужничките ми, в което питаше дали е удобно да се видим в четвъртък. - Усмихнах се при мисълта, че точно на предишния ден двамата се бяхме споразумели да сменим този твърде формален начин на комуникация. - Съгласих се, естествено. Коя би му отказала?! Дойде да ме вземе и се поразходихме из двореца. Заприказвахме се за филми и се оказа, че вкусовете ни се припокриват. Затова ме покани в сутерена, където се намирал кралският киносалон. Знаеше ли за такова чудо?

- Не. - Никога не бях стъпвала в киносалон и нямах търпение да ми го опише.

- О, разкошен е! Седалките са широки и с регулируеми облегалки. Можеш дори да похрупаш пуканки - представи си, имат собствена машина. Ако знаеш каква грамадна порция ни направи Максън! Много сладък беше, Америка. Първия път не сипа достатъчно масло и пуканките изгоряха до една. Извика прислугата да изчисти и пробва пак.

Врътнах очи. Браво, бе, Максън, хубава работа! Поне Марли намираше издънката му за симпатична.

- Та, седнахме да гледаме филма, а като стигнахме до романтичната сцена, той хвана ръката ми! Имах чувството, че ще ми прималее. Вярно, държах го под ръка на идване, но това го изисква етикетът. Съвсем различно е... - Приятелката ми въздъхна блажено и се разтопи в стола си.

Изкисках се на глас. Беше влюбена до уши. Да, да, да!

- Нямам търпение да ме покани отново. Страшен хубавец е, не смяташ ли? - попита ме тя.

- Аха, сладур е - отвърнах след кратка пауза.

- Хайде де, Америка! Не може да не си обърнала внимание на тези очи и на този глас...

- Да бе, особено като се смее! - Само при мисълта за комичния му кикот се ухилих до уши. Някак хлапашки беше. Издишваше на няколко талаза, после вдишваше насечено и шумно, сякаш му досмешаваше за втори път.

- Е, добре де, признавам си, смехът му е странен, но ми харесва.

- Да, друго си е, когато кажеш някой виц, в ухото ти да проехтят благозвучните му астматични хрипове.

Марли не се стърпя и се преви надве от смях.

- Разбрах, разбрах - каза, когато най-накрая си пое въздух. - Но все нещо привлекателно трябва да намираш в него.

Отворих уста и я затворих на два-три пъти. Изкушавах се да вметна още някоя и друга невинна подигравка по адрес на Максън, но не исках Марли да го вижда в негативна светлина. Така че се позамислих.

Коя черта на принца намирах за привлекателна?

- Ами, спусне ли гарда, не е зле. Например когато говори, без да следи изкъсо всяка своя дума, или когато го хванеш да съзерцава нещо... сякаш вдълбочено търси красотата в него.

Усмивката на Марли ми разкри, че и тя самата имаше такива наблюдения.

- Допада ми и умението му да изключва околния свят, докато говори с теб. Искам да кажа - управлението на цяла страна лежи върху плещите му, затрупан е със задачи, но като че ли всичко това е незначително, когато е в компанията ти. Отдава се изцяло на човека пред себе си. Това ми харесва у него. Другото нещо - ама да не кажеш на някого - са ръцете му. Харесвам ръцете му.

Усетих как бузите ми пламват. Глупачка... защо не се бях придържала към по-общите му добродетели? За щастие, коментарът ми ентусиазира Марли.

- Да! Релефът им наистина се усеща дори под дебелия плат на костюмите му. Сигурно е в изключително добра форма - превъзнесе се Марли.

- Чудно ми е защо ли. Така де, какъв е смисълът да поддържа форма? Нали по цял ден седи зад бюро. Странна работа.

- Сигурно обича да вдига гирички пред огледалото - пошегува се Марли, демонстрирайки въображаеми мускули с борческа гримаса на лицето си.

- Ха-ха! Обзалагам се, че е така. Предизвиквам те да го попиташ!

- Забрави!

По всичко личеше, че Марли си бе прекарала добре. Странно защо Максън не ми беше споменал нищо предишната вечер. Поведението му въобще не издаваше, че е имал романтична среща. Дали пък не се стесняваше да ми разкаже?

Огледах се наоколо и ми направи впечатление, че повече от половината момичета имаха напрегнати или нещастни изражения. Джанел, Емика и Зои слушаха съсредоточено Крис. Тя самата се усмихваше въодушевено, но физиономията на Джанел излъчваше тревога, а Зои гризеше ноктите си. Емика разтриваше отнесено кожата под едното си ухо, сякаш я болеше. До тях Селест и Ана, причудлива комбинация, също бяха погълнати в разговор. Вярна на обичайния си имидж, Селест говореше с натрапчиво самодоволство. Марли проследи погледа ми и разясни ситуацията.

- Нацупените са онези, които още не са получили покана за среща. Принцът ми каза, че съм била втората му придружителка само за четвъртък. Старае се да изведе всяко от момичетата.

- Сериозно ли? Това ли е причината според теб?

- Аха. Виж ни нас двечките. Не сме оклюмали, защото вече сме се срещали насаме с него. Знаем, че ни е одобрил, щом не ни е изритал от двореца веднага след рандевуто. Започва да се разчува на коя е отделил от времето си и на коя - не. Пренебрегнатите се тревожат, че не ги харесва и ще ги изпрати по домовете в най-близко време.

Защо беше скрил от мен? Нали уж бяхме приятели. Приятелите обсъждаха подобни въпроси. Ако съдех по усмивките в салона, се беше срещал поне с десетина момичета. Почти цялата вчерашна вечер бяхме прекарали заедно, а разговорът се въртеше само около мен и неволите ми. Що за приятел пазеше тайните си, докато ме предразполагаше да разкривам своите през сълзи?

Тюздей, която досега беше следяла напрегнато разказа на Камил, стана от мястото си и се огледа из салона. Като ни видя с Марли в ъгъла, бързо се отправи към нас.

- Как мина твоята среща с принца? - попита ме безцеремонно.

- Здрасти, Тюздей - поздрави я лъчезарно Марли.

- Ти да мълчиш! - озъби й се тя и пак се обърна към мен: - Хайде, Америка, изплюй камъчето.

- Разказах ви вече.

- Глупости. За снощната говоря! - Една прислужничка дойде да ни предложи чай, който с радост щях да приема, ако Тюздей не беше побързала да я изгони.

- Как...?

- Тайни каза, че ви е видяла заедно - вметна Марли, мъчейки се да оправдае поведението на Тюздей. - Само ти си била насаме с него цели два пъти. Много от момичетата, които още не са получили дори по една покана, се сърдят. Не им се струва справедливо. Все едно че си виновна, ако те харесва повече.

- Не е честно - изхленчи Тюздей. - Само в трапезарията го виждам, две думи не сме си разменили насаме. Какво толкова правите заедно?

- Ами ние... ъ... поразходихме се из градината. Знае, че обичам да излизам навън. И си приказвахме. - Нервите ми бяха опънати, сякаш бях сгазила лука. Тюздей ме гледаше толкова стръвнишки, че извърнах лице. В същия момент забелязах, че момичетата от съседните маси подслушваха разговора ни.

- Приказвали сте си, значи? - повтори скептично.

- Нищо повече - свих рамене аз.

Тюздей изпуфтя, фръцна се и седна неканена на друга маса, принуждавайки Крис да разкаже историята си за пореден път. Аз пък загубих и ума, и дума.

- Добре ли си, Америка? - попита Марли, събуждайки ме от транса.

- Да. Защо?

- Просто ми се виждаш разстроена. - Челото й се сбърчи в израз на загриженост.

- Няма такова нещо. Защо да съм разстроена? Чувствам се великолепно.

Ненадейно, със светкавичен замах, който вероятно щеше да ми убегне, ако не се

намирах в такава близост, Ана Фармър - Четворка, препитаваща се със земеделие, зашлеви Селест през лицето.

Няколко човека ахнаха от изненада, включително и аз самата. Онези, които бяха пропуснали сценката, се обърнаха натам и взеха да разпитват какво се е случило. Гласът на Тайни прониза и последната капка тишина, останала в салона.

- О, Ана, не - въздъхна тъжно Емика.

Още на следващия миг Ана проумя какво беше сторила. Щяха да я дисквалифицират; нямахме право да посягаме на конкурентките си. Емика се просълзи, а Ана просто се вцепени на мястото си. Еднаквата им кастова принадлежност беше обединила двете момичета. Не можех да си представя как щях да се почувствам, ако Марли внезапно отпаднеше от съревнованието.

Ана, с която се познавахме само по физиономия, още от началото ми се беше сторила жизнерадостна личност. Сигурна бях, че агресията към друго човешко същество не й беше в природата. Беше прекарала по-голямата част от бунтовническото нападение в молитви на пода.

Несъмнено я бяха провокирали, но нямаше кой да свидетелства за това. Ако изобщо някой от кралския двор искаше обяснение, всяка щеше да се застъпи за себе си, но Селест щеше да разполага с показанията на цяла зала хора в потвърждение на това, че я бяха ударили. Вероятно Максън щеше да се принуди да отпрати виновничката от двореца за назидание на останалите.

Очите на Ана плувнаха в сълзи, а Селест й подшушна нещо на ухо и излезе от салона.

До вечеря Ана вече я нямаше.

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

- Кой е президент на Съединените американски щати по време на Третата световна война? - изпита ни Силвия.

Не знаех отговора, затова извърнах очи с надеждата, че няма да посочи мен. За радост, Ейми вдигна ръка.

- Уолис.

Отново ни бяха събрали в Банкетния салон и седмицата започваше с урок по история. Е, по-скоро тест по история. Като че ли в тази сфера познанията на хората неизменно варираха - както по отношение на утвърдените факти, така и по степента на информираност. Мама винаги ни преподаваше устно уроците по история. По дисциплини като английския език и математиката трябваше да усвояваме писмен материал и да правим упражнения, но станеше ли дума за събитията от миналото, малко от тях можех да посоча като истинни с пълна увереност.

- Правилно. Господин Уолис заема президентското място преди китайската инвазия и запазва ръководния си пост през цялата война - потвърди Силвия. Заповта- рях си името наум. Уолис, Уолис, Уолис. Щеше ми се да го запаметя, за да просветля Мей и Джерад, като се върна вкъщи, но пълнеха главите ни с толкова много информация, че ми беше трудно да навържа брънките. - Какво подтиква китайската нация към офанзива? Селест?

Тя се усмихна.

- Дълговете ни. Американците им дължали купища пари, които не можели да отделят.

- Отлично, Селест. - Силвия я възнагради с гореща усмивка. Как успяваше Селест да върти хората на малкия си пръст? Вбесяваше ме. - Когато Съединените щати не смогват да погасят крупния си дълг, китайците нахлуват в страната ни. За тяхно разочарование обаче, те така и не си възвръщат загубените пари, тъй като САЩ вече били обявили пълен банкрут. За сметка на това си подсигуряват американска работна ръка. А ще ми кажете ли как преименуват китайците страната ни?

Вдигнах ръка с още няколко момичета.

- Джена? - посочи Силвия.

- Китайско-американска държава.

- Точно така. Китайско-американската държава си запазва предишния облик, но той е просто един параван. Китайците дърпат конците задкулисно, повлиявайки значимите политически събития и направлявайки законодателството в своя полза. - Силвия крачеше бавно между редиците чинове. Чувствах се като полевка, попаднала на мушката на застрашително пикиращ сокол.

Озърнах се из стаята. Няколко от момичетата имаха объркан вид. Мислех си, че поне този факт от историята ни е всеобщо познат.

- Желае ли някой да добави нещо? - попита Силвия.

Бариел взе думата:

- Китайската инвазия подтиква няколко страни, главно европейски, към съюзяване и подписване на споразумения.

- Съвсем вярно - потвърди Силвия. - Китайско-американската държава обаче не може да се похвали със съратници по онова време. Прегрупирането й отнема цели пет години и огромна доза усилия, така че изграждането на съюзи било последна грижа. - Учителката ни се опита да изрази затрудненията на новородената страна с изнурена физиономия. - КАД планира ответен удар срещу Китай, но, за жалост, се изправя пред поредната инвазия. Коя световна сила се насочва към окупиране на КАД?

Този въпрос бе посрещнат с гора от ръце.

- Русия - провикна се някое от момичетата, без да чака право на дума. Силвия се огледа за нарушителката, но така и не я идентифицира.

- Правилно - предаде се накрая. - Русия цели двупосочна експанзия, но опитите й се провалят. Този й неуспех подсигурява на КАД възможност за ответен удар. Как протичат въпросните действия?

Крие вдигна ръка и даде отговор.

- Целият континент се обединява в борбата срещу Русия, тъй като става ясно, че претенциите й не се ограничават с КАД. Отблъскването на руските сили е улеснено от китайските набези на тяхната родна територия.

Силвия се усмихна гордо.

- Да. И кой е героят, оглавил войната срещу Русия?

Всички отвърнахме в един глас.

- Грегъри Илеа!

Някои от момичетата дори запляскаха с ръце.

Силвия кимна.

- А победата му довежда до създаването на сегашната ни държава. Съюзническите сили на някогашната КАД сформират обединен фронт. Името на Съединените щати обаче е толкова очернено, че народът се отказва от него. Вместо това новата нация се заражда под името и водачеството на Грегъри Илеа - спасителя на родината ни.

Емика вдигна ръка и Силвия й даде думата.

- Погледнато от една страна, и ние сме като него. И ние служим на родината. Той е бил обикновен гражданин, който помогнал на държавата със средствата и ерудицията си, довеждайки до мащабни промени - заключи въодушевено.

- Чудесно казано - похвали я Силвия. - Също като него, една от вас ще се извиси в обществото и ще се превърне в кралска особа. Грегъри Илеа седнал на престола, защото семейството му се сродило чрез брак с кралското; на една от вас й предстои да встъпи в такъв съюз. - Силвия така се беше развълнувала, че когато Тюздей вдигна ръка, й бяха нужни няколко секунди да откликне.

- Ъмм, каква е причината всичко това да не е написано черно на бяло? Под формата на учебник, от който да четем? - попита Тюздей с нюанс на раздразнение в гласа си.

Силвия поклати глава.

- Скъпи ми момичета, историята не се зубри. Тя просто се знае.

Марли се обърна към мен и прошепна в ухото ми:

- Е, очевидно не и в нашия случай. - Подсмихна се на собственото си остроумие и пак насочи вниманието си към Силвия.

Поразмишлявах върху факта, че всички имахме различни сведения и често ни се налагаше да гадаем каква е истината. Защо ни лишаваха от учебници?

Спомних си как преди няколко години мама ми позволи да вляза в стаята им и да си харесам книга за упражняване на английския ми. Докато оглеждах рафтовете на библиотеката, окото ми се спря на дебел, оръфан том, скътан в ъгъла. Беше учебник по история на САЩ. Когато след няколко минути татко влезе в стаята и видя какво чета, каза, че нямало проблем, стига да не разказвам на никого.

Помолеше ли ме баща ми да пазя нещо в тайна, изпълнявах заръката му безрезервно. Приятно ми беше да разлиствам страниците на вехтия учебник. Е, поне онези, които ставаха за четене. Много от тях бяха откъснати, а краищата на книгата изглеждаха обгорени, но между кориците й за пръв път видях снимка на Белия дом и научих как са протичали празничните дни.

Никога не бях дръзвала да изразя протеста си срещу липсата на истинност; не и докато не я тикнаха в лицето ми. Защо кралят ни принуждаваше да гадаем?

Светкавиците проблеснаха отново, запечатвайки лъчезарните усмивки на Максън и Натали.

- Натали, ако обичаш, наведи брадичката съвсем малко. Точно така. - Фотографът щракна поредната снимка, окъпвайки стаята в изкуствена светлина. - Мисля, че е достатъчно. Кой е наред? - Провикна се той към останалите.

Селест изникна отнякъде, влачейки след себе си цяла рота прислужнички, доизпипващи вида й за пред обектива. Натали подшушна нещо на Максън, а на тръгване кокетно сви единия си крак в коляното и се изкиска на тихия му отговор.

След вчерашния урок по история ни беше казано, че предстоящата фотосесия била с напълно развлекателен характер, но нещо ме караше да си мисля, че имаше и известна тежест. Някой си журналист беше написал уводна статия за едно списание по повод препоръчителния вид на бъдещата принцеса. Не бях стигнала до нея, но Емика и няколко други момичета я бяха прочели. Авторът й заявявал, че Максън трябвало да намери дама, надарена с царствено излъчване и фотогеничност - изобщо образ, достоен за пощенска марка.

А сега всичките чакахме на опашка, пременени в еднакви кремави на цвят рокли с паднала талия и къси ръкавчета, придружени с пищни червени шалове през раменете, за да се снимаме с принца. По всяка вероятност снимките щяха да намерят място из страниците на същото списание, а редакторската колегия щеше да спретне даже класация. Не се чувствах удобно с тази идея. Точно от това се опасявах още в самото начало: че Максън търси просто красиво лице. След като го бях опознала, вече нямах подобни съмнения, но ме ядосваше фактът, че някои хора го имаха за такъв.

Въздъхнах отегчено. Част от момичетата се шляеха наоколо, преживяха нецапащи храни и си бърбореха една с друга, но повечето, включително моя милост, висяхме покрай импровизираната снимачка площадка в Банкетния салон. Златиста завеса, доста наподобяваща покривалата, които тате използваше в ателието си, падаше тежко по задната стена и се диплеше върху пода. От едната й страна беше разположен малък диван, а от другата стърчеше гипсова колона. По средата се мъдреше националният герб на Илеа, придавайки патриотичен дух на този безумен фарс. Всяка от избраниците мина през абсурдния декор за снимка, а чакащите реда си шушукаха ту одобрително, ту неодобрително, и споделяха собствените си планове за действие с околните момичета.

Селест се запъти към Максън с игрив блясък в очите, а като я видя да се приближава, принцът се усмихна. Тя долепи устни до ухото му и прошепна нещо. Максън отметна глава назад, заливайки се от смях, после с кимване прие малката й тайна, каквато и да беше тя. Странна сценка. Не можех да повярвам, че човек, който така добре се разбираше с мен, си прекарваше чудесно и с жена като нея.

- Така, госпожице, обърнете се към обектива и ми дайте усмивка, моля - подкани я фотографът и Селест моментално се подчини.

Намърда се до Максън, опря длан в гърдите му, посведе глава и озари лицето си с експертна усмивка. Явно знаеше как да се възползва от светкавицата и през цялото време побутваше Максън насам-натам или настояваше да сменят позата. Докато някои от момичетата нарочно протакаха и гледаха да прекарат колкото се може повече време с него -главно онези, които още не беше водил на среща, Селест като че ли се стремеше да демонстрира експедитивността си.

Свърши работата си за отрицателно време и фотографът повика следващото момиче. Толкова се бях улисала да гледам как Селест прокарва пръсти по ръката на Максън за довиждане, че една прислужничка дойде да ми напомни чий ред е.

Тръснах глава, за да избистря разсъдъка си. После събрах полите на роклята си в ръце и тръгнах към Максън. Очите му отскочиха от Селест към мен и може би си въобразявах, но лицето му сякаш просветна.

- Привет, скъпа моя - поздрави ме мелодично принцът.

- Не си го и помисляй - предупредих го, а той само се изкиска и ми подаде ръка.

- Почакай малко. Шалът ти се е изкривил.

- Нищо чудно. - Проклетията беше толкова тежка, че се разместваше при всяка моя крачка.

- Така е по-добре - обяви той със закачлив тон.

- Теб пък се учудвам как не са те закачили на тавана като полилей - парирах веднага, сочейки с пръст лъскавите медали по гърдите му. Униформата му - доста сходна с тези на стражите, само че къде-къде по-елегантна, също беше окичена със златни джунджурии, а отгоре на всичко до хълбока му висеше сабя. Бяха се престарали малко.

- Очи в обектива, моля - инструктира ни фотографът. Вдигнах поглед, а насреща ми се мъдреше не само неговото лице, ами и гримираните физиономии на всички останали момичета. Нервите ми моментално се обтегнаха.

Избърсах потни длани в роклята си и въздъхнах.

- Не се притеснявай - прошепна ми Максън.

- Не ми е приятно толкова очи да се пулят в мен.

Той ме придърпа плътно до себе си и сложи ръка на

кръста ми. Понечих да отстъпя назад, ала хватката му се оказа непоклатима.

- Просто ме гледай, сякаш не можеш да ме понасяш. - Присви очи с театрално изражение на ненавист, което мигновено ме развесели.

Светкавицата проблесна точно в този момент, улавяйки ухилените ни лица.

- Видя ли - каза Максън, - не беше болка за умиране.

- Май не. - Напрежението не ме пусна още няколко минути, в които фотографът раздаваше наставления, а Максън, разхлабил вече прегръдката, ме обърна с гръб към гърдите си.

- Отлично - похвали ни мъжът зад обектива. - Какво ще кажете за няколко кадъра на диванчето?

Поолекна ми при мисълта, че не остава още много, и се настаних до Максън, заемайки най-приветливата си поза. От време на време принцът ме сръчкваше с лакът или ме погъделичкваше, а усмивката ми растеше ли, растеше, докато накрая не прерасна в смях. Силно се надявах фотографът да подбира моментите, в които лицето ми не беше разкривено от хилене, в противен случай резултатът щеше да е пълно бедствие.

С ъгълчето на окото си забелязах нечия махаща ръка, а след секунда и Максън се обърна в същата посока. Отстрани на снимачната площадка стърчеше костюмиран мъж, който очевидно държеше спешно да говори с принца. Максън кимна, но непознатият се поколеба, хвърляйки многозначителен поглед към мен, явно несклонен да води разговор в мое присъствие.

- Няма проблем - увери го Максън и мъжът дойде да коленичи пред него.

- Бунтовническо нападение в Мидстън, Ваше Величество - съобщи той. Максън въздъхна и оброни изтощено глава. - Опожарили са няколко декара посеви и са избили поне десетина души.

- Къде в Мидстън ?

- Западната част, Ваше Величество, в близост до границата.

Максън кимна бавно и сякаш причисли новото сведение към картотеката в главата си.

- Какво каза баща ми?

- Всъщност, сър, кралят иска да чуе вашия план на действие.

Максън като че ли се постресна за част от секундата, но бързо се окопити.

- Разположете войски в югоизточните покрайнини на Сота и по целия периметър на Таминс. Не ги изпращайте чак до северната граница на Мидстън, защото ще е загуба на време. Нека пресрещнат вражеския отряд.

Пратеникът стана и се поклони.

- Отлична стратегия, сър. - Както внезапно се беше появил, така и изчезна.

Знаех, че трябва да продължим със снимките, но Максън видимо беше загубил интерес.

- Добре ли си? - загрижих се.

Той кимна мрачно.

- Мисля си колко хора са загубили живота си.

- Май е най-добре да прекратим фотосесията - предложих аз.

Принцът поклати глава, изпъна гръб и се усмихна, поставяйки ръката ми в своята.

- Едно от най-важните умения в работата ми е способността да изглеждаш спокоен, когато в главата ти цари пълен смут. Моля те, Америка, усмихни се и ти.

Възвърнах си гордата осанка и се усмихнах сдържано на обектива. Докато фотографът щракаше, Максън стисна силно ръката ми, а аз му отвърнах със същото. В онзи момент почувствах истинска, дълбока връзка с него.

- Много ви благодаря. Следващата, моля - провикна се снимачът.

Дори като се изправихме, Максън не пусна ръката ми веднага.

- Умолявам те да не споделяш с никого. Важно е да запазим строга секретност.

- Разбира се.

Приближаващият тропот на женски токчета ми напомни, че не бяхме сами, но нямах желание да си тръгвам. Той стисна ръката ми за последно и я пусна, а докато се отдалечавах, в съзнанието ми се зареяха трепетни мисли. Радваше ме фактът, че Максън ми бе поверил толкова сериозна тайна; че за момент се бяхме почувствали сами. После обаче се замислих за бунтовниците и за това как кралят обикновено бързаше да осъди ударите им срещу държавата, а сега от мен се очакваше да не издавам и дума. Нещо не се връзваше.

- Джанел, скъпа моя - поздрави следващото момиче Максън. Шаблонната му любезност ме накара да се усмихна мъничко. Понижи гласа си, но все пак го чух да казва: -Преди да ми се е изплъзнало от ума, свободна ли сте този следобед?

Нещо се сви в стомаха ми. Позакъснели нерви, казах си.

- Сигурно е направила някоя дивотия - настояваше Ейми.

- Не останах с такова впечатление от разказа й - отрече Крис.

Тюздей я подръпна за ръката.

- Та какво точно ти е разказала?

Бяха изпратили Джанет вкъщи.

Трябваше хубаво да разнищим повода за тази дисквалификация, понеже беше първата единична и непредшествана от нарушение на правилата. Не беше част от масово изселване въз основа на първосигнални впечатления, нито пък последствие от самоунищожително поведение, породено от страхова невроза. Беше сгафила някъде и всички искахме да разберем къде точно.

Крис, чиято стая се намираше срещу тази на Джанел, я беше видяла да се прибира и единствена бе разговаряла с нея преди напускането й. Тя въздъхна и подхвана историята за трети път.

- Двамата с Максън отидоха на лов - не че не го знаехте - усети се Крис и си повя с ръка, сякаш се опитваше да прочисти съзнанието си. Срещата на Джанел беше станала общо достояние. Сама беше разгласила новината след вчерашната фотосесия.

- Това беше втората й среща с принца. Досега е единствената с тази привилегия -поясни Бариел.

- Друг път - измърморих под носа си. Няколко глави се обърнаха любопитно в моя посока. Да не би да лъжех? Джанел беше единствената, излизала на две срещи с принца, освен мен. Не че си водех сметка.

Крис продължи.

- Като се върна, плачеше. Попитах я какво има, а тя ми отговори, че си тръгвала по нареждане на Максън. Прегърнах я, защото ми домъчня за нея, и се поинтересувах какво е станало. Тя обаче отказа да разкрие. Не ми е ясно защо. Дали пък не забраняват на изгонените да обсъждат обстоятелствата покрай дисквалификациите си?

- Не съм видяла подобно нещо в правилника - каза Тюздей.

- И на мен никой нищо не ми е споменавал - присъедини се Ейми, а след нея още няколко момичета потвърдиха.

- А после какво ти каза? - пришпори я Селест.

Крис въздъхна за пореден път.

- Каза да внимавам какво говоря. После се дръпна от мен и затръшна вратата в лицето ми.

Слушателките притихнаха умислено.

- Сигурно го е обидила по някакъв начин - предложи Илейна.

- Е, ако това е причината, значи, не е справедливо, все пак Максън призна, че някоя от нас го е обидила още при първата им среща - възропта Селест.

Момичетата се заоглеждаха една друга в търсене на черната овца, вероятно с цел да подсигурят и на нея - тоест на мен - билет за вкъщи. Хвърлих един разтревожен поглед на Марли и тя моментално ми се притече на помощ.

- Може пък да се е изказала непатриотично. Да е оплюла политиката на страната ни например?

Бариел изцъка с език.

- Моля ти се. Колко скучна трябва да е била срещата им, че да прибягнат до политически теми? Изобщо, има ли някоя от вас, която да е обсъждала управлението на страната с Максън ?

Никой не се обади.

- Така си и мислех - заяви Бариел. - Максън не си търси сътрудник, а съпруга.

- Не смяташ ли, че го подценяваш леко? - възрази Крис. - Толкова ли не ти се вярва, че си търси жена със собствено мнение?

Селест отметна глава назад и прихна в смях.

- Максън и сам се справя с държавните въпроси. Все пак цял живот го подготвят за трона. Освен това си има един куп съветници, така че за какво му е притрябвала жена с идеи? Мен ако питате, най-добре се научете как да държите езика зад зъбите си. Поне докато не минете под венчило.

Бариел се присламчи до Селест.

- Което просто няма да се случи.

- Именно - потвърди Селест с лукава усмивка. - Защо му е на принца да се жени за някаква си треторазредна дървена философка, когато може да си избере чистокръвна Двойка?

- Ей! - засегна се Тюздей. - За ваше сведение, Максън не се интересува от коя каста сме.

- Разбира се, че се интересува - отвърна Селест, сякаш говореше на дете. - Защо според теб вече не останаха Петици?

- Ето ме на - вдигнах ръка аз. - Така че май не си толкова наясно, колкото си мислиш.

- А, виж ти, девойката с голямата уста - отчете ме подигравателно Селест.

Свих юмрук, чудейки се дали си струва да я фрасна. Дали точно това не целеше? Но още преди да съм взела решение, Силвия влетя в стаята.

- Пристигна пощата, дами! - обяви жизнерадостно и напрежението тутакси се изпари.

Всички отправихме нетърпеливи погледи към безценния й товар. Бяхме прекарали почти две седмици в двореца, и като изключим кореспонденцията от втория ден, това беше първият ни истински контакт със семействата.

- Да видим - провлачи Силвия, преравяйки купчинката писма в пълно неведение, че най-случайно бе прекъснала голям скандал. - Лейди Тайни? - Повика тя, оглеждайки стаята.

Тайни вдигна ръка и отиде до нея.

- Лейди Елизабет? Лейди Америка?

Директно хукнах и грабнах писмото от ръцете й. Умирах си за няколко реда от семейството ми. Веднага щом се докопах до ценната пратка, намерих уединено ъгълче, в което да се отдам на четенето.

Скъпа Америка,

Нямам търпение да дойде петък. Не мога да повярвам, че ще говориш със самия Гаврил Фадей! Целият късмет се е паднал на теб.

Само дето хич не се чувствах късметлийка. Утре вечер Гаврил щеше да ни върти на шиш пред камерите, а дори не знаех за какви въпроси да се подготвя. Повече от сигурна бях, че здравата ще оплета конците.

Ще се радвам да чуя гласа ти отново. Липсва ми песента ти вкъщи. Мама не пее и е толкова тихо, откакто те няма. Ще ми помахаш ли от екрана? Как върви ъстезанието? Завърза ли много приятелства? Говорила ли си с момичетата, които напуснаха? Мама все разправя, че сега и да загубиш, не е страшно. Половината от бившите претендентки вече са сгодени за синовете на кметове и други величия. Разправя, че лесно ще си намериш съпруг, макар и да не е Максън. Джерад се надява да се омъжиш за баскетболист, вместо за някакъв си скучен принц. Ама какво знаят те? Максън е страхотен!

Целуна ли го вече?

Да съм го целунала? Току-що се бяхме запознали. Пък и защо му е на Максън да целува точно мен?

Обзалагам се, че е най-добрият целувач на света. Та нали е принц - задължително е! Имам още много да ти разказвам, но мама ме праща да рисувам. Моля те, пиши ми скоро. Чакам дълго писмо! С купища подробности!

Обичам те! Всички те обичаме.

Мей

Значи, елиминираните момичета вече ги разграбваха разни богаташчета. Не знаех, че да си отритната от бъдещия крал, те прави предпочитана марка. Обходих стаята, размишлявайки върху думите на Мей.

Имах нужда от малко просветление. Чудех се къде ли бе сбъркала Джанел и дали Максън си е уредил поредната среща за тази вечер. Трябваше да го видя.

Мислите ми се прескачаха една друга, търсейки начин да ми подсигурят малко време с него. Докато умувах, очите ми шареха по хартията в ръцете ми.

Втората страница от писмото на Мей беше почти празна. Както се шляех из салона, откъснах парче от нея. Някои от момичетата още се ровеха из листовете, а други вече разгласяваха наученото. След една пълна обиколка спрях до книгата за гости на Дамския салон и взех химикалката.

Ваше Височество...

Подръпвамухо. Вие изберете кога.

Излязох от салона, уж ми се беше доходило до тоалетната, и огледах коридора. Нямаше никого. Почаках на място, докато не видях една прислужничка да се задава откъм ъгъла с поднос за чай в ръце.

- Извинете? - привиках я тихомълком. В просторните помещения шумовете кънтяха като в пещера.

Момичето се отзова покорно и направи реверанс.

- Да, госпожице?

- Случайно да носите този чай на принца?

Тя се усмихна.

- Да, госпожице.

- Бихте ли му отнесла и това? - Показах й сгънатата бележка.

- Разбира се, госпожице!

Тя пое листчето и продължи по пътя си с още по-оживена крачка. Несъмнено щеше да прочете посланието още свиеше ли зад ъгъла, но едва ли щеше да го разшифрова.

Коридорите на двореца бяха пленителни; всеки един от тях поотделно беше толкова богато украсен, колкото цялата ни къща не беше. Тапетите, огледалата с позлатени рамки, великанските вази със свежи цветя - прелестни. Килимите бяха меки и живописни, прозорците лъщяха от чистота, а картините по стените очароваха с изяществото си.

Някои от тях разпознах като творби на прочути художници - Ван Гот, Пикасо, а други виждах за пръв път. Наред с платната бяха закачени и рамкирани фотографии на познати сгради. Имаше го дори легендарния Бял дом. Ако съдех по тези снимки и прочетеното в онзи вехт учебник по история, дворецът го превъзхождаше по размери и лукс, но все пак ми се искаше да го бях видяла с очите си.

Продължих още малко по-надолу и погледът ми се спря върху портрет на кралското семейство. Изглеждаше старичък; Максън още беше по-нисък от майка си. В наши дни стърчеше много над нея.

По време на престоя ми в замъка ги бях засичала заедно само на вечеря и пред камерите на Илейски осведомителен бюлетин. Дали не бяха по-саможиви хора? Дали не ги тормозеше присъствието на толкова млади момичета в дома им ? Само кръвните връзки и чувството за дълг ли ги задържаха тук? Не знаех как да гледам на това невидимо семейство.

- Америка?

Обърнах се, като чух името си. Максън търчеше към мен по коридора.

Имах чувството, че го виждах за пръв път.

Неизменното сако го нямаше и ръкавите на бялата му риза бяха навити нагоре. От шията му висеше разхлабена синя вратовръзка, а вечно загладената му назад коса сега подскачаше заедно с него. В ярък контраст с мъжа в униформата от вчера, този Максън имаше някак момчешко, по-земно излъчване.

Замръзнах на място. Той ме достигна и ме сграбчи за китките.

- Добре ли си? Какво се е случило? - изстреля.

Какво се е случило ли ?

- Нищо. Добре съм - отвърнах аз. Явно беше сдържал дъха си, защото сега го отпусна облекчено.

- Слава богу. Като получих бележката, реших, че ти е прилошало или че нещо е сполетяло семейството ти.

- О! Не, няма такова нещо. Максън, съжалявам. Знаех си, че идеята е глупава. Просто нямах представа дали ще дойдеш на вечеря, а исках да те видя.

- Е, казвай тогава - подкани ме той. Продължаваше да ме оглежда със сбърчено чело, сякаш се уверяваше, че всичко ми е наред.

- Нищо. Просто исках да те видя.

Максън отново притаи дъх. Вгледа се в очите ми с леко изумление.

- Просто си искала да ме видиш? - Изглеждаше приятно изненадан.

- Не се вълнувай толкова. Приятелите обикновено прекарват време заедно. - Тонът ми добави към изреченото едно „то се знае“.

- Аха, сърдиш ми се, понеже седмицата ми беше толкова натоварена, че не можах да ти обърна внимание. Не съм искал да навредя на приятелството ни, Америка. - Деловият Максън се беше върнал.

- Не, не ти се сърдя. Просто ти се обяснявам. Май и в момента си затрупан с работа. Връщай се и ме намери, като се освободиш. - Чак сега забелязвах, че още не е пуснал китките ми.

- Всъщност имаш ли нещо против да поостана още пет минутки? Горе планират бюджета, а тези събрания ме отегчават до смърт. - Без да чака отговор, Максън ме завлачи надолу по коридора към малък плюшен диван, разположен под един от прозорците, успявайки да ме разсмее. - Какво смешно видя?

- Теб - отвърнах ухилено. - Голям си образ, като недоволстваш от работата си. Какво им е страшното на тези събрания?

- О, Америка! - заоплаква се, обръщайки лице към мен. - Всички си гонят опашките. Баща ми има подход в укротяването на съветниците, но е изключително трудно да тласнеш комисиите в дадена посока. Майка ми вечно тормози татко да влива повече средства в училищната система - теорията й е, че колкото по-образован е народът, толкова по-малка е престъпността, и съм напълно съгласен с нея, само че той не е достатъчно настоятелен и все не успява да издейства пренасочването на субсидии. Направо е вбесяващо! А аз още съм никой, така че мнението ми редовно се пренебрегва. - Максън опря лакти в коленете си, отпускайки глава в дланите си. Имаше грохнал вид.

Беше ми се отворил малък прозорец към света на Максън, но картинката продължаваше да е крайно необяснима. Как така отнемаха правото на глас на бъдещия си суверен?

- Съжалявам да го чуя. Но гледай от хубавата страна на нещата - скоро ти ще имаш последната дума. - Потупах гърба му насърчително.

- Знам. Все си го повтарям. Но се чувствам толкова безсилен, когато не се вслушват в съветите ми. - Говореше към килима и ми беше малко трудно да чувам гласа му.

- Е, не се отчайвай. Майката ти е на пръв път, но реформата в образованието сама по себе си няма да постигне нищо.

Максън вдигна глава.

- Какво искаш да кажеш? - Въпросът му прозвуча почти обвинително. И с право. Беше ми споделил за една от каузите си, а аз я бях потъпкала в прахта. Опитах да посмекча изказването си.

- Ами това, че при съпоставка с печените препо-даватели, които отговарят за вас, големците, образователната база на Шестиците и Седмиците е пълна гавра. Струва ми се, че ниските касти ще имат огромна полза от по-квалифицирани учители и по-добри училища. А за Осмиците какво да кажем? Нали именно тяхната каста е отговорна за повечето престъпления в страна ни? Защо - защото не получават никакво образование. Все си мисля, че ако държавата им обръщаше малко повечко внимание, нямаше да прибягват до злодеяния. Освен това... - Млъкнах. Не знаех дали момче, израснало в разкош, бе способно да проумее идеята ми. - Чувствал ли си някога глад, Максън? Не къркоренето на корема преди вечеря, а истински глад? Ако в дома ти нямаше и трошица храна, нито за теб, нито за родителите ти, и знаеше, че задигнеш ли от хората, изяждащи повече на ден, отколкото ти за целия си живот, ще утолиш глада си... как би постъпил? Ако семейството ти разчиташе на теб, какво не би сторил, за да го спасиш?

Той се умисли мълчаливо. И преди - в разговора ни за прислужничките по време на бунтовническото нападение - бяхме зачеквали темата за огромната пропаст между кастите ни. Въпросът беше крайно спорен и си пролича, че не му се подхваща.

- Америка, не твърдя, че няма бедстващи хора, но кражбата е...

- Затвори очи, Максън.

- Моля?

- Затвори очи.

Той се намуси, но все пак изпълни нареждането ми. Почаках го да отпусне лицето си и чак тогава продумах.

- Някъде в този дворец е жената, която ще вземеш за своя съпруга.

Краищата на устните му потрепнаха в прелюдия към обнадеждена усмивка.

- Вероятно още нямаш избраница, но представи си момичетата в салона. Извикай

образа на онази, която най-много те обича. На твоята „скъпа“.

Беше отпуснал ръка върху дивана, точно до моята, и пръстите му мимолетно докоснаха моите. Допирът ме стресна.

- Извинявай - промърмори той, отпращайки ми гузен поглед.

- Не ми посягай, моля!

Той се засмя и поприбра ръцете си.

- Представи си, значи, че това момиче се осланя на теб. Иска да я обичаш и да я накараш да забрави за Избора. Да й докажеш, че дори да беше обиколил цялата страна, чукайки от врата на врата, пак нея щеше да избереш. Че тя е жената на живота ти.

Обнадеждената усмивка започна да посърва. Още по-лошо - трансформира се в мрачна гримаса.

- Разчита на грижите и закрилата ти. А стигне ли се дотам, че останете и без залък хляб, и празният й стомах така къркори, че не ти дава мира нощем...

- Спри! - Максън скочи на крака. Отиде до отсрещната страна и остана там с гръб към мен.

Налегна ме чувство за вина. Не бях очаквала така да се разстрои.

- Извинявай - прошепнах.

Той кимна, но не обърна лице към мен. Очите му се повзираха още момент в стената, а като намериха моите, прочетох в тях тъга и почуда.

- Наистина ли е толкова страшно? - попита ме.

- Кое?

- Ами... наистина ли гладуват хората?

- Максън, виж...

- Не ми спестявай истината. - Лицето му придоби решително изражение.

- Да. Гладуват. В някои семейства хората отстъпват дневната си дажба на децата или по-малките си братя и сестри. Бичуваха едно момче насред градския площад, защото откраднало храна. Понякога отчаянието те подтиква към безумни постъпки.

- Момче? На колко години?

- На девет - потреперих аз. Още ме измъчваше споменът за белезите по тясното гръбче на Джеръми. Максън размърда плещи, сякаш и той самият изживяваше ужаса му.

- А ти... - прокашля се - ... ти някога гладувала ли си?

Сведох глава, което моментално ме издаде, но нямах никакво желание да говоря по този въпрос.

- Жестоко ли?

- Максън, само ще те натъжа допълнително.

- Най-вероятно - кимна мрачно той. - Но ми отваряш очите за неведението, в което съм живял. Моля те.

Въздъхнах тежко.

- Имали сме много лоши моменти. Налагало ни се е да спрем електричеството, за да останат пари за храна. Най- ужасно беше преди една Коледа. Замръзвахме от студ и бяхме навлекли всичките си дрехи, а от устите ни излизаше пара. Мей не проумяваше защо не си разменяхме подаръци. В дома ни никога няма остатъци след хранене. Все някой ги дояжда.

Докато разказвах, лицето му побледняваше все повече, а не исках да го докарвам до сълзи. Трябваше да обърна нещата, да ги представя в по-позитивна светлина.

- Сигурна съм, че чековете от последните седмици са били от огромна полза и семейството ми съвестно разпределя парите. Вероятно са поспестили доста, така че да им стигнат за дълго време напред. Много ни помогна, Максън. - Опитах да го разведря с усмивка, но изражението му не потрепна.

- Господи. Като ми каза, че си дошла заради храната, май не си се шегувала, а? -попита той, поклащайки огорчено глава.

- Максън, сериозно ти говоря, напоследък се справяме доста добре. Знай, че... - Не можах да довържа изречението си.

Максън стана и ме целуна по челото.

- Ще се видим на вечеря.

Видях го да затяга вратовръзката си, докато се отдалечаваше.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Максън беше казал, че ще се видим на вечеря, но не се появи в трапезарията. Кралицата влезе сама и всички станахме да я приветстваме. Като седна, й се поклонихме и пак заехме местата си.

Огледах се из салона за празен стол, предполагайки, че е извел някое от момичетата на среща, но никоя не липсваше.

Цял следобед бях предъвквала последния си разговор с Максън. Нищо чудно, че си нямах приятели. Явно общуването ми се получаваше фрапантно зле.

Докато си четях конско на ум, вратите се отвориха и влязоха Максън и кралят. Максън си беше облякъл сакото, но косата му продължаваше да е в симпатичен безпорядък. Двамата очевидно се съвещаваха по някакъв въпрос. Побързахме да станем за поздрав. Разговорът им беше доста оживен. Принцът жестикулираше с ръце, а кралят кимаше, отчитайки думите на сина си, но без особен ентусиазъм. Като стигнаха главната маса, крал Кларксън потупа Максън по гърба със сурово изражение на лицето си.

Обръщайки се към гостите си, монархът внезапно се окрили от силно вълнение.

- О, божичко, скъпи ми дами, заповядайте, седнете. - Самият той целуна челото на кралицата и също зае мястото си.

Максън обаче остана прав.

- Дами, имам новина за вас. - Всички очи в залата се съсредоточиха в него. Какво ли имаше да ни казва?

- Наясно съм, че на всички ви бе обещано възнаграждение за участието ви в Избора. - Гласът му преливаше от гръмка авторитетност, каквато бе проявявал пред мен един-единствен път - в нощта, когато ми беше позволил да изляза в градината. Фактът, че впрягаше високото си обществено положение в преследването на своя цел, му придаваше някаква обаятелност. - Длъжен съм да ви съобщя обаче, че въведохме известни промени в бюджета. Ако сте Двойка или Тройка по рождение, няма да получавате компенсация. Членуващите в Четвърта и Пета каста запазват правото си на обезщетение, но в леко намален размер.

Няколко от момичетата зяпнаха скандализирано. Парите бяха важна част от сделката. През ушите на Селест например направо излизаше пара. Изглежда, разполагаше ли човек с богатства, привикваше да ги трупа. А и навярно мисълта, че щях да съм по-облагодетелствана от нея, направо я изкарваше извън равновесие.

- Извинявам се за неудобството, но ще оправдая действията си в утрешното издание на осведомителния бюлетин. Тази нова мярка не подлежи на преговори. Ако някоя от вас не е съгласна с нея и не желае да продължи участието си, е свободна да напуснете двореца още след вечеря.

Максън седна и отново заговори на краля, който изглеждаше по-вглъбен в храната, отколкото в думите на сина си. Бях малко обезсърчена, задето семейството ми щеше да получава по-скромна сума пари, но поне не оставаха без нищо. Опитах да се съсредоточа върху вечерята си, но мислите ми не спираха да се щурат в търсене на причината за новата мярка. И не бях единствена: из цялата стая се разнасяше шумолене.

- Защо го прави според вас? - попита дискретно Тайни.

- Може би е изпитание - предложи Крис. - Обзалагам се, че някои от конкурентките ни са дошли само заради парите.

Докато я слушах, забелязах как Фиона сръчква Оливия и ме посочва с глава. Извърнах поглед, за да не разберат, че съм видяла.

Момичетата излагаха какви ли не теории, а аз не откъсвах очи от Максън. Мъчех се да привлека вниманието му и да подръпна ухо, но той не поглеждаше в моята посока.

Двете с Мери бяхме останали сами в стаята ми. Тази вечер ми предстоеше среща с Гаврил - и с цялата нация - на сцената на Илейски осведомителен бюлетин. Не беше за пренебрегване и фактът, че всичко щеше да се случва пред оценяващите критични погледи на конкурентките ми. Малко е да се каже, че бях просто кълбо от нерви. Не ме свърташе на едно място, докато Мери изреждаше част от въпросите, които можело да ми отправят довечера, понеже, според нейния опит, именно те интересували зрителите.

Как бих описала престоя си в замъка? Беше ли ме зарадвал с някой романтичен жест Максън? Липсваше ли ми семейството? Бях ли получила първата си целувка от принца?

Вдигнах скептичен поглед към Мери, като ми зададе последното си питане. До онзи момент бях изстрелвала отговорите си, мъчейки се да не влагам много мисъл. Само че тук ми намирисваше на чисто любопитство. Усмивката на лицето й потвърди съмненията ми.

- Не! За бога! - Опитах се да прозвуча ядосано, но въпросът беше толкова нелеп, че ме напуши смях. Мери също се разкиска. - О, я... я отиди да поразтребиш малко!

Този път направо се изсмя с глас и преди да съм успяла да я укротя, Ан и Луси влетяха през вратата, мъкнейки калъф за дрехи.

Не бях виждала Луси по-развълнувана от първата ни среща, а в очите на Ан играеше дяволито пламъче.

- Какво се случва тук? - попитах, когато Луси дойде да ми направи цветущ реверанс.

- Готови сме с роклята ви за вечерната емисия, госпожице - обясни тя.

Сбърчих вежди.

- Още една ли? Какво й беше на онази синята в гардероба? Нали току-що ми я ушихте? Толкова я харесвам.

Тричките се спогледаха.

- Какви сте ги намислили? - поисках да знам, сочейки калъфа, който Ан окачваше на кукичката до огледалото.

- Приказваме си с цялата прислуга, госпожице. Доста неща подочуваме - заобяснява Ан. - Знаем, че двете с лейди Джанел сте единствените участнички, ходили на повече от една среща с Негово Височество, а според слуховете, дисквалификацията й има нещо общо с вас.

- От къде накъде? - учудих се аз.

- Говори се, че - продължи Ан - принцът я е изгонил, понеже му наговорила разни

груби неща по ваш адрес, с които той, разбира се, не бил съгласен.

- Моля? - Покрих устата си с ръка в опит да скрия шока си.

- Убедени сме, че сте любимката му, госпожице. Поч-ти всички са на това мнение. -Луси въздъхна доволно.

- Май са ви излъгали - заявих им аз. Ан сви рамене с усмивка, очевидно незаинтригувана от мнението ми.

Тогава си спомних какво ни беше подтикнало към този разговор.

- А роклята къде се вписва в тази история?

Мери пое нещата в свои ръце и отвори ципа на калъфа, разкривайки зашеметяваща червена рокля, чийто ефирен плат заблещука на угасващата дневна светлина.

- О, Ан! - възкликнах в пълно благоговение. - Надминала си себе си.

Главната прислужничка кимна в отговор на похвалата ми.

- Благодаря ви, госпожице. И трите се постарахме доста.

- Разкошна е. И все пак не проумявам какво общо има с въпросните слухове.

Мери извади роклята от калъфа, разгръщайки я във въздуха, а Ан се зае да обяснява.

- Както вече ви казах, всеобщото мнение в двореца е, че вие сте любимката на принца. Винаги ви споменава с добро и предпочита вашата компания пред тази на другите момичета. Изглежда, и на тях им е направило впечатление.

- Какво имаш предвид?

- Обикновено слизаме в работилницата да шием роклите ви. Там се складират материалите, а има и тезгях за изработка на обувки, така че вечно се навъртат хора от прислугата. Всички претендентки са си поръчали сини рокли за тази вечер. Според прислужничките това е така, защото вие най-често се обличате в синьо, а те се опитват да ви имитират.

- Вярно е - намеси се Луси. - Лейди Тюздей и лейди Натали нарочно не носеха бижута днес. По ваш пример.

- Освен това повечето участнички започнаха да се ориентират към по-прости кройки, пак по ваш пример - добави Мери.

- И продължавам да недоумявам защо решихте да ми ушиете червена рокля?

- За да изпъкнете, разбира се - отговори Мери. - О, лейди Америка, ако принцът наистина е харесал вас, всеки ден трябва да блестите повече от другите. Толкова сте мила с нас, особено с Луси. - Всички обърнахме погледи към нея, а тя кимна в знак на съгласие и каза:

- Вие... вие заслужавате короната. Ще сте чудесна принцеса.

Заумувах как да се измъкна от създалата се ситуация. Не обичах да съм център на внимание.

- Ами ако наблюденията на останалите момичета се окажат верни? Ако Максън ме харесва, защото съм естествена, пък тази вечер се явя с нещо толкова пищно и съсипя всичко?

- Всяко момиче трябва да се показва в най-ярката си светлина от време на време. Познаваме Максън от малко момче. Ще остане зашеметен. - Ан говореше с такава увереност, че просто не можех да не я послушам.

Нямах представа как да им обясня, че посланията, които си разменяхме, и времето, прекарано с него, бяха единствено знак на приятелството помежду ни. Сърце не ми даваше да им го кажа. Щях да потъпча ентусиазма им, пък и трябваше да спазвам приличие, ако исках да остана в двореца. А не само исках, но и имах нужда да остана.

- Добре тогава, да я пробваме - склоних с въздишка.

Луси заподскача от вълнение, а Ан я смъмри, че не било прилично. Нахлузих копринената рокля през глава и те вкупом се спуснаха да я дозашиват тук-там. Вещите ръце на Мери вдигнаха косата ми по един начин, после по друг, докато не намериха най -подходящата за тоалета ми прическа, и до половин час бях готова.

Сцената беше пренаредена за тазвечерното специално издание на бюлетина. Троновете на кралското семейство бяха разположени в едната й част, а нашите скамейки - както обикновено в другата. Този път обаче и подиумът беше изнесен встрани и в центъра стърчаха два високи стола. Върху единия ни бяха оставили микрофон, който щяхме да използваме при разговора си с Гаврил. Само като си помислех за предстоящото, стомахът ми се свиваше на топка.

Действително цялата зала беше пълна с рокли в какви ли не нюанси на синьото. Някои биеха повече на тюркоазено, други граничеха с виолетовото, но тенденцията беше от ясна по-ясна. Моментално ме обхвана безпокойство. Още на влизане срещнах погледа на Селест и реших да стоя настрани, докато не дойдеше време да заема мястото си.

Крис и Натали минаха покрай мен на връщане от поредната разходка до огледалото. И двете ми се сториха леко посърнали, макар че настроенията на Натали обикновено бяха трудни за разгадаване. Крис донякъде се отличаваше от тълпата. Синьото на роклята й преливаше в бяло, подобно на изящни ледени висулки, спускащи се към пода.

- Изглеждаш невероятно, Америка. - Коментарът й прозвуча по-скоро като обвинение, отколкото като комплимент.

- Благодаря ти. И твоята рокля е разкошна.

Тя прокара длани надолу по тялото си, заглаждайки несъществуващи гънки.

- Да, и на мен ми харесва.

Натали докосна едно от късите ръкавчета на роклята ми.

- Каква е тази материя? Сигурно ще блести под прожекторите.

- Нямам никаква представа. В живота ми на Петица не съм била затрупвана с подобни красоти - свих рамене аз. Плъзнах поглед по превъзходните дипли. Поне още една рокля ми бяха ушили от същия плат, но не бях полюбопитствала какво е името му.

- Америка!

Вдигнах очи, а Селест стоеше насреща ми. С усмивка на лице.

- Селест!

- Би ли дошла с мен, ако обичаш? Имам нужда от помощ.

Без да чака отговор, тя ме издърпа настрани от Крис и Натали и ме бутна зад тежката завеса, която служеше за проспект на снимачното студио.

- Събличай роклята си - нареди ми, разкопчавайки ципа на своята.

- Моля?

- Искам роклята ти. Събличай я. Ъх! Проклета кукичка - изруга по трудния за смъкване тоалет.

- Забрави - отсякох аз и се обърнах да си тръгна. Само че не стигнах много далеч, понеже Селест впи нокти в ръката ми и ме повлече назад.

- Ау! - извиках от болка и се хванах за раненото място. Бяха останали червени следи, но поне кръв не течеше засега.

- Млъквай и сваляй роклята. Веднага!

Изправих се насреща й с непреклонно изражение и без всякакво намерение да се подчиня. Нека свиква с идеята, че светът не се върти около нея.

- Мога и аз да ти я съблека - предложи ми тя злобно.

- Не ме плашиш, Селест - отвърнах със скръстени ръце. - Тази рокля е ушита за мен и аз ще я нося. А следващия път, като избираш какво да облечеш, пробвай да бъдеш себе си, вместо мен. О, чакай малко, тогава пък Максън ще види що за разглезена примадона си и ще ти покаже вратата, хм?

Без да се замисли дори за секунда, тя се пресегна, разпори единия от ръкавите ми и си тръгна. Ахнах от възмущение, но бях твърде шокирана, за да сторя нещо. Погледнах към рамото си, където раздраното парче плат висеше жално. Чух Силвия да привиква всички по местата им, затова събрах кураж и излязох иззад драперията.

Марли ми беше запазила място до себе си и като ме видя да приближавам, се опули недоумяващо.

- Какво се е случило с роклята ти? - попита шепнеш- ком.

- Селест - обясних с отвращение.

Емика и Саманта, които седяха пред нас, се обърнаха назад.

- Скъсала е роклята ти? - учуди се Емика.

-Да.

- Отиди да я издадеш на Максън - прикани ме тя. - Това момиче е същински кошмар.

- Знам - въздъхнах аз. - Ще му кажа другия път, като го видя.

Саманта гледаше тъжно.

- Кой знае кога ще е това? Мислех си, че ще прекарваме повече време с него.

- Америка, вдигни ръката си - нареди ми Марли и закрепи сръчно крайчето на висящите останки от ръкава ми. През това време Емика откъсна няколко щръкнали конеца. Дори не си личеше къде е било скъсано. Пък и следите от нокти бяха по лявата ми ръка, така че камерата нямаше да ги хване.

Наближаваше началото на предаването. Докато Гаврил правеше последен преглед на сценария, кралското семейство също се появи в студиото. Максън носеше тъмносин костюм със значка във формата на националния герб върху ревера си. Имаше спретнат и хладнокръвен вид.

- Добър вечер, дами - поздрави ни усмихнато.

Цял женски хор му отвърна с „Ваше Височество“ и „Ваше Величество“.

- Нека ви предупредя, че първо ще направя кратко обявление и тогава ще поканя Гаврил на сцената. Тъкмо ще поразнообразим програмата; все той мен кани! - Принцът се изкиска, а ние последвахме примера му. - Знам, че някои от вас вероятно се притесняват, но няма причина. Моля ви, просто бъдете себе си. Зрителите искат да ви опознаят. - Докато говореше, очите ни се срещнаха неколкократно, но не и за достатъчно дълго време, че да разтълкувам погледа му. Май не се беше впечатлил от роклята ми. Шивачките щяха да останат разочаровани.

Запъти се към подиума, подвиквайки „Успех!“ през рамо.

Определено се мътеше нещо. Предполагах, че въпросното обявление ще е свързано с вчерашната новина, но все още гадаех какво си е наумил. Мъчейки се да разнищя тази малка мистерия, позабравих притеснението. Не се сковах, когато засвири националният химн и камерата се центрира върху лицето на Максън. Още от дете не пропусках да гледам бюлетина. Никога досега принцът не беше правил обръщение към народа, не и толкова официално. Щеше ми се и аз да му бях пожелала успех.

- Добър вечер, дами и господа, граждани на Илеа. Очертава се вълнуваща вечер за всички ни, тъй като най- накрая ще чуете какво имат да ви кажат двайсет и петте задържали се участнички в Избора. Нямам търпение да ви запозная с тези удивителни млади дами. Несъмнено и вие ще се убедите, че всяка една от тях притежава качества на достоен престолонаследник и заслужава короната. Но преди да стигнем до тази част на програмата, бих искал да ви известя за един мой нов проект, по който работя с огромна всеотдайност. Срещата с тези дами отвори очите ми за широкия свят извън стените на двореца, свят, който така рядко виждам. Научих за възхитителната доброта и невъобразимия мрак, виреещи в него. Разговорите с участничките ми помогнаха да проумея колко важен е животът на всички хора от народа ни. Узнах за бедственото положение на поданиците ни от най-ниските касти и не възнамерявам да стоя със скръстени ръце.

Какво му беше хрумнало?

- Ще минат поне три месеца, преди планираната система да проработи, но до началото на новата година във всички офиси на Окръжна администрация ще се раздават хранителни помощи. Гражданите от Пета, Шеста, Седма и Осма каста ще могат да ги посещават всяка вечер за безплатна топла вечеря. Уважаеми зрители, нека ви известя, че младите дами пред вас пожертваха възнаграждението си или част от него в помощ на тази спасителна програма. Не мога да ви обещая, че ще просъществува завинаги, но ще я поддържаме възможно най-дълго.

Помъчих се да обуздая чувствата си на дълбока благодарност и почитание, но все пак няколко сълзи се изплъзнаха от очите ми. Мисълта за предстоящото ми участие продължаваше да ме вълнува достатъчно, че да пазя грима си, но трогателната новина я беше изместила от предния план.

- Смятам, че никой уважаващ себе си управник не бива да оставя народа си гладен. Бедните касти съставляват по-голямата част от илейската нация и повече не можем да пренебрегваме нуждите им. Затова предприемам тези стъпки и търся подкрепата на други граждани. Двойки, Тройки, Четворки... пътищата, по които шофирате, няма да се асфалтират сами. И домовете ви няма да се почистят сами. Предлагам ви възможност да отчетете този факт, допринасяйки с дарения в местния ви офис на Окръжна администрация.

Принцът направи кратка пауза.

- Благословени сте по рождение и сега е моментът да се отплатите за тази благословия. Обещавам да ви държа в течение за развитието на инициативата ми и ви благодаря за вниманието. А сега да преминем към истинската причина, поради която гледате предаването ни тази вечер. Дами и господа, представям ви господин Гаврил Фадей!

Из залата прозвучаха откъслечни аплодисменти и съвсем ясно си пролича, че не всички посрещнаха обявлението на Максън с еднакъв ентусиазъм. Кралят например ръкопляскаше апатично, докато кралицата сияеше от гордост. Групичката на съветниците също изглеждаше раздвоена.

- Много ви благодаря за представянето, Ваше Височество! - заяви Гаврил, притичвайки на сцената. - Отлична работа! Ако ви е омръзнало да се подвизавате като принц, съветвам ви да се пробвате в развлекателния бизнес.

Максън се разсмя на път към трона си. Камерите вече следваха Гаврил, но моят поглед остана при Максън и родителите му. Недоумявах защо реакциите им бяха толкова различни.

- Да знаете само какво сме ви подготвили, скъпи сънародници! Тази вечер младите ни красавици ще ви разкрият по нещичко от кухнята. Подозираме, че вече си умирате от нетърпение да се запознаете лично с тях и да научите как вървят контактите им с принц Максън, затова... ще ги попитаме директно! Да започнем с ... - Гаврил хвърли един поглед на картите в ръцете си - ... госпожица Селест Нюсъм от Клермонт!

Селест стана от мястото си на най-горния ред и слезе по стълбите с изкусителна походка. Дори целуна Гаврил по двете бузи, преди да седне на стола. Както нейното, така и интервюто на Бариел минаха повече от предвидимо. Държаха се прелъстително и често-често се понавеж- даха, за да предоставят на камерите по-добър изглед към деколтетата си. Изглеждаха фалшиво. Гледах лицата им по екраните в студиото, докато хвърляха многозначителни погледи на Максън и му намигаха похотливо. В някои случаи, например когато Бариел показно облиза устни, двете с Марли се споглеждахме и моментално извръщах- ме очи, за да не се разсмеем.

Други момичета подходиха по-сдържано към интервюто. Гласчето на Тайни съвсем отговаряше на името й, и горката като че ли се свиваше все по-навътре в черупката си с всяка следваща дума. Но мило същество като нея несъмнено се надяваше, че Максън няма да я отпише само защото не я биваше в публичните речи. Нито Емика, нито Марли демонстрираха сценична треска, но за разлика от другото момиче, приятелката ми говореше с такова нарастващо въодушевление, че гласът й се извисяваше от въпрос на въпрос.

Гаврил ни беше подготвил разнородни питания, но като че ли две от тях се повтаряха за всички участнички: „Какво е мнението ви за принц Максън?“ и „Случайно вие да сте тази, която му се е развикала?“. Нямах голямо желание да разкрия пред цялата страна, че именно аз бях нахокала бъдещия ни крал. Слава богу, че само веднъж си го бях позволила -поне с такава информация разполагаха всички останали.

Една по една претендентките с гордост отрекоха някоя от тях да е била издирваната кибритлийка. Също така заявиха, че Максън бил приятен човек. Почти всичките използваха тази дума: приятен. Селест го нарече хубавец. Барнел пък го окачестви като сдържано могъщ, което ми прозвуча леко стряскащо. Няколко момичета бяха попитани и дали вече са получили целувка от принца. Всичките се изчервиха и отговориха отрицателно. След третото или четвъртото „Не“, Гаврил се нахвърли върху Максън.

- Още не сте целунали нито една?! - учуди се водещият.

- Гостуват ми само от две седмици! За какъв ме вземате? - отвърна Максън. Каза го с шегаджийски тон, но май се поразмърда нервно в стола си. Зачудих се дали изобщо бе целувал момиче досега.

Саманта сподели с публиката, че си прекарвала чудесно, и тогава дойде моят ред. Станах от мястото си, а другите момичета ме окуражиха с аплодисменти, както всички досега. Пратих една притеснена усмивка на Марли и тръгнах. По пътя към горещия стол гледах да мисля само за походката си, но доближих ли го, открих, че имам пряка видимост към Максън отвъд рамото на Гаврил. Когато взех микрофона в ръце, принцът ми намигна. Внезапно ме обля спокойствие. Не ми трябваше да се боря за ничие одобрение.

Стиснах ръката на Гаврил и седнах срещу него. От това разстояние най-накрая си отговорих каква беше значката на ревера му. Телевизионният екран, естествено, не позволяваше особено бистър образ, но от толкова близо виждах, че в средата на знака „форте“ е гравирана малка буква „х“, с която бижуто приличаше на лъскава звездичка. Беше много красиво.

- Америка Сингър. Интересно име носите. Стои ли някаква история зад него? -поинтересува се Гаврил.

Въздъхнах с облекчение. Лесен въпрос ми задаваше.

- Всъщност, да. Докато майка ми била бременна с мен, съм ритала доста. Казала си, че ще й се роди борбено момиче, ето защо ме кръстила на страната, борила се храбро за независимостта на нацията ни. Трябва да й го призная, добре се е ориентирала - постоянно водим борба помежду си.

Гаврил се засмя.

- Като ви слушам, струва ми се, че и тя самата е доста непримирима личност.

- О, да. Наследила съм упорството си от нея.

- Да разбирам ли, че сте леко опърничава? Лесно ли се палите?

Забелязах, че Максън се смее, покрил устата си с ръка.

- От време на време.

- Щом е така, случайно вие да сте госпожицата, раз-викала се на принца ни?

Въздъхнах.

- Да, аз бях. И точно в този момент майка ми вероятно получава инфаркт.

Максън привлече вниманието на Гаврил.

- Накарай я да разкаже цялата история.

Гаврил врътна рязко глава от него към мен и обратно.

- Охо! Да чуем цялата история.

Опитах да накажа Максън със свиреп поглед, но ситуацията беше толкова абсурдна, че не се получи.

- Първата нощ ме сполетя лек пристъп на... клаустрофобия и имах отчайваща нужда да изляза навън. Стражите обаче отказаха да ми отворят вратите. Вече бях напът да загубя съзнание в ръцете на единия, когато принц Максън случайно намина и ги накара да ме пуснат в градината.

- Колко мило - похвали го Гаврил, килвайки главата си на една страна.

- Да. А после тръгна след мен, за да се увери, че съм добре... Аз обаче бях толкова стресирана, че като ме заговори, му налетях и го нарекох „безхарактерен надувко“.

Гаврил се захили най-искрено. Погледнах през рамото му към Максън, който се тресеше от смях. По-конфузното в случая беше, че кралят и кралицата също се смееха. Не се обърнах да погледна към другите участнички, но и от тяхната скамейка долиташе кискане. Е, всяко зло за добро. Поне вече нямаше да ме възприемат като заплаха. Максън просто ме намираше за забавна.

- И той ви е простил? - попита Гаврил с малко по-сериозен тон.

- Колкото и да е странно - свих рамене аз.

- Е, след като сте си оправили отношенията, с какво се занимавате по време на срещите си? - върна се към сценария Гаврил.

- Обикновено се разхождаме в градината. Казвала съм му, че предпочитам да съм под открито небе. И си говорим. - Отговорът ми прозвуча жалко на фона на развлеченията, с които се похвалиха някои от другите момичета. Кино вечеринки, ловни излети, конна езда - тези занимания изглеждаха къде-къде по-вълнуващи от моята история.

Внезапно осъзнах защо се беше спуснал да си урежда толкова срещи през последната седмица. Момичетата трябваше все нещо да разкажат на Гаврил и негова задача беше да им подсигури материал. Мълчанието му по въпроса продължаваше да ми се струва шантаво, но поне вече знаех къде се е губел.

- Звучи доста приятно. Бихте ли казали, че градината е любимото ви място в двореца?

Усмихнах се.

- Може би. Но пък имам слабост към кралската храна, така че...

Гаврил се разсмя отново.

- Като последната Петица, останала в съревнованието, боите ли се, че шансовете ви да станете принцеса намаляват?

Думата отскочи от езика ми, без да ми остави време за размисъл.

-Не!

- Божичко! Определено сте духовита! - Гаврил видимо се зарадва на оживената ми реакция. - Значи, вярвате, че ще надвиете конкуренцията? Че принцът е ваш?

Хранех по-високо мнение за себе си.

- Не, не. Нямах това предвид. Не се мисля за по-добра от останалите момичета; всички те са прекрасни. Просто... не ми се вярва Максън да отпише някоя от нас само заради кастовата й принадлежност.

Цялата публика ахна. Прехвърлих изречението в главата си. Отне ми известно време да открия грешката си: бях го нарекла Максън. Да използваме малкото му име в тесен кръг, това беше едно, но да го споменем на всеослушание без уважителното „принц“ отпред, беше крайно недопустимо. А аз се бях изпуснала в ефир.

Веднага погледнах да видя дали Максън се е ядосал. Той обаче се усмихваше спокойно. Не ми се сърдеше... но аз така се засрамих. Бузите ми пламнаха.

- Аха, явно истински сте опознали скъпия ни принц. Кажете тогава, какво е мнението ви за Максън?

Бях си намислила няколко отговора на този въпрос, докато чаках да ми дойде редът. Щях да пусна някоя закачка за смеха му или да издам галеното име, с което си мечтаеше да го нарича бъдещата му съпруга. Струваше ми се, че единственият начин да спася ситуацията беше да подходя с чувство за хумор към нея. Но като вдигнах очи да използвам някой от подготвените коментари, видях лицето на Максън.

Наистина искаше да узнае мнението ми.

Не можех да му се подиграя, когато ми се отдаваше шанс да разкрия как се беше променило отношението ми към него, откакто се бяхме сприятелили. Не можех да взема на подбив човека, който беше спасил разбитото ми сърце от срещата с горчивата реалност вкъщи, който бе зарадвал семейството ми с неустоими сладкиши, който препускаше загрижен към мен, поисках ли да се видим.

Едва преди месец, гледайки образа му на телевизионния екран, бях го възприемала като скован, необщителен, скучен мъж, когото не можех да си представя като обект на нечия любов. И макар да нямаше нищо общо с човека, на който аз бях отдала сърцето си, заслужаваше да бъде обичан.

- Максън Шрийв е въплъщение на всичко добро. Не се съмнявам, че ще е велик крал. Позволява на проектопринцеси да носят дънки и не се вбесява, когато хората най-първосигнално му лепват погрешни етикети. - Погледнах Гаврил откровено и той ми се усмихна. Максън изглеждаше заинтригуван. - Бъдещата му съпруга ще е голяма щастливка. А за мен ще е чест да съм му поданица, каквото и да ми е подготвила съдбата.

Видях Максън да преглъща развълнувано и сведох поглед.

- Америка Сингър, много ви благодаря за това интервю. - Гаврил стана да се ръкува с мен. - Следваща е госпожица Талула Бел.

Не чувах какво говорят момичетата след мен, макар и да не откъсвах поглед от двата стола на сцената. Интервюто беше тръгнало в прекалено лична насока. Нямах смелост да погледна към Максън. Вместо това седях неподвижно и разигравах случилото се отново и отново в главата си.

Около десет на вратата ми се почука. Отворих я рязко и Максън повдигна вежди насреща ми.

- Сериозно ти говоря, че нощем не бива да оставаш без прислужнички.

- Максън! О, толкова съжалявам. Без да искам те нарекох така пред всички. Голяма съм глупачка.

- Да не мислиш, че ти се сърдя? - попита той, влезе в стаята и затвори вратата. -Америка, толкова често се обръщаш към мен с малко име, че все някога щеше да ти се изплъзне. Е, за предпочитане беше да се случи в по-неофициална обстановка - заяви с хитра усмивчица, - но изобщо не те обвинявам.

- Наистина ли?

- Разбира се, че наистина.

- Ъх! Чувствах се като кръгла идиотка тази вечер. Не мога да повярвам, че ме накара да разкажа онази история! - Шляпнах го шеговито по сакото.

- Направо ми напълни душата! И майка ми видимо се забавляваше. По нейно време момичетата са били по-скромни дори от Тайни, а ти си позволяваш да ме наричаш безхарактерен... главата й не го побираше.

Страхотно. Сега пък кралицата ме смяташе за отцепник. Прекосихме стаята ми и излязохме на балкона. Кроткият топъл бриз донасяше аромата на хилядите градински цветя. Светлината на пълната луна се сливаше с тази от многото дворцови лампи и обливаше лицето на Максън в мистериозно сияние.

- Е, радвам се, че съм ви толкова забавна - казах аз, плъзвайки пръсти по парапета.

Максън подскочи и седна отгоре му. Изглежда беше във ведро настроение.

- Винаги си забавна. Свиквай с идеята.

Хмм. Направо се държеше странно.

- Та... по въпроса с интервюто... - подкани ме колебливо.

- Коя част по-точно? За обидните имена, за скандалите с майка ми или за храната като основната ми мотивация за участие? - Направих физиономия аз.

Той се засмя.

- Онази, в която ме хвалиш...

- О! Какво за нея? - Внезапно така се засрамих от онова си изказване, че наведох глава и заусуквах крайчеца на роклята си.

- Благодарен съм ти за автентичното изпълнение, но нямаше нужда да се улисваш толкова.

Вдигнах рязко глава. За актриса ли ме вземаше?

- Максън, не го направих за пред камерите. Ако преди месец ме беше попитал какво е откровеното ми мнение за теб, друго щеше да чуеш. Но вече те познавам, не вярвам на хорски приказки и онези думи дойдоха от сърцето ми. Заслужаваш и повече.

Принцът се беше умълчал, но по лицето му играеше скромна усмивка.

- Благодаря ти - каза накрая.

- Пак заповядай.

Максън се прокашля.

- И той ще е голям щастливец. - Скочи от импровизираната си седалка и дойде до мен.

- Кой?

- Приятелят ти. Като му дойде умът и ти се примоли да го вземеш обратно - поясни Максън със сериозен тон.

Как да не се изсмея? Нищо подобно нямаше да ми се случи.

- Вече не ми е приятел. Крайно ясно ми демонстрира, че е приключил с мен. - Дори аз самата долавях тъничката нотка надежда в гласа си.

- Друг път. Несъмнено те е гледал по телевизията и се е влюбил в теб отново. Макар че, мен ако питаш, този проклетник не те заслужава - нареждаше Максън почти отегчено, сякаш подобна драма се бе разигравала милиони пъти пред очите му. - Като стана дума... - подхвана внезапно на нов, по-силен глас - ... ако не искаш да се влюбвам в теб, най-добре престани да изглеждаш толкова ослепително. Още сутринта ще заповядам на прислугата да ти скалъпи тоалет от стари чували.

Плеснах го по ръката.

- Я да мълчиш!

- Не се шегувам. Толкова си красива, че само те мисля. Като дойде време да си ходиш, ще трябва да ти назнача страж. Няма да оцелееш сам-самичка - заяви с престорено съжаление.

- Ех, какво да се прави? - затеатралничих аз. - Тежка е съдбата на съвършените. -Повях си с ръка, сякаш красотата беше същинско изтезание.

- Да, предполагам не е лесно.

Изкисках се. В първия момент не забелязах, че Максън бе оставил шеговития тон.

Отправих поглед към градината, но с ъгълчето на окото си видях, че принцът се взира в мен. Лицето му се намираше на сантиметри от моето. Като се обърнах да питам какво толкова гледа, с изненада установих, че е достатъчно близо, за да ме целуне.

Още повече се изненадах, като го направи.

Дръпнах се бързо, отстъпвайки назад. Максън също се отдалечи.

- Извинявай - промърмори засрамено.

- Какви ги вършиш? - попитах със смаян шепот.

- Извинявай. - Беше поизвърнал лице, очевидно сконфузен.

- Защо го направи? - Покрих устата си с ръка.

- Просто... онова, което каза одеве, а и вчера ме потърси... някак си отношението ти към мен... реших, че чувствата ти може да са се променили. Харесвам те и смятах, че си личи. - Обърна се към мен. - И... Ох, ужасно ли беше? Май изобщо не ти е било приятно.

Опитах да залича каквато и гримаса да бе придобило лицето ми. Максън изглеждаше покрусен.

- Много съжалявам. Досега не бях целувал момиче. Нямам никакъв опит. Наистина... много съжалявам, Америка. - Той въздъхна тежко, облегна се на парапета и прокара пръсти през косата си.

Най-неочаквано ме изпълниха топли чувства.

Беше ми посветил първата си целувка.

Замислих се за принца, когото познавах сега - мъжа, който ме обсипваше с комплименти, отстъпваше ми печалбата от загубен облог, прощаваше ми и физическите, и емоционалните нападки, и осъзнах, че нямах нищо против близостта му.

Вярно, не бях спряла да обичам Аспен. Едва ли някога щях. Но щом не можех да съм с него, какво ме спираше да съм с Максън? Единствено някогашните ми предубеждения, които вече бях отхвърлила.

Доближих го и потърках с ръка челото му.

- Какво правиш?

- Изтривам последния ти спомен. Сигурна съм, че можем да се представим и по-добре. - Свалих ръка и се намърдах до него. Постояхме така, облегнати на парапета с гръб към градината, и след малко Максън се усмихна.

- Америка, едва ли си способна да промениш историята. - Въпреки това в изражението му се таеше надежда.

- Естествено, че мога. Пък и нали само двамата сме й свидетели.

Максън ме загледа с осезаемо колебание. Но в очите му бавно се прокрадна сдържана увереност. След малко в мислите ми изплува нещо, което бях казала.

- Тежка е съдбата на съвършените - прошепнах.

Той се надигна от парапета и застана срещу мен, обвивайки ръка около кръста ми. Връхчетата на носовете ни се докосваха. Погали с пръсти бузата ми, така нежно, сякаш се боеше да не ме повреди.

- Да, никак не е лесно - промълви той.

Без да сваля ръка от лицето ми, Максън снижи глава и едва-едва докосна устните ми със своите.

Нещо в тази плаха целувка ме накара да се чувствам красива. Без да ми е казал и дума, вече знаех колко щастие, но и страх му бе донесъл този момент. Още по-силно доловимо обаче беше обожанието му към мен.

Ето как се чувстваше една истинска дама.

След секунда се отдръпна и попита:

- По-добре ли беше?

Съумях единствено да кимна. Максън изглеждаше така, сякаш всеки момент ще направи задно салто от вълнение. Вътрешно и аз изпитвах подобно желание. Всичко се случи така неочаквано. Светкавично и поразително. Явно объркването бе намерило израз по лицето ми, защото Максън бързо се отрезви.

- Мога ли да ти кажа нещо?

Кимнах отново.

- Не съм достатъчно наивен, за да си въобразя, че вече напълно си забравила бившия си приятел. Знам какво си изживяла и съзнавам, че не си попаднала тук при нормални обстоятелства. Навярно си убедена, че на друго момиче би паснала по-добре ролята на моя съпруга и принцеса, а аз не бих те пришпорвал да размислиш. Просто... искам да знам дали е възможно...

Труден въпрос ми поставяше. Имах ли готовност да водя живот, какъвто никога не бях пожелавала? Склонна ли бях да го гледам как излиза с други момичета, за да се увери, че не допуска грешка с мен? Бях ли способна да се нагърбя с отговорностите, които той носеше като принц? Можех ли да го обикна?

- Да, Максън - прошепнах. - Възможно е.

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

С никого не споделих за случилото се между двама ни с Максън - дори с Марли и прислужничките ми. Приемах го като сладка тайна, в спомена за която неведнъж се потапях по време на скучните лекции на Силвия или през поредния безкраен ден в Дамския салон. Откровено казано, мислите ми се връщаха към целувките ни - и спонтанната, и нежната - по-често, отколкото бях очаквала.

Знаех, че няма да се влюбя в Максън ей-така. Сърцето ми нямаше да го допусне. Но най-ненадейно осъзнах, че аз самата едва ли щях да се съпротивлявам. Реших мълчешком да разсъждавам върху тайната си, макар че доста ме сърбеше под езика да я разкрия.

Особено на третия ден, когато Оливия обяви на всеослушание в Дамския салон, че Максън я бил целунал.

Не можех да повярвам колко съкрушително ми повлия новината. Хванах се да оглеждам Оливия, чудейки се с какво ли беше толкова различна.

- Разкажи ни всичко! - настоя Марли.

Повечето момичета горяха от любопитство, но приятелката ми очевидно се вълнуваше най-силно. От последната им среща с Максън интересът й към отношенията му с другите участнички като че постоянно нарастваше. Нямах представа на какво се дължи промяната, нито пък имах смелостта да се поинтересувам.

Оливия не се нуждаеше от допълнителен стимул. Разположи се на един от диваните и разстла прилежно полите на роклята си. Сложи ръце в скута си, а подчертано изправеният й гръбнак беше в ярък контраст с обичайната й отпусната стойка. Изглежда се упражняваше за принцеса. Прииска ми се да я уведомя, че едната целувка не я правеше победителка.

- Не бих си позволила да навлизам в подробности, но беше наистина романтично -подхвана въодушевено, заравяйки брадичка в гърдите си. - Заведе ме на покрива. Там има нещо като тераса, но може и да е пост на стражите. Не знам със сигурност. Знам само, че предлага изглед отвъд стената и блещукащите светлинки на целия град. Не говорихме много. Просто ме придърпа към себе си и ме целуна. - Всичките й мускули се стегнаха в пристъп на радост.

Марли въздъхна. Селест имаше вид на разярен бик. Аз просто седях безучастно.

Все си повтарях, че не бива да се впрягам толкова, че това е част от Избора. Пък и кой беше казал, че точно Максън е мъжът на мечтите ми? Реално погледнато, трябваше да се благодаря на късмета си. Злобата на Селест си беше намерила нова мишена, а след приключението с роклята ми, за което така и не бях споменала пред Максън, се радвах, че тя най-накрая ще ми излезе от главата, прицелвайки се в друга от претендентките.

- Дали само нея е целунал? - попита ме шепнешком Тюздей. Крие, която стоеше до мен, дочу въпроса й и се намеси със скръбен глас.

- Не би целунал коя да е. Сигурно Оливия има някакъв таен подход.

- Ами ако е раздавал целувки на половината момичета, но всичките стратегически си мълчат? - заумува Тюздей.

- Не смятам, че за да си мълчи човек, непременно следва някаква стратегия - възразих аз. - Може пък да си траят от уважение.

Крис вдиша през зъби.

- Ами ако историята на Оливия е просто трик? Ето, всичките сме на нокти, а и никоя не би попитала директно Максън. Няма как да знаем дали казва истината.

- Смяташ, че би ни излъгала? - замислих се аз.

- Ако такъв е планът й, ще ми се аз да се бях сетила първа - призна си горестно Тюздей.

Крис въздъхна.

- Ситуацията се заплита все повече и повече.

- Спор няма - промърморих аз.

- Много от момичетата в тази стая са ми симпатични, но като чуя, че Максън обръща повече внимание на друга, почвам да умувам как да я засенча - призна си Крис. - Не ми е приятно да ви чувствам като съпернички.

- И аз точно това разправях на Тайни онзи ден - каза Тюздей. - Е, да, малко е стеснителна, но има обноски на дама и смятам, че би била чудесна принцеса. Не мога да й завиждам за повечето срещи с Максън, колкото и да искам короната за себе си.

Двете с Крис се спогледахме - очевидно ни беше на-правило впечатление едно и също нещо. Тюздей искаше короната, не принца. Не казах нищо, понеже останалата част от словоизлиянието й носеше познато послание.

- И ние с Марли често обсъждаме този въпрос. Винаги намираме по нещо хубаво у другите участнички.

Всичките си разменихме разбиращи погледи и атмосферата някак се промени. Внезапно завистта ми към Оливия и неприязънта ми към Селест избледняха. Преодолявахме изпитанията в двореца по различен начин и вероятно водени от различни подбуди, но поне бяхме заедно в това премеждие.

- Май кралица Амбърли имаше право - казах аз. - Най-важно е да бъдем себе си. Предпочитам Максън да ме изпрати вкъщи, защото не ме е харесал такава, каквато съм, вместо да ме държи тук, понеже се преструвам на друга.

- Вярно е - съгласи се Крис. - В крайна сметка ще си отидат трийсет и четири момичета. Ако ми е писано да спечеля, искам да е с тяхна подкрепа, затова и ние трябва да постъпваме приятелски.

Кимнах одобрително. Вярвах, че съм способна.

В този момент Елиз влетя в стаята, последвана от Зои и Емика. Тя имаше флегматичен, спокоен характер, и гласът й никога не се чуваше. Този път обаче вдигна глава и изпищя с пълно гърло:

- Вижте само какви шноли! - В ръцете си държеше два разкошни декоративни гребена, обсипани със скъпоценни камъни, които навярно струваха хиляди долари. -Максън ми ги подари. Не са ли прекрасни?

Салонът отново закипя от вълнение и разочарование, а новооткритата ми самоувереност се изпари във въздуха.

Наложих си да не изпадам в отчаяние. Нали и аз бях получила подаръци? И целувка? Оживлението и глъчта от разкази и преразкази обаче ми дойде в повече и ми се прииска да се скрия някъде. Май се очертаваше подходящ ден за усамотяване с прислужничките ми.

Тъкмо се канех да изляза от салона, когато Силвия се появи на вратата, видимо капнала от умора, но и развълнувана.

- Дами! - извика, мъчейки се да ни укроти. - Дами, всички ли сте тук?

Обадихме се дружно.

- Слава богу - поуспокои се менторката ни. - Съзнавам, че идва малко неочаквано, но току-що научихме, че кралят и кралицата на Суендуей ще гостуват в двореца след три дни, а както знаете, двете кралски семейства имат родствена връзка. По същото време ще ни посетят и близките на кралица Амбърли, за да се запознаят лично с вас, така че няма да скучаем. Разполагаме с ограничен срок за подготовка и се налага да освободите следобедите си. Очаквам ви за уроци в Банкетния салон веднага след обяд. - Заяви Силвия и се запъти към вратата.

Човек би си казал, че дворцовият персонал планираше събитието от месеци. В градината бяха разпънати гигантски шатри, а по моравата се появиха масички за ордьоври и вина. Външната охрана беше засилена и към редовете на илейските стражи се присъединиха няколко суендуейски войника, придружили гостуващите знатни особи. Явно и чужденците съзнаваха под каква заплаха се намира дворецът.

За двете кралски семейства беше подготвена отделна шатра, оборудвана с тронове. Суендуейската кралица - чието име не можех да произнеса дори с цената на живота си -почти не отстъпваше по красота на кралица Амбърли и очевидно ги свързваше близко приятелство. Всички се бяха настанили удобно под централната шатра, с изключение на

Максън, който правеше почетни обиколки с момичетата и гостуващите си роднини.

Принцът сияеше от радост в компанията на братовчедите си, дори на дребосъците, които постоянно го дърпаха за сакото и хукваха нанякъде, а той ги погваше с един от многото си фотоапарати. Почти всички претендентки следяха игрите им с абсолютно обожание.

- Америка - извика ме нечий глас. Обърнах се надясно и видях Илейна и Лиа да говорят с жена, която изглеждаше досущ като кралицата. - Ела да се запознаеш със сестрата на Нейно Величество. - Нещо необяснимо в тона на Илейна ми подейства напрягащо.

Отидох при групичката им и направих реверанс на дамата, а тя се изкикоти и каза:

- Не си прави труда, миличка. Да ти приличам на кралска особа? Аз съм Адел, по-голямата сестра на Амбърли. - Протегна ми ръка за поздрав и изхълцука, докато се здрависвахме. Говореше с лек акцент и нещо в нея ми навяваше приятни спомени за дома. Тялото й имаше извивки на пясъчен часовник, а почти празната винена чаша в ръката й определено не беше първа, ако се съдеше по натежалия й поглед.

- Акцентът ти е страхотен. Откъде си? - поинтересувах се аз. Някои от южнячките в Избора имаха подобно произношение и ми звучаха много романтично.

- Хондурагуа. Крайбрежно градче. Израснахме в мъничка къщурка - Адел онагледи разказа си, сочейки тясната пролука между палеца и показалеца на свободната си ръка. - А виж я сега. Виж мен. - Добави тя, махвайки към роклята си. - Каква промяна преживяхме.

- Аз съм от Каролина, но веднъж родителите ми ме водиха на екскурзия до океанския бряг. Беше незабравимо - казах аз.

- О, не, не, не, малката - отхвърли тя страстите ми с ръка. Илейна и Лиа едва сдържаха смеха си. Очевидно не смятаха за редно сестрата на кралицата да фамилиарничи така. - Плажовете на Централна Илеа не струват пред южните. В нашия край трябва да се разходиш.

Усмихнах се и кимнах, само че колкото и да ми се обикаляше из страната, едва ли някога щеше да ми се отдаде шанс. След малко едно от многобройните хлапета на Адел я замъкна нанякъде, а Илейна и Лиа избухнаха в смях.

- Ама че карикатура! - прихна Лиа.

- Защо? Стори ми се много дружелюбна - свих рамене аз.

- Така просташки се държ:и - обясни Илейна. - Да я беше чула какви ни ги наговори, преди да дойдеш.

- С какво толкова се е излюжила?

- Човек би предположил, че за всичките тези години ще се е научила на обноски. Чудя се как ли не я е докопала Силвия? - каза с насмешка Лиа.

- Нужно ли е да ти напомням, че е израснала в семейство на Четворки? Също като теб - срязах я аз.

Самодоволното й изражение помръкна и като че ли се опомни, че двете с Адел произтичаха от една среда. Илейна обаче, Тройка по рождение, продължи да си чеше езика.

- Гарантирам ви, че ако спечеля, роднините ми или ще пазят поведение, или ще ги изселя от страната. Не бих им позволила да чернят името ми.

- Защо реши, че е почернила нечие име? - недоумявах аз.

Илейна изцъка с език.

- Пияна е, докато ни гостуват кралят и кралицата на Суендуей. Трябва да я тикнат в клетка.

Реших, че съм се наслушала, а и на мен ми се полагаше малко вино. След като се сдобих с чаша, огледах района, но не си харесах нито едно местенце за сядане. Приемът беше изтънчен, оживен и абсолютно тягостен.

Замислих се върху думите на Илейна. Ако се случеше така, че заживеех в двореца, щях ли да очаквам от роднините си да променят държанието си? Погледах търчащите наоколо хлапета, скупчените на групички гости. Нямаше ли да се радвам Кена да си е същата, а децата й да лудуват, както им се полагаше?

До какво степен щеше да ме промени дворцовият жи-вот?

Щеше ли да настоява Максън за друга Америка? Затова ли раздаваше целувки насам-натам? Защото нещо не ми беше наред?

И останалата част от Избора ли щеше да е толкова натоварваща?

- Усмивка!

Обърнах се, а Максън ме щракна с фотоапарата си. Отскочих стреснато назад. Неочакваната снимка преля чашата на търпението ми и аз се извърнах ядосано.

- Какво има? - попита Максън, сваляйки фотоапарата.

Вдигнах рамене.

- Какво е станало?

- Просто точно днес не съм в настроение за ритуалите на Избора - троснах се аз.

Невъзмутим, Максън пристъпи към мен и понижи глас:

- Имаш ли нужда да поговориш с някого? Веднага мога да подръпна ухото си -предложи той.

Аз въздъхнах и направих усилие да се усмихна любезно.

- Не, имам нужда просто да помисля. - Понечих да си тръгна.

- Америка - извика ме тихо той. Спрях и се обърнах. - Да не съм те обидил с нещо?

Поколебах се какво да отговоря. Да спомена ли целувката му с Оливия? Да му обясня ли

колко напрегнато се чувствах покрай момичетата, откакто нещата помежду ни се бяха задълбочили? Да му заявя ли, че не искам да променям себе си, нито пък семейството си заради него? Тъкмо се канех да излея душата си, когато нечий пронизителен глас ме прекъсна.

- Принц Максън?

Обърнахме се и видяхме Селест да разговаря с кралицата на Суендуей. Очевидно настояваше да държи Максън под ръка през това време, защото му помаха да се присъедини към тях.

- Хайде, отзови се - подканих го. Раздразнението отново се бе прокраднало в гласа ми.

Максън ме загледа. Изражението на лицето му като че ли ми напомняше, че такива са

правилата на играта. Трябваше да го споделям с другите.

- Внимавай с тази госпожичка. - Направих бърз реверанс и си тръгнах.

Отправих се към двореца, а по пътя се натъкнах на Марли. Точно в онзи момент дори разговора с нея ми се искаше да си спестя, само че беше избрала пейка до задната стена на двореца, където слънцето напичаше жестоко, а компания й правеше единствено безмълвен страж, чийто пост се намираше на няколко метра разстояние.

- Марли, какво правиш тук? Отивай под някоя шатра, преди да си изгоряла.

Тя ми се усмихна вежливо.

- Тук ми е добре.

- Сериозно ти говоря - натъртих, хващайки ръката й. - Ще почервенееш като косата ми. Трябва...

Марли изтръгна рязко ръката си от хватката ми, но гласът й остана спокоен.

- Искам да постоя тук, Америка. По-приятно ми е.

По лицето й се четеше напрежение, което неуспешно

се опитваше да замаскира. Определено не се сърдеше на мен, но нещо я тормозеше.

- Хубаво. Но ми обещай да си намериш сянка. Слънчевите изгаряния са ужасно болезнени - постарах се да прикрия тревогата си и продължих към двореца.

На влизане реших да се уединя в Дамския салон. Не можех да отсъствам твърде дълго, а поне там се очакваше да няма никого. Само че вътре заварих Адел, седнала край прозореца, откриващ удобна гледка към събитията на двора. Обърна се, като ме чу да влизам, и ми прати скромна усмивка.

Отидох да седна до нея.

- Криеш се, а?

Тя продължи да се усмихва.

- Май да. Исках да се запозная с вас и да видя сестричката си, но мразя, когато семейните сбирки пре-растват в официални приеми. Действат ми на нервите.

- И аз не си падам по такива събития. Не мога да си представя какво е да са част от ежедневието ти.

- Обзалагам се - каза лениво Адел. - Ти си Петицата, нали ?

Въпросът й не прозвуча обидно. По-скоро се интересуваше дали съм от нейната партия.

- Аха, същата.

- Запомнила съм лицето ти. Държа се много мило на летището. И тя така би постъпила. - Кимна към градината, където се виждаше кралицата, и въздъхна. - Не знам как се справя. По-силна е, отколкото си мислят хората. - Вдигна чашата си и отпи глътка вино.

- Наистина прави впечатление на силна личност, но и на изискана дама.

Адел засия.

- Да, но има и нещо друго. Виж я.

Насочих вниманието си към кралицата и забелязах, че се взира отвъд моравата. Като проследих погледа й, очите ми попаднаха на Максън. Принцът разговаряше с кралицата на Суендуей и Селест, а едно от хлапетата се беше вкопчило в крака му.

- Щеше да е незаменим брат - коментира Адел. - Амбърли преживя три спонтанни аборта. Два преди неговото раждане и един - след това. Още не може да се отърси от скръбта, не го крие. Аз, за сметка на това, съм отгледала шест деца. При всяка наша среща ме мъчи вина.

- Едва ли те възприема така. Сигурна съм, че винаги се радва да ви види - уверих я аз.

Тя се обърна към мен.

- Знаеш ли какво я радва? Вие. Нека ти кажа какво търсят очите й в момента. Дъщеря. Вярва, че след края на Избора ще има две деца.

Отново отправих поглед към кралицата.

- Мислиш ли? Струва ми се леко отчуждена. Дори не сме разговаряли още.

Адел кимна.

- Имай търпение. Не смее да се привързва към всички ви, само за да ви гледа как си отивате една по една. Като останете по-малко, ще потърси компанията ви.

Погледът ми пак намери кралица Амбърли. После отскочи до Максън, до краля и накрая се върна при събеседничката ми.

Цял порой от мисли се изсипа в главата ми. Замислих се как преминаването от една каста в друга не руши семейните връзки. Как всички майки по света имат своите си тревоги. Как не изпитвах омраза към останалите момичета, независимо от поведението им. Как на всеки рано или късно му се налагаше да призове смелостта си. А накрая дойде и споменът за обещанието на Максън.

- Ще ме извиниш ли? Трябва да поговоря с един човек.

Тя глътна вино и ми махна ведро с ръка. Изтърчах от стаята и се върнах под ослепителното слънце в градината. Поогледах се и не след дълго зърнах Максън; с братовчедчето му се гонеха около един храст. Закрачих бавно към тях с усмивка на лице.

Най-накрая Максън спря на място и размаха ръце във въздуха, признавайки поражението си. Докато се заливаше от смях, обърна глава и ме видя. Още се хилеше, но когато погледите ни се срещнаха, усмивката му посърна. Проучи ме внимателно в търсене на някакъв белег за настроението ми.

Аз прехапах устна и сведох глава. Ясно беше, че за да осмисля преживяванията си като участничка в Избора, трябваше да взема под внимание и цял куп странични чувства, които ме бяха връхлетели изневиделица. Както и да ги приемах обаче, не биваше да ги натрапвам на други хора, особено на Максън.

Замислих се за кралицата - домакинстваща едновременно на гостуващи държавни лидери, близки родственици и цяла тумба непознати момичета. Дамата организираше събития и подкрепяше каузи. Даваше опора на съпруга си, на сина си и страната си. Тя -някогашната Четворка, която гордо таеше собствените си прискърбия и не позволяваше нито на скромното си минало, нито на болезненото си настояще да пречат на ролята й в обществото.

Погледнах Максън изпод мигли и му се усмихнах. В отговор той също се засмя и изшушука нещо на малчугана, който незабавно се обърна и побягна. После принцът вдигна ръка и подръпна ухото си. Аз му отвърнах със същото.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Семейството на кралицата погостува няколко дни, а знатните посетители от Суендуей - цяла седмица. Дори взеха участие в осведомителния бюлетин с вижданията си по въпросите за международните отношения и стъпките към по-мирно бъдеще за двете нации.

Когато си тръгнаха, място им зае нещо друго: пълното спокойствие. Вече цял месец бях прекарала в двореца и започвах да се чувствам у дома си. Тялото ми лесно привикваше към новия климат. Зад каменните стени цареше уютна топлина, като по време на семеен празник. Идваше краят на септември и вечерите застудяваха, но все пак температурата беше по-приятна, отколкото вкъщи. Вече не ми се виеше свят от великанските размери на зали и коридори. Тракането на токчета по мраморния под, дрънченето на кристални чаши, маршовата стъпка на стражите - с времето всички тези звуци ми се струваха не по-чужди от бученето на хладилника и думкането на футболната топка на Джерад по стената вкъщи.

Храненията с кралското семейство и сбирките в Дамския салон се превръщаха в рутинни елементи на ежедне-вието ми, но междинните моменти винаги ме изненадваха с по нещичко. В последно време бях започнала да отделям повече внимание на музиката; инструментите в двореца превъзхождаха многократно онези, с които бях разполагала у дома. Да си призная, усещах как разглезвам сетивата си. Качеството на звука беше несравнимо по-добро. Освен това заниманията в Дамския салон вече не ме отегчаваха толкова - кралицата беше присъствала поне два пъти. Още с никоя от нас не бе говорила обаче; просто седеше в удобния си стол, обградена от прислужничките си, и ни наблюдаваше, докато четяхме или беседвахме.

А и враждебността помежду ни се беше уталожила напоследък. Явно свиквахме една с друга. След дълго чакане научихме чии снимки бяха попаднали в челната десетка на списанието. А в какво чудо се видях, като съзрях името си сред водещите! Марли заемаше първото място, следвана от Крие, Талула и Бариел. Селест се цупи на Барнел дни наред, но после всички забравихме за класацията.

Като че ли най-много напрежение създаваха небрежно разгласяваните пикантерии. Веднага след поредната си среща с Максън, всяко момиче неминуемо изпадаше в сантиментален изблик около преживяното. Като ги слушах какво разправят, имах чувството, че Негово Височество се кани да си избере поне шест-седем невести. Естествено, не всички сияеха от щастие.

Марли например беше излизала с принца доста пъти, което изправяше останалите претендентки на нокти. Въпреки това не ми се струваше толкова развълнувана, колкото след първата им среща.

- Америка, ще ти споделя нещо, но трябва да се закълнеш, че няма да продумаш и дума пред друг - каза приятелката ми, докато се разхождахме из градината. Досещах се, че е сериозно, понеже ме беше извела от Дамския салон с десетките му наострени уши и надалеч от зорките погледи на стражите.

- Разбира се, Марли. Добре ли си?

- Да, нищо ми няма. Просто... искам да чуя мнението ти по един въпрос. - По лицето й тегнеше тревога.

- Какво се е случило?

Тя прехапа устна и вдигна очи към мен.

- Става дума за Максън. Не мисля, че нещата помежду ни ще потръгнат. - Сведе унило глава.

- Защо говориш така? - попитах я аз загрижено. След като беше изплюла камъчето, можехме да продължим с разходката си.

- Ами, като начало, не... не чувствам нищо, разбираш ли ме? Нямая онази искра, онази духовна връзка.

- Просто понякога е доста срамежлив, това е. Дай му малко време. - Истина беше. Учудвах се, че още не го знаеше.

- Не ме разбра; искам да ти кажа, че май аз не харесвам него.

- А. - Това вече беше друго нещо. - Опитвала ли си? - Що за глупав въпрос задавах?!

- Да! С всички сили! Чакам ли, чакам да дойде онзи момент, в който да ме спечели с нещо, но той все не идва. Привлекателен е, но това не е достатъчна основа за изграждането на здрава връзка. Дори не съм сигурна, че ме харесва. Имаш ли някаква представа какво... сещаш се... какво го влече?

Позамислих се.

- Всъщност, не. Никога не сме обсъждали предпочитанията му по отношение на женската физика.

- Ето ти още нещо! Изобщо не си говорим. С теб може да си приказва с часове, но ние все не намираме общи теми. Обикновено си мълчим като риби и гледаме филми или играем карти.

Отчаянието й като че ли нарастваше с всяка изминала минута.

- И ние не винаги разговаряме. Понякога просто си седим мълчаливо. Пък и имай предвид, че романтичните чувства не се зараждат току-така. Може да сте от по-бавните. -Всячески се мъчех да й вдъхна надежда; изглеждаше ми на ръба на сълзите.

- Да ти кажа честно, Америка, мисля си, че единствената причина да съм още тук са симпатиите на хората. Максън цени мнението на народа си.

Не ми беше хрумвало, но звучеше напълно логично. Някога с лека ръка бях отписала вероятността зрителят да има глас, но принцът обичаше поданиците си. Навярно участието

им в избора на новата принцеса щеше да е по-голямо, отколкото сами предполагаха.

- Освен това - продължи поверително Марли - усещам взаимоотношенията ни някак... празни.

Този път сълзите й рукнаха.

Въздъхнах и я прегърнах. Най-искрено се надявах да остане при мен, но щом не обичаше Максън...

- Марли, ако не искаш да си с Максън, съветвам те да му го кажеш.

- О, не, няма да мога.

- Така е редно. Той не желае да взима за съпруга жена, която не го обича. Щом не изпитваш никакви чувства към него, трябва да му го признаеш.

Тя поклати глава.

- Не мога ей-така да си тръгна! Имам нужда да остана. Не мога да си отида у дома... не и в момента.

- Защо, Марли? Какво те задържа тук?

Позачудих се дали и двете не криехме в душите си сходни болезнени тайни. Дали и тя не целеше да стои настрана от някого. Единствената разлика между потайните ни съдби беше, че Максън познаваше моята. Исках да го чуя от нея! Голямо успокоение щеше да е, ако се окажеше, че не само аз бях попаднала тук по някакво абсурдно стечение на обстоятелствата.

Сълзите на Марли обаче секнаха почти толкова внезапно, колкото и бяха потекли. Подсмръкна няколко пъти и изопна гръб. Заглади с длани роклята си, изправи рамене и се обърна към мен, озарявайки лицето си с широка, топла усмивка.

- Знаеш ли какво? Обзалагам се, че си права. - Заотстъпва назад. - Просто трябва да се въоръжа с търпение и всичко ще си дойде на мястото. Трябва да те оставям. Имам среща с Тайни.

И се отправи към двореца с припряна крачка. Какво я беше прихванало, за бога?

На другия ден Марли умишлено ме избягваше. На следващия - също. Стараех се да спазвам дистанция в Дамския салон, но не и да страня от нея. Давах й да разбере, че може да ми се довери; че няма да я пришпорвам повече.

Чак на четвъртия ден ме удостои с тъжна, многозначителна усмивка. Просто кимнах в отговор. Явно само такъв диалог можехме да проведем относно вътрешните й терзания.

На същия ден, докато си седях в Дамския салон, Максън прати да ме извикат. Ще излъжа, ако кажа, че сърцето ми не подскочи от радост, като изтърчах в коридора и се хвърлих в обятията му.

- Максън! - въздъхнах, заровила лице в гърдите му.

Когато най-накрая се отдръпнах, той ми се стори стъписан - и нищо чудно. По време на приема в чест на гостуващото кралско семейство се бяхме измъкнали да поговорим насаме и му бях признала колко трудно ми е да осмисля чувствата си. Също така го бях помолила да не ме целува повече, докато не подредях мислите в главата си. Той беше кимнал, видимо наранен от молбата ми, но и решен да я уважи. И все пак нищо не беше ясно при положение, че се държеше като мое гадже, когато официално не беше.

В двореца оставаха още двайсет и две момичета след отпращането на Камил, Лайла и Микаела. Първите просто не си бяха на мястото, така че дисквалификацията им не учуди никого. Два дни по-късно Микаела пък изпадна в такъв пристъп на носталгия, че рухна в сърцераздирателни вопли по време на закуска. Максън я изпроводи от трапезарията, потупвайки утешително рамото й. Като че ли лесно преживя раздялата с тях, готов да съсредоточи вниманието си върху останалите евентуални съпруги, моя милост включително. И двамата отлично съзнавахме що за нелепост би било да ми отдаде сърцето си изцяло, като се имаше предвид, че дори аз самата не знаех накъде клони моето.

- Как се чувстваш днес? - попита ме любезно, отстъп-вайки назад.

- Прекрасно, то се знае. А ти какво правиш тук? Нямаш ли си работа?

- Председателят на Комисията по инфраструктура е болен, затова отложиха събранието. Цял следобед съм свободен като птичка. - Очите му светеха от вълнение. -Какво ти се прави? - Попита и ми предложи ръката си.

- Каквото и да е! Още не съм разгледала огромна част от двореца. Дочух, че имало конюшня? И кино? Досега не си ме водил на тези места.

- Решено. Малко почивка ще ми се отрази добре. Кой филмов жанр предпочиташ? -поинтересува се, докато вървяхме към стълбището, отвеждащо към сутерена.

- Честно казано, нямам отговор. Не съм гледала много филми. За сведение обаче -обичам да чета любовни романи.И хумористични!

- Романтична душа, значи? - повдигна вежди той, очевидно намислил нещо. Нямаше как да не се засмея.

Бъбрейки си, свърнахме зад един ъгъл. Когато наближихме вратите на киносалона, отряд на дворцовата стража ни направи път и отдаде чест. Поне дузина униформени се бяха струпали в коридора. Вече бях привикнала към тази гледка. Дори голямата им численост не можеше да отклони вниманието ми от забавлението, което ни предстоеше с Максън.

Спря ме не друго, а нечие възклицание. Двамата с принца се обърнахме едновременно.

И кого да видя - Аспен.

Ахнах слисано.

Преди няколко седмици бях чула един от управителите на двореца да споменава военния набор. Образът на Аспен беше изскочил в съзнанието ми и се бях позачудила какво ли прави. Но тъй като закъснявах за един от уроците на Силвия, нямах време да се впускам в дълбоки размисли.

Значи, все пак беше получил призовка от армията. И точно тук ли трябваше да го командироват...?

Максън долови смущението ми.

- Америка, познаваш ли това момче?

Беше минал повече от месец от последната ни среща с Аспен, но години наред бях рисувала лицето му в паметта си, а и до ден-днешен навестяваше сънищата ми. Навсякъде бих го познала. Изглеждаше малко позаякнал - явно се хранеше добре, наистина добре, и поддържаше форма. Буйната му коса беше късо подстригана, почти до кожа. Освен това бях свикнала да го гледам в протрити дрехи втора ръка, а сега стоеше пред мен в една от безупречните спретнати униформи на дворцовата стража.

Струваше ми се едновременно чужд и така познат. Беше се променил до неузнаваемост. Но очите му... това безспорно бяха очите на Аспен.

Погледът ми попадна върху нашивката с името му: СТРАЖАР ЛЕДЖЪР.

Едва ли бе изтекла и секунда.

По чудо съумях да запазя самообладание, поне колкото да прикрия бурята, развихрила се в душата ми. Стремглаво ме връхлетя желание да го докосна, да го целуна, да му се развикам, да го изгоня от убежището си. Исках да се слея с въздуха и да изчезна, но се чувствах толкова непреодолимо тук.

В главата ми настана същински хаос.

Прочистих гърлото си и отговорих с усмивка:

- Да. Стражар Леджър е от Каролина. От родния ми град.

Аспен несъмнено беше чул смеха ни, когато се зададохме иззад ъгъла, и беше видял, че държа принца под ръка. Да мисли каквото си поиска.

Максън очевидно се зарадва.

- Ама че съвпадение! Добре дошли, стражар Леджър. Сигурно сте щастлив да видите отново представителката на окръга си - Максън протегна ръка и Аспен я стисна с каменно лице.

- Да, Ваше Величество. Безкрайно.

Това пък какво трябваше да значи?

- Убеден съм, че и вие сте й верен симпатизант - продължи духовито Максън и дори ми намигна.

- Разбира се, Ваше Величество. - Аспен се поклони резервирано.

Ами това как трябваше да го разбирам?

- Чудесно. Не се сещам за по-подходящ човек от неин собствен съгражданин, в чиито ръце да поверя сигурността на Америка. Ще се погрижа да попаднете в правилния стражеви отряд. Приятелката ви упорито отказва да спи с прислужничка в стаята си. Вечно преговарям с нея, но... - Максън поклати глава.

Аспен като че ли се поотпусна.

- Не ме изненадвате, Ваше Величество.

Максън се усмихна.

- Е, сигурен съм, че ви очаква натоварен ден. Оставяме ви да работите. Хубав ден, господа - Максън им кимна отривисто и ме поведе нататък.

Нужна ми беше канска воля да не погледна назад.

Като седнахме в тъмния киносалон, мислите ми се разбушуваха. Още от нощта, в която му бях споделила за Аспен, Максън ми беше дал да разбера, че не гледа с добро око на човек, който би се отнесъл така небрежно с мен. Ако му кажех, че новоназначеният ми телохранител е същият онзи човек, дали щеше да го накара да си плати? Твърде вероятно. Все пак беше изобретил цяла система за социални помощи въз основа на историите ми за дните на недоимък.

Затова трябваше да си замълча. Така и щях да направя. Защото колкото и налудничаво да звучеше, продължавах да обичам Аспен. И за нищо на света нямаше да му навлека неприятности.

В такъв случай дали не беше редно да си тръгна? Сърцето ми се раздвояваше. Можех да избягам от Аспен, да се скрия от лицето му - лице, което щеше да ме изтезава всеки божи ден, погледнех ли го с ясното знание, че вече не ми принадлежи. Но тръгнех ли си, обръщах гръб и на Максън. А той беше най-близкият ми приятел... а може би и нещо повече. Съвестта не ми позволяваше да го оставя. Пък и как щях да оправдая пред него внезапното си решение, без да издам Аспен?

Ами семейството ми? Да, получаваха по-скромни чекове, но все пак беше нещо. В.едно от писмата си Мей се хвалеше, че татко им обещавал най-хубавата Коледа в целия им живот досега... спестявайки им навярно „и занапред . Тръгнех ли си сега, кой можеше да гарантира колко пари щяха да носят на семейството ми старите ми лаври? Трябваше да спестим възможно най-много.

- Май изобщо не ти допадна, а? - попита ме Максън около два часа по-късно.

- Хм?

- Филмът. Нито веднъж не ти стана смешно.

- О! - Опитах да си спомня поне една сцена, една реплика, която можех да посоча като забавна. Нищо не изскочи обаче. - Май съм малко разсеяна днес. Извинявай, че ти загубих следобеда.

- Глупости - оспори Максън самообвинението ми. - Компанията ти ми е приятна така или иначе. И все пак не е зле да подремнеш преди вечеря. Изглеждаш леко пребледняла. Кимнах му. Обмислях да се затворя в стаята си и никога да не изляза от там.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

В крайна сметка реших да не се изолирам в стаята си. Предпочетох да се спотайвам в Дамския салон. Обикновено по цял ден скитах насам-натам - отскачах до някоя от библиотеките, разхождах се с Марли, а понякога дори се качвах до горния етаж да навестя прислужничките си. Сега обаче използвах Дамския салон като бърлога. Вътре не се допускаха мъже - дори стражи - без изричното позволение на кралицата. Изобщо -идеалното скривалище.

Но всяко чудо за три дни. В такова многолюдно обкръжение беше въпрос на време да дойде нечий рожден ден. Празникът на Крис се оказа в четвъртък. Естествено, беше споменала пред Максън, който никога не пропускаше възможност да раздава подаръци, и вследствие на това всички избраници бяха поканени на тържество със задължително присъствие. И така, четвъртъкът започна с фурия от момичета, които прескачаха от стая в стая, разпитваха коя какво ще облече и се превъзнасяха около предстоящото бляскаво събитие.

Не стана дума за подаръци, но реших все пак да я зарадвам с нещичко.

В деня на тържеството облякох една от любимите си ежедневни рокли и грабнах цигулката. Спирах се зад всеки ъгъл по коридорите към Банкетния салон, преценявайки обстановката. Щом стигнах целта си, тикнах глава през вратата, за да огледам стражите, подредени край стените. За щастие, Аспен го нямаше, но присъствието на толкова униформени мъже ми се стори комична гледка. Да не би да се готвеха за размирици?

Банкетният салон имаше приказна украса. По стените висяха празнични вази с впечатляващи букети от жълти и бели цветя, каквито надничаха и от разкошни бокали, разпръснати из цялата зала. Прозорците, стените, изобщо всичко неподвижно, беше накичено с гирлянди. Няколко малки масички бяха отделени от останалите и застлани с искрящо бели покривки. Отгоре им блещукаха ситни конфети. Ефектни панделки красяха облегалките на столовете.

В единия ъгъл на салона грамадна торта с цветовете на околната декорация само чакаше да бъде нарязана. Върху малка масичка до нея бяха наредени подаръците за рожденичката.

Имаше дори струнен квартет, който със замах обезмисляше идеята ми за подарък, а, разбира се, не липсваше и фотограф, през чийто обектив празненството щеше да се превърне в обществено достояние.

Настроението на гостите беше приповдигнато. Тайни - която досега бе успяла да се сближи единствено с Марли, разговаряше с Емика и Джена по-въодушевена от всякога. Марли, досущ като страж, постоянно се навърташе край един от прозорците. Нито веднъж не отстъпи от избрания си пост, но за сметка на това спираше всеки минувач за раздумка. Групичка Тройки - Кейли, Елизабет и Емили - се обърнаха към мен и ми помахаха лъчезарно. Отвърнах на поздрава им. Като че ли на този ден всички бяха обладани от духа на приятелството и щастието.

С изключение на Селест и Бариел. Обикновено неразделни, днес двечките се бяха отцепели в противоположни краища на салона - Бариел си бърбореше със Са- манта, а Селест седеше сама на една от масите, вкопчила ръка в кристална чаша с тъмночервена течност. Очевидно бях пропуснала нещо между снощната вечеря и днешния следобед.

Здраво стиснала калъфа с цигулката, тръгнах към дъното на салона, за да видя Марли.

- Здрасти, Марли. Добре са се постарали, а? - подхвърлих, оставяйки цигулката си на пода.

- Спор няма. - Тя ме прегърна. - Дочух, че Максън щял да намине по-късно, за да поздрави Крис лично. Не е ли мило от негова страна? Сигурно й е подготвил страхотен подарък.

Марли продължи да се превъзнася с типичния си патос. Още се чудех каква ли тайна крие, но вярвах, че сама ще подхване темата, приискаше ли й се да поговори с някого. Попразнословихме няколко минутки, докато от предната част на залата не се разнесе шумотевица.

Обърнахме се към вратата и докато приятелката ми запази спокойствие, моето настроение напълно се скапа.

Крис беше направила подчертано стратегически избор на тоалет. Всичките й гостенки се бяхме появили в ежедневно облекло - къси момичешки парцалки, а тя блестеше в рокля до пода. Дължината обаче не беше ос- новното. Разкошната й премяна сияеше в кремаво, почти бяло. Косата й бяха вдигнали с низ от жълти бисерни фуркети, образуващи дискретна имитация на тиара над челото й. Имаше зряло, царствено, булчинско излъчване.

Макар и сърцето ми да се намираше на кръстопът, почувствах болезнен пристъп на завист. Никоя друга нямаше да си спечели такъв момент. Колкото и тържества, колкото и вечери да ни очакваха, щеше да е проява на лош вкус да копираме този й външен вид. Забелязах как ръката на Селест - онази, която не беше заета с чашата, се свива на юмрук.

- Колко е красива само - коментира замечтано Марли.

- Повече от красива - отвърнах аз.

Тържеството се развихри, а двете с Марли гледахме отстрани. Най-изненадващо - и доста подозрително - Селест, видимо в разговорливо настроение, се лепна за Крис, докато рожденичката обикаляше из стаята и благодареше на всяко момиче поотделно, че я е уважило с присъствие; не че имахме избор.

Най-накрая стигна и до нашето слънчево ъгълче. Марли - съвсем предвидимо - се хвърли на врата й.

- Честит рожден ден! - изпищя възторжено.

- Благодаря ти! - отвърна Крис с не по-малка сърдечност.

- Навършваш деветнайсет, нали? - поинтересува се Марли.

- Да. Не мога дори да си представя по-хубав начин да отбележа повода. Толкова се радвам, че ни правят снимки. Майка ми ще е на седмото небе! Макар че разполагаме със средства, никога не сме имали достатъчно за такова празненство. Невероятно е! -Възкликна тя.

Крис беше Четворка, също като Марли. Кастата им не живееше в недоимък като моята, но предполагах, че по-добно разточителство беше недопустим лукс.

- Наистина е впечатляващо - вметна Селест. - Тържеството за миналогодишния ми рожден ден беше в черно-бяло. Появеше ли се някой дори с едно цветно петънце, не го допускахме да влезе.

- Еха - прошепна Марли. Думичката беше пропита със завист.

- Фантастично беше. Гурме ордьоври, сценично осветление... а музиката! Теса Тамбъл

долетя специално за партито ми. Чували сте за нея, предполагам?

И още как. Теса Тамбъл можеше да се похвали с поне десетина парчета в хит класациите. От време на време гледахме видеоклиповете й по телевизията, макар че мама не одобряваше особено. Според нея превъзхождахме многократно госпожички като Теса, а фактът, че те, за разлика от нас, се къпеха в пари и слава, направо я изкарваше извън нерви.

- Любимата ми изпълнителка! - ахна Крис.

, Теса е близка семейна приятелка, затова с радост направи концерт по случай рождения ми ден. Така де, кой би предпочел отегчителното присъствие на сбирщина Петици по време на празника си?

Марли ме стрелна с кос поглед. Видимо й беше станало неудобно заради пряката нападка на Селест.

- Опа - стрелна ме с поглед Селест. - Без да искам. Нямах намерение да те обидя.

Лепкавата сладост в гласа й ме подлудяваше. Отново изпитах непреодолимо желания

да я цапардосам... Не биваше да избухвам обаче.

- Не се сърдя - отвърнах спокойно вместо това. - Ами ти, Селест, с какво се занимаваш като Двойка? Незнайно защо не съм чувала твои песни по радиото.

- Модел съм - обясни ми тя с тон, който сякаш ме обвиняваше в невежество. - Сигурно си виждала рекламите ми.

- Не бих казала.

- Е, все пак си Петица. Едва ли можеш да си позволиш луксозни списания.

Заболя ме, понеже беше истина. Мей обичаше да прелиства скришом списанията в магазините, но нямахме причина да пилеем скромните си средства по тях.

Крис, отново вживявайки се в ролята на домакиня, реши да смени темата.

- Знаеш ли, Америка, от доста време се каня да полюбопитствам в кой бранш си била като Петица?

- Музикалния.

- Трябва да ни посвириш някой път!

Въздъхнах.

- Всъщност възнамерявах да те поздравя с изпълнение на цигулка. Струваше ми се интересен подарък, но ти вече си имаш цял струнен квартет, така че...

- О, моля те, посвири ни! - намеси се Марли.

- Моля те, Америка, нали съм рожденичка! - подкрепи я Крис.

- Ама ти си имаш цял... - Възраженията ми бяха напълно безполезни. Крис и Марли вече бяха помолили музикантите да направят пауза, а останалите момичета бързо се стекоха в нашия край на салона. Някои насядаха по пода с разперени поли, а други направо си придърпаха столове. Крис застана по средата, стиснала ръце от вълнение, а Селест стърчеше отстрани, държейки пълна кристална чаша, от която отпиваше.

Докато публиката ми се настаняваше, аз настроих цигулката. Младите музиканти дойдоха да ме подкрепят, а шепата забързани сервитьори оставиха работата за малко.

Поех си дълбока глътка въздух и опрях цигулката в брадичката си.

- Поздрав за теб, Крис - обявих е поглед към рожде- ничката.

Нагласих лъка на милиметри от цигулката, затворих очи и то плъзнах по струните.

За момент не съществуваха нито ехидната Селест, нито потайният Аспен, нито злонамерените бунтовници. На света нямаше нищо друго освен наниз от съвършени ноти, които се редяха плътно една до друга, сякаш се страхуваха, че времето ще ги раздели. Броеницата им обаче си оставаше непокътната и докато плаваше из пространството, от подарък за Крис се превърна в подарък за самата мен.

Може и да бях Петица, но не бях бездарница.

Мелодията се виеше изпод пръстите ми - позната като гласа на баща ми и миризмата на семейния дом - в продължение на няколко кратки, приказни момента, сетне се впусна в неизбежния си финал. Дръпнах лъка за последно през струните и го вдигнах във въздуха.

Потърсих с поглед Крис, нетърпелива да разбера дали е харесала подаръка ми, но дори не видях лицето й. Зад публиката се беше появил Максън. Облечен в сив костюм, под ръката си носеше кутия за Крис. Момичетата аплодираха любезно, но звукът не достигаше ушите ми. В съзнанието ми имаше място единствено за очарователното, благоговеещо изражение на Максън, което бавно премина в усмивка - усмивка, предназначена за мен, и никой друг.

- Ваше Величество - поздравих го с реверанс.

Всичките ми зрителки наскачаха да сторят същото.

Сред цялото това раздвижване дочух смаян писък.

- О, не! Крис, много съжалявам!

Още няколко момичета се пулеха в същата посока, а когато Крис се пообърна, разбрах причината. Върху разкошната й рокля червенееше петно от пунша на Селест. Изглеждаше като наръгана с нож.

- Извинявай, не съобразих движенията си. Стана случайно, Крис. Нека ти помогна. -За ухото на всеки незапознат тонът на Селест вероятно би прозвучал откровено, но не и за моето.

Крис се разплака и покри устата си с ръка, после избяга от салона, с което сложи край на тържеството. Максън тръгна след нея най-кавалерски, макар че много ми се искаше да беше останал.

Селест пледираше невинност пред всеки един слушател, който й беше на разположение. Тюздей кимаше в потвърждение, готова да свидетелства, но случката се посрещна с толкова въртене на очи и видимо разочарование, че подкрепата й беше безсмислена. Аз оставих цигулката си и безмълвно се отправих към вратата.

Марли обаче ме сграбчи за ръката.

- Някой трябва да направи нещо по въпроса.

Щом Селест бе съумяла да подтикне кротко същество като Ана към насилие, да скъса роклята ми без всякакви угризения и да събуди гнева на добрячка като Марли, значи, не заслужаваше да остане в Избора.

Налагаше се да я разкарам от двореца.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

- Казвам ти, Максън, не беше случайно. - Разхождахме се в градината, докато чакахме началото на бюлетина. Цял ден бях търсила подходящия момент да говоря с него.

- Но тя изглеждаше толкова смутена и засрамена - противопостави ми се принцът. -Защо й е да го прави нарочно?

Въздъхнах.

- Имай ми вяра. Виждам Селест всеки ден и това несъмнено беше подмолният й план да съсипе звездния момент на Крис. Толкова е настървена.

- Е, ако се е опитвала да отвлече вниманието ми от Крис, провалила се е. Прекарах почти час с нея. И то доста приятен.

Не исках да чувам повече. Знаех, че помежду ни се беше зародило нещо дребничко и крехко, и не желаех да го застрашавам. Не и докато не си изяснях собствените си чувства.

- А какво ще кажеш за случая с Ана? - смених темата аз.

- Коя?

- Ана Фармър. Момичето, което зашлеви Селест, а ти я изхвърли от двореца. Сигурна съм, че я е провокирала.

- Ти чу ли го с ушите си? - попита ме скептично.

- Ами... не. Но познавах Ана и също така познавам Селест. Повярвай ми, Ана не би прибягнала към агресия току-така. По всяка вероятност Селест я е нагрубила жестоко, за да реагира по този начин.

- Америка, съзнавам, че прекарваш повече време с участничките от мен самия, но до каква степен е възможно да ги опознаеш? Знам и че обичаш да се спотайваш в стаята си или в някоя от библиотеките. Смея да твърдя, че познаваш по-добре прислужничките си, отколкото която и да е от претендентките.

Навярно имаше право, но нямах намерение да отстъпвам от позицията си.

- Не си справедлив. Бях права за Марли, нали? Не смяташ ли, че е страшно мила?

Лицето му се изкриви в гримаса.

- Да... че е мила - мила е.

- Тогава защо не ми вярваш, като ти казвам, че постъпката на Селест беше внимателно обмислен ход?

- Америка, не твърдя, че лъжеш. Убеден съм, че в твоите очи нещата изглеждат именно така. Но Селест наистина се чувстваше виновна. И още от самото начало се държи вежливо с мен.

- Не се и съмнявам - измърморих под носа си.

- Достатъчно - въздъхна Максън. - В момента не ми се говори за останалите момичета.

- Но тя се опита да ми съблече роклята, Максън - оплаках се аз.

- Казах, че не желая да говоря за нея - отсече той гневно.

Дотолкова се простираше търпението ми. Изпуфтях и вдигнах ръце във въздуха, приземявайки ги бясно върху коленете си. Идеше ми да крещя от яд.

- Щом възнамеряваш да се държиш така, ще си намеря човек, който ще оцени компанията ми - каза той и се обърна да си ходи.

- Ей! - провикнах се аз.

- Не! - Той се врътна рязко и ми заговори с ярост, каквато не бях очаквала да чуя от него. - Самозабравяш се, лейди Америка. Добре ще е да си припомниш, че разговаряш с коронования принц на Илеа. Пред теб стои не друг, а владетелят на тази държава, и проклет да съм, ако ти позволя да ми говориш така в собствения ми дом. Независимо от това дали си съгласна с решенията ми, или не, ще им се подчиняваш.

Обърна се и закрачи към двореца, невиждайки или игнорирайки сълзите в очите ми.

По време на вечеря дори не погледнах в негова посока, но на сцената на телевизионния бюлетин не беше толкова лесно. Засякохме погледите си два пъти; и в двата случая подръпна ухо. Не му отвърнах. Точно в момента нямах желание да говоря с него. И бездруго очаквах поредната порция хулене, която предпочитах да си я спестя.

След вечеря тръгнах към стаята си толкова ядосана на Максън, че мислите ми се оплитаха една в друга. Защо не искаше да ме чуе? За лъжкиня ли ме имаше? А може би, не дай си боже, смяташе Селест за непорочна душа?

Е, явно Максън не превъзхождаше с нищо типичния мъж, и в крайна сметка красиво момиче като Селест щеше да му завърти главата. Май колкото и да разправяше, че търсел

духовна спътница, се оглеждаше просто за креватна спътница.

Ако наистина се окажеше такъв човек, то, значи, бях пиляла времето си. Глупачка безподобна! Целунала го бях дори! Обещала му бях да проявя търпение! И всичко това за какво? Направо...

Свих по коридора към стаята си, а пред вратата ме чакаше Аспен. Всичкият ми гняв се трансформира в странна несигурност. Уж обучаваха стражите да гледат право напред и вечно да са нащрек, ала той се взираше в мен с неразгадаемо изражение.

- Лейди Америка - прошепна.

- Страж Леджър.

Макар и да не влизаше в задълженията му, той се пресегна и ми отвори вратата. Минах бавно покрай него; не смеех да му обърна гръб от страх, че ще се окаже само мираж. Колкото и да се бях опитвала да го държа настрана от мислите и сърцето си, исках да остане с мен точно в този момент. Докато го подминавах, чух как вдишва от аромата на косата ми. Цялата настръхнах.

Той отново впи очи в мен, после бавно затвори вратата.

Сънят не идваше и не идваше. Въртях се в леглото с часове, докато в главата ми се сражаваха мисли за ужасното поведение на Максън и близостта на Аспен. Не знаех как да подходя нито към едното, нито към другото. Размишленията ми бяха толкова дълбоки, че изобщо не усетих кога беше станало два сутринта.

Въздъхнах уморено. Прислужничките ми щяха да вложат доста старание, за да ме приведат в нормален вид за новия ден.

Ненадейно вниманието ми привлече отрязък светлина откъм коридора. Тихо като в сън, Аспен открехна вратата, влезе и я затвори след себе си.

- Аспен, какво правиш? - попитах шепнешком, докато силуетът му прекосяваше стаята. - Големи неприятности ще си докараш, ако те спипат тук.

Той продължи да пристъпва тихо.

- Аспен?

Той спря до леглото ми и безмълвно остави копието си на земята.

- Обичаш ли го?

Вгледах се в дълбоките му очи, бледи светлинки в мрака. За част от секундата не знаех какво да отговоря.

-Не.

Той отгърна завивката ми с движение, което ми се стори едновременно грациозно и свирепо. Вероятно трябваше да се възпротивя, но не го сторих. Ръката му се плъзна под тила ми, притискайки лицето ми към неговото. Целуна ме страстно и всичко добро в света си дойде на мястото. Вече не миришеше на домашен сапун, а и беше възмъжал, но всяко движение, всеки допир ми беше познат.

- Ще те убият за това - прошепнах, когато устните му се откъснаха от моите и се плъзнаха надолу по шията ми.

- Ако не го бях направил, така или иначе щях да умра.

Опитах да си възвърна самоконтрола, нужен да го спра, но знаех, че всяко усилие щеше да е половинчато. Хиляди нередности откривах в случващото се - нарушавахме куп правила, Аспен вероятно си имаше и друго момиче, с Максън изпитвахме чувства един към друг, но не ме интересуваше. Толкова бях ядосана на Максън, а Аспен ми носеше такава утеха, че покорно допуснах ръцете му върху бедрата си.

Огромната промяна ме удивяваше. Никога досега не бяхме разполагали с толкова пространство само за двама ни.

Но дори този момент на забрава не успя да прогони всички останали мисли от главата ми. Яд ме беше и на Максън, и на Селест, и на Аспен дори. Да му се не види, яд ме беше на цяла Илеа. Целувките не можаха да възпрат сълзите ми.

Въпреки това Аспен не отлепи устни от моите, а съвсем скоро и неговите сълзи навлажниха лицето ми.

- Знаеш ли колко те мразя? - казах аз.

- Знам, Мер. Знам.

Мер. Тази думичка и допирът му бяха достатъчни да ме отведат надалеч от двореца. Колкото и тъжна да се чувствах, Аспен ми носеше уюта на дома.

Бяхме прекарали в леглото повече от петнайсетина минути, когато нощният ми гост се опомни.

- Трябва да се връщам на поста си. Стражевият отряд ще намине скоро.

- Какво?

- Някои отряди правят обход, когато им скимне. Може да разполагам с цял час, но може да стигнат до тук и за двайсет минути. Ако са тръгнали на бърза обиколка, имам не повече от пет минути.

- Побързай тогава! - пришпорих го и скочих от леглото, за да му помогна да се стегне.

Той грабна копието си и заедно се спуснахме към вратата. Преди да я отвори, ме

придърпа за целувка. Имах чувството, че вля чиста слънчева светлина във вените ми.

- Не мога да повярвам, че си тук - казах му.

Аспен поклати глава.

- На мен ми е още по-трудно.

- Едва ли. - Усмихнахме се един на друг. - Как успя да влезеш в дворцовата стража?

Той сви рамене.

- Оказа се, че имам вроден талант. Качиха ни на самолет и ни отведоха в тренировъчен лагер в Уайтс. Америка, такъв сняг не си виждала! Снежните вихрушки вкъщи са нищо. Там изхранват, обучават и подлагат на изпитания бъдещите стражи. Биеха ни и някакви инжекции. Не знам какво съдържаха, но наедрях за нула време. Жилав и находчив боец съм. Имах най-добър резултат от цялата група.

Усмихнах се е гордост.

- Изобщо не ме изненадваш. - Целунах го отново. Аспен винаги бе заслужвал живот, по-добър от този на Шестица.

Той отвори вратата и провери коридора. Нямаше никого.

- Толкова много имам да ти разказвам. Трябва да се срещнем пак - прошепнах аз.

- Знам. И ще се срещнем. Ще отнеме малко време, но ще се върна при теб. Няма да е тази вечер, но ще се постарая да е скоро. - Притисна устни към моите толкова силно, че ме заболя. - Липсваше ми. - Прошепна и се върна на поста си.

Пристъпих към леглото си напълно зашеметена. Изумявах се от собствената си постъпка. Една част от мен - обидената - смяташе, че Максън си го бе заслужил. Щом държеше да покровителства Селест, а мен да унижава, определено нямах намерение да оставам в Избора. Не исках да имам нищо общо с игра, в която хората така безнаказано заобикаляха правилата. Край на двоуменето.

Внезапно грохнала от умора, потънах в дълбок сън.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

На следващата сутрин се събудих с леко гузна съвест. Поуплашена дори. Снощи Максън можеше да влезе в стаята ми по всяко време, нищо, че не бях дръпнала ухото си в отговор на сигнала му. Какво му пречеше да ни спипа в крачка? Научеше ли някой за провинението ми...

Беше си чиста проба държавна измяна. А изменниците получаваха само един вид наказание в двореца.

Друга част от мен обаче не береше грижа. В смътните моменти на пробуждането изживявах отново и отново всеки поглед в очите на Аспен, всяко негово докосване, всяка целувка. Липсваха ми нетърпимо.

Щеше ми се да бяхме разполагали с повече време. Имах нужда да си поговорим, да разбера какво се върти в главата му - макар че среднощната ни среща ми беше дала някакво понятие. Просто след толкова много опити да го забравя, не можех току-така да свикна с идеята, че той не беше готов да забрави мен.

Както обикновено, съботната програма включваше престой в Дамския салон, но едва ли щях да го понеса. Трябваше да помисля на спокойствие, а непрестанната глъчка на долния етаж нямаше да ми е от помощ. Когато прислужничките ми се появиха, обясних, че ме боли глава и ще поостана в леглото.

Отзивчиви както винаги, и трите се спуснаха да ми донесат храна и се постараха да не вдигат шум, докато чистеха стаята ми. Направо ме загриза съвестта, задето ги бях излъгала. Само че нямах друг избор. Нима можех да застана лице в лице с кралицата, момичетата и дори с Максън, потънала в мисли за Аспен?

Затворих очи, без да се опитвам да заспя. Просто имах нужда да осмисля чувствата си. Преди да се задълбоча обаче, на вратата се почука. Обърнах се по гръб, а Ан ме попита тихо дали да отвори. Седнах в леглото, пооправих косата си набързо и й кимнах.

Молех се да не е Максън, боях се, че ще прочете вината по лицето ми, но най-малкото очаквах точно Аспен да прекрачи прага ми. Несъзнателно изопнах гръб и се надявах прислужничките да не бяха забелязали.

- Простете, госпожице - каза той на Ан. - Аз съм стражар Леджър. Дошъл съм да обсъдя с лейди Америка някои мерки за сигурност.

- Разбира се, заповядайте - покани го тя с по-лъчезарна от обичайната си усмивка. В ъгъла Мери сръчка Луси, която се изкиска тъничко.

Като чу пискливия гласец, Аспен се обърна към двете прислужнички и докосна шапката си за поздрав.

- Дами!

Луси се поклони, а бузите на Мери задминаха косата ми по червенина, но никоя от тях не отвърна гласно на поздрава му. Ан, макар и видимо запленена от чара на посетителя ми, запази достатъчно самообладание, че да проговори.

- Да ви оставим ли, госпожице?

Позамислих се. Не биваше да се издавам, но пък имахме нужда от малко време насаме.

- Поизлезте за няколко минутки. Предполагам на стражар Леджър ще са му достатъчни - отговорих в крайна сметка и момичетата се изнизаха пъргаво от стаята.

Щом изчезнаха зад вратата, Аспен проговори:

- Опасявам се, че грешиш. Изобщо няма да са ми достатъчни няколко минутки. -Смигна ми дяволито.

- Още не мога да повярвам, че си тук — поклатих глава аз.

Без да губи повече време, Аспен свали шапката си и седна в края на леглото,разполагайки ръцете си така, че пръстите ни едва-едва се докосваха.

- Никога не съм си представял, че един ден ще съм благодарен за военната служба, но след като ми дава шанс да ти се извиня, ще я считам за същинска благословия.

Думите му ме оставиха безмълвна.

Аспен се взря надълбоко в очите ми.

- Моля те да ми простиш, Мер. Държах се като пълен безумец и, повярвай ми, съжалявам за онази нощ в къщичката още от момента, в който слязох от дървото. Инатът ме спираше да върна думите си назад, а когато те избраха... вече не знаех как да постъпя. -Замълча за секунда. Май в очите му проблясваха сълзи. Дали и той не бе страдал по мен, както аз по него? - Не съм преставал да те обичам.

Прехапах устна, мъчейки се да сдържа топлите сълзи. Трябваше да се уверя в нещо, преди да допусна подобни мисли в главата си.

- Ами Брена?

Лицето му посърна.

- Какво за нея?

Издишах на пресекулки.

- Видях ви заедно на площада по време на изпращането. Свършено ли е помежду ви?

Аспен свъси вежди умислено, а след малко избухна в смях. Покри устата си с ръце и се

пльосна назад върху леглото, а като се опомни, стана и попита:

- Това ли си помисли? О, Мер, тя се препъна. Политна назад, а аз я хванах.

- Препънала се е?

- Аха, площадът беше толкова претъпкан с хора, че всички се катереха един върху друг. Брена залитна към мен и се пошегува, че била голяма шматка, което, както знаеш, си е пълната истина. - Сетих се за случая, когато беше оплела крака и се беше прекатурила от тротоара. Защо не се бях сетила по-рано? - Веднага щом се отървах от нея, хукнах към сцената.

Спомних си отчаяния му опит да се добере до мен. Изобщо не беше преигравал. Усмихнах се.

- И какво точно възнамеряваше да сториш, докопаше ли се до сцената?

Той вдигна рамене.

- Плановете ми не се простираха чак дотам. Хрумваше ми да ти се примоля да останеш. Готов бях да стана за посмешище, само и само да не се качиш в онази кола. Ти обаче ме изгледа толкова злобно... и напълно разбираемо. - Той въздъхна горчиво. - Просто загубих кураж. Пък и се надявах да намериш щастие в двореца. - Огледа стаята с всичките й красоти, които временно се считаха за мое притежание. Надеждите му бяха основателни. -После пък - продължи той - реших, че ще те спечеля отново, като се върнеш вкъщи. -Гласът му внезапно придоби тревожна нотка. - Убеден бях, че ще гледаш да се измъкнеш при първа възможност. Да, но... явно грешах.

Той млъкна и се взря в мен, но, за щастие, не попита доколко близки бяха отношенията ни с Максън. Вече ни беше виждал заедно, само че не знаеше за целувките и тайните сигнали, а най-малко исках да му разказвам подобни неща.

- След това дойде време за военния набор и прецених, че няма да е справедливо от моя страна да ти пиша. Все пак можех да намеря смъртта си на бойното поле. Не исках да ме обикваш отново само за да...

- Да те обиквам отново? - повторих в изумление. - Аспен, никога не съм преставала да те обичам.

Най-неочаквано Аспен се приведе към лицето ми и ме целуна нежно. Опря длан в бузата ми, притискайки ме към себе си, и всяка минута от изминалите две години нахлу отново в тялото ми. Толкова се радвах, че не съм загубила безвъзвратно миналото си.

- Много съжалявам - мълвеше той между целувките ни. - Наистина, Мер.

Отдръпна се, за да ме огледа, и по съвършените му черти се разля мила усмивка, докато

очите му задаваха въпроса, който блуждаеше и в моето съзнание: Какво ни чака от тук нататък?

В този момент вратата се отвори и за мой ужас прислужничките ми станаха свидетелки на близостта ни с Аспен.

- Слава богу, че се връщате! - изстреля той, притискайки дланта си още по-силно в бузата ми, преди да я премести върху челото ми. - Май нямате температура, госпожице.

- Какво има? - попита Ан и се спусна към леглото ми с притъмняло от тревога лице.

Аспен се изправи.

- Оплака се, че имала странно усещане в главата си.

- Да не би да се е влошило главоболието, госпожице? - загрижи се Мери. -Пребледнели сте!

Нищо чудно. Несъмнено и последната капчица кръв се беше изцедила от лицето ми, като ни видяха заедно. За радост, Аспен, както винаги хладнокръвен в напечени ситуации, беше потулил нещата за част от секундата.

- Ще ида за лекарството - изписука Луси и затупурка към банята.

- Простете, госпожице - каза Аспен, докато прислужничките ми се щураха наоколо. -Не искам да ви безпокоя повече. Ще се върна, когато ви поолекне.

Пред мен стоеше същото онова лице, което бях целувала хиляди пъти в къщичката на дървото. Околният свят се беше преобърнал, но връзката помежду ни не беше трепнала.

- Ще съм ви благодарна, господине - отвърнах вяло.

Той ми се поклони леко и си тръгна.

Прислужничките веднага ме наобиколиха, борейки се с несъществуваща мигрена.

Но не главата ме болеше, а сърцето. Копнежът по обятията на Аспен бе толкова познат, сякаш никога не ме беше напускал.

Посред нощ някой разтърси раменете ми силно. Отворих очи и видях Ан.

- Какв...?

- Моля ви, госпожице, трябва да станете! - Гласът й звучеше неистово, трепереше от ужас.

- Какво е станало? Да не би да си пострадала?

- Не, не. Трябва да ви отведем на приземния етаж; нападат ни.

Главата ми се маеше; не можех да преценя дали я бях чула правилно. В този момент обаче видях Луси да плаче зад гърба й.

- Проникнали са в двореца? - попитах в недоумение.

Уплашеният вопъл на Луси беше достатъчно потвърждение.

- Какво да правим? - мобилизирах се аз. Внезапният прилив на адреналин моментално ме разсъни и изскочих от леглото. Още щом се изправих на крака, Мери ми нахлузи обувките, а Ан ме загърна с халат. В съзнанието ми се въртяха само три думи: Северняци или Южняци? Северняци или Южняци?

- В ей онзи ъгъл има скрит коридор. Ще ви отведе директно в охраняемата зала на приземния етаж. Стражата вече е на поста си. Кралското семейство и останалите момичета също трябва да са там. Побързайте, госпожице. - Ан ме изтласка към коридора и натисна с длан един участък от стената. Панелът поддаде и се извъртя като порта към таен проход от някой детективски роман. А зад него ме очакваше тясно стълбище. Докато гледах в захлас, Тайни изхвърча от стаята си и припна по коридорчето.

- Хайде, да тръгваме - подканих аз. Ан и Мери зяпнаха насреща ми. Луси така се тресеше, че едва стоеше на краката си. - Какво чакате?

- Само вие, госпожице. За нас има друго скривалище. Побързайте, преди да са стигнали дотук. Моля ви!

Съзнавах, че спипаха ли ги, в най-добрия случай щяха да понесат побой и унижения; а в най-лошия щяха да се простят с живота си. Не можех да понеса тази мисъл. Вероятно разсъждавах твърде самонадеяно, но ми се струваше, че щом Максън беше направил толкова много за мен, животът на любимите ми прислужнички щеше да е важен и за него. Независимо от това, че бяхме развалили отношенията си. Може и да му приписвах твърде голямо великодушие, но при всички случаи нямах намерение да ги оставя тук. Страхът ми даваше стимул да действам. Сграбчих Ан за ръката и я бутнах в тунела. Тя дори не успя да се възпротиви, а аз се възползвах от момента да натикам вътре Мери и Луси.

- Движение! - викнах им.

Изпълниха нареждането ми, но Ан не спря да протестира през целия път.

- Няма да ни пуснат, госпожице! Това убежище е само за кралското семейство... Веднага ще ни изгонят!

Ушите ми бях глухи за увещанията й. Където и да се намираше скривалището на прислугата, едва ли щеше да е по-безопасно от това на кралското семейство.

Стълбището беше оборудвано с лампи на всеки няколко метра, но въпреки това се препъвах многократно в бързината. Бях ослепяла от тревога. Докъде се бяха промъквали бунтовниците при минали атаки? Знаеха ли за съществуването на тези тайни проходи? Луси се беше парализирала от страх и се наложи да я влача надолу по стълбите.

Нямах представа колко време ни беше отнело слизането, но най-сетне тясното стълбище ни отведе до изкуствено създадена пещерна зала. По облите й стени се виждаха и други отвори, от които изскачаха още момичета и се втурваха към масивна порта с поне половинметрова дебелина. И ние се спуснахме към сигурността зад нея.

- Благодарим ви, че се погрижихте за безопасността на момичето. Свободни сте -обърна се един от стражите към прислужничките ми.

- Не! Остават с мен - заявих непоклатимо.

- Госпожице, персоналът си има собствено скривалище - възпротиви се той.

- Хубаво тогава. Щом няма да пуснете тях, и аз няма да вляза. Убедена съм, че принц Максън с интерес ще изслуша чия е вината за неявяването ми. Да вървим, дами. - Дръпнах Мери и Луси за ръцете. Ан се беше вцепенила от шок.

- Чакайте! Чакайте! Хайде, влизайте. Но ако някой недоволства, вие отговаряте.

- Разбира се - съгласих се аз. Обърнах момичетата и, предвождайки групичката ни, прекрачих прага с гордо вдигната глава.

Вътре кипеше бурна дейност. Някои от участничките се бяха скупчили в единия ъгъл и плачеха, а други коленичеха в молитва. Кралят и кралицата седяха сами, обкръжени от личните си стражи. Максън стоеше встрани и държеше ръката на Илейна, която, макар видимо посплашена, очевидно се наслаждаваше на вниманието му. Направи ми впечатление колко близо до вратата беше разположено кралското семейство. Зачудих се дали и в двореца не важеше правилото, че капитанът напуска кораба последен. Щяха да направят всичко по силите си да отбият опасността, но нахлуеше ли водата, те първи щяха да се удавят.

Височайшата им групичка ме съзря на входа с неочакваната ми компания. Отчетох удивлението по лицата им, кимнах веднъж и продължих напред с вирната брадичка. Действах с идеята, че излъчвах ли самоувереност, никой нямаше да ме закача.

Да, ама не.

Още на третата ми крачка Силвия изникна пред мен. Изглеждаше учудващо спокойна. Съвсем очевидно беше натрупала опит в областта.

- Чудесно. Ще ни е нужна помощ. Момичета, незабавно отивате в склада да приготвите напитки за кралското семейство и дамите. По-бързичко - заповяда им тя.

- Не. - Обърнах се към Ан и й дадох първото си истинско нареждане. - Ан, ако обичаш, занеси напитки на краля, кралицата и принца, после те чакам при нас. - Върнах погледа си към Силвия. - Останалите да се оправят сами. Щом са решили да оставят прислужничките си на произвола на съдбата, нека сами си носят вода. Моите ще стоят с мен. Хайде, дами.

Не се и съмнявах, че кралските особи бяха дочули диалога ни. В старанието си да прозвуча авторитетно бях прибягнала до висок тон. Но хич не ме интересуваше дали ще ме сметнат за нагла. Луси беше най-уплашена от всички присъстващи. Цялата трепереше и за нищо на света нямаше да допусна да прислужва в това състояние на къде-къде по-недостойни от нея хора.

Вероятно се намесваше инстинктът ми на по-голяма сестра, но просто трябваше да предпазя горките момичета.

Харесахме си местенце в дъното на стаята. Явно напливът на гостенки от Избора беше хванал отговорника на своеобразния бункер неподготвен, тъй като столовете далеч не бяха достатъчни. Поне запасите от храна и вода безспорно щяха да ни стигнат за месеци, възникнеше ли нужда от толкова дълго укриване.

Интересна компания се беше събрала. Очевидно няколко от чиновниците изобщо не си бяха лягали, затова и още стояха в костюми. Максън също беше в пълно облекло. Почти всички момичета обаче трепереха по нощнички - ефирни одеяния, подходящи за спане в топлите стаи на горния етаж. В бързината на малко от тях беше хрумнало да грабнат халатите си. И аз чувствах лека хладина под тънката материя.

Шепа участнички се бяха струпали в предната част на стаята. Естествено, те първи щяха да пострадат, разбиеше ли някой портата. Но пък оцелееха ли, колко време щяха да са прекарали пред погледа на Максън само! Повечето от онези, които си бяха избрали по-вътрешно място, изглеждаха като Луси - треперещи, разплакани и сковани от ужас.

Докато Ан обслужваше домакините, с Мери обкръжавахме закрилнически клетата Луси. Нищо в стаята и ситуацията не подтикваше към отпускащ разговор, затова просто мълчехме, заслушани в шумотевицата наоколо. Цялата тази олелия ми напомняше за първия ден в двореца и суматохата покрай разкрасяването. Затворих очи и съчетах онзи спомен с настоящия шум, опитвайки се да си вдъхна спокойствието, което симулирах външно.

- Добре ли сте?

Когато вдигнах поглед, пред мен стоеше Аспен, величествен в спретната си униформа. Гласът му звучеше делово и опасността като че ли не беше докоснала нервите му. Въздъхнах тежко.

- Да, благодаря ви.

Помълчахме известно време, наблюдавайки оживената дейност в стаята. Очевидно капнала от умора, Мери се беше отпуснала върху Луси и дремеше. Като се имаха предвид обстоятелствата, Луси изглеждаше относително спокойна. Вече не плачеше, а вместо това се възхищаваше на Аспен.

- Много мило от ваша страна, че сте довели прислужничките си. Не всеки би постъпил така благородно с хора, считани за под нивото му - заговори ме той.

- Никога не съм взимала разликата в кастите насериозно - казах тихо. Той ми се усмихна дискретно.

Луси пое въздух, сякаш се канеше да го пита нещо, но в този момент от отсрещния край на помещението се разнесе гръмовен вик. Един от стражите ни крещеше да запазим тишина.

Аспен тръгна в негова посока, а на мен ми олекна. Притеснявах се, че някой ще заподозре нещо.

- Това беше същият страж от одеве, нали? - попита Луси.

- Да, същият.

- Знам, че напоследък стои на пост пред вратата ви. Много е любезен - изкоментира тя.

Не се и съмнявах, че Аспен се отнасяше също толкова мило с прислужничките, колкото и с мен. Все пак бяха от една каста.

- Изключително чаровен е - добави Луси.

Усмихнах се и помислих как да отговоря, но стражът до вратата така или иначе беше наредил да мълчим. След като и последните разговори затихнаха, над стаята се спусна мрачна глухота.

И тогава чухме ясно. Над главите ни ставаше сражение. Заслушах се за свистенето на куршуми, и изобщо за някакъв звук, издаващ произхода на бунтовниците. Несъзнателно се бях вкопчила в момичетата от двете ми страни, сякаш така можехме да се защитим от предстоящото.

Грохотът не стихна с часове. Никой в помещението не смееше да помръдне, с изключение на Максън, който обикаляше предано и проверяваше състоянието на всяка една от ужасените си гостенки. В нашето ъгълче будувахме само двете с Луси и от време на време разменяхме по някоя думичка, но толкова приглушена, че ни се налагаше да четем по устните си. Като ни доближи, Максън се усмихна при вида на купчинката прислужнички, отпуснати върху мен. В онзи момент не долових и капка гняв у него, макар че наистина ми се искаше да разрешим вчерашния си спор. Вместо обида, върху лицето му се появи усмивка на облекчение и радост, че ме вижда жива и здрава. Гузната ми съвест отново се обади... В какво се бях забъркала?

- Добре ли сте? - попита принцът.

Аз кимнах. Той обърна поглед към Луси и се приведе през мен, за да й отправи същия въпрос. Вдишах и вкусих аромата на Максън. Такова ухание не се впръскваше от шишенце. Не беше канела, нито ванилия, нито пък - намеси се услужливо паметта ми - домашен сапун. Максън притежаваше своя собствена миризма, смес от химикали, която тлееше под кожата му.

Луси също кимна в уверение на това, че се държи.

- Предполагам, че сте изненадана да попаднете тук? - усмихна й се той, мъчейки се да разведри неприветливата ситуация.

- Никак даже, Ваше Величество. Не и с нея. - Луси ме посочи с глава.

Максън се обърна към мен, а лицето му се намираше на сантиметри от моето. Почувствах се неудобно. Цял куп хора ме приковаваха на място; не можех дори да помръдна. Освен това ни наблюдаваха десетки очи; включително тези на Аспен. За радост, нажеженият момент отмина бързо и принцът върна погледа си към Луси.

- Напълно ви разбирам - усмихна й се отново. Стори ми се, че се готвеше да добави нещо, но явно размисли и понечи да се изправи.

Аз обаче го сграбчих за ръката и прошепнах в ухото му:

- Северняци или Южняци?

- Спомняш ли си фотосесията? - попита ме той шепнешком.

Кимнах втрещено. Въпросната група бунтовници настъпваше на северозапад, опожарявайки насаждения и колейки мирни граждани по пътя си. Да ги пресрещнат, беше заповядал принцът. През цялото това време мародерската им шайка бе напредвала към крепостните ни стени невъзпрепятствано. Щурмували ни бяха убийци. Южняци.

- На никого не казвай. - Той ни остави, за да нагледа Фиона, която стискаше раменете си с ръце и ридаеше неутешимо.

Съзнателно забавих дишането си и се заех да подготвям плана си за бягство, в случай че разбиеха масивната порта, макар и да знаех, че е загуба на време. Докопаха ли ни, свършено беше с нас. Можехме единствено да кротуваме в очакване на съдбата си.

Часовете се точеха един след друг. Нямах представа колко е часът, но дремещите се бяха събудили, а будуващите започваха да окапват.

Тътнежът над главите ни не секна мигновено, а отслабна лека-полека. Накрая всичко утихна окончателно.

Няколко стражи отвориха портата и тръгнаха да проучват обстановката. След щателна проверка на двореца отрядът се завърна.

- Дами и господа — призова вниманието ни един от тях, - бунтовническата атака е била потушена. Ще ви помолим да се върнете по стаите си през тайните проходи. Дворецът е в безпорядък и има доста ранени стражи. Най-разумно е да избягвате големите зали и главните коридори, докато не бъдат разчистени. Участничките в Избора, моля, отправете се към стаите си и останете там до следващо нареждане. Говорих с готвачите и до час ще ви бъде донесена храна. Медицинският персонал ще ми е необходим в амбулаторното крило.

Хората наставаха и се стекоха към вратата, сякаш нищо не се беше случвало. Някои дори изглеждаха отегчени. Май всички, с изключение на по-чувствителните души като Луси, бяха приели нападението за нещо нормално и напълно очаквано.

Стаята ми беше претършувана. Матракът лежеше на пода, роклите ми бяха разхвърляни във всички посоки, семейните ми снимки бяха на парчета. Огледах се за бурканчето с монетата и го намерих непокътнато - търкулнало се беше под леглото. Опитах да сдържа сълзите си, но погледът ми постоянно се премрежваше. Не от страх, макар че безспорно се боях. Просто не можех да преглътна мисълта, че врагът бе опетнил личните ми вещи с мръсните си ръце.

Доста време ни отне да върнем всичко постарому, понеже не ни бяха останали сили. Въпреки това успяхме. Дори намерихме тиксо, за да залепя снимките си. Веднага щом свършихме и тази важна работа, изпратих прислужничките си да полегнат. Ан възропта, но аз не исках и да чуя. Вече умеех да се разпореждам и прилагах това си умение безапелационно.

След като останах сама, си позволих да пророня няколко сълзи. Страхът, макар и поотшумял, продължаваше да тегне на гърдите ми.

Изрових дънките, подарък от Максън, и единствената тениска, която си бях донесла от къщи, и ги облякох. Така се чувствах малко по-нормално. Косата ми беше в пълен безпорядък от среднощните и сутрешни изпитания, затова я вдигнах в хлабав кок, без да гоня изплъзналите се кичури.

Изсипах парченцата от снимките върху леглото си и се заех да ги напасвам. Имах чувството, че се опитвам да подредя четири разбъркани пъзела. Едва бях сглобила първата снимка, когато на вратата се почука.

Максън - помислих си веднага. - Моля те, бъди ти. Отворих вратата с надежда.

- Здравей, миличка. - На прага ми стоеше Силвия. Беше направила детинска физиономия, която явно трябваше да ми подейства утешително. Промъкна се кокетно в стаята ми, после се обърна и загледа дрехите ми.

- О, само не ми казвай, че и ти си тръгваш - измрънка. - Нищо страшно не се е случило, повярвай ми. - Махна с ръка, сякаш да заличи целия инцидент.

Нищо страшно ли? Нима не личеше, че съм плакала?

- Нямам намерение да си ходя - уверих я, прибирайки един кичур зад ухото си. - Защо, да не би някои да си стягат багажа?

Тя въздъхна.

- Да, три дотук. А добричкият ни Максън ме помоли да известя всички момичета, че имат разрешението му да си тръгнат. В момента урежда транспортните въпроси. Странно. Сякаш е знаел, че ще има дезертьорки. Ако бях на ваше място, щях добре да се замисля дали си струва да се откажа заради подобна глупост.

Силвия заситни из стаята ми, оглеждайки интериора. Глупост, значи? Дъската ли й хлопаше на тази жена?

- Взели ли са нещо? - попита небрежно.

- Не, госпожо. Всичко беше с краката нагоре, но, поне на пръв поглед, нищо не ми липсва.

- Чудесно. - Дойде до мен и ми подаде малък безжичен телефон. - Това е най-обезопасената линия в двореца. Трябва да се обадиш на семейството си, за да не се притесняват. Но да не се бавиш много. Чакат ме още няколко момичета.

Огледах с почуда миниатюрния предмет в ръцете ми. Дотогава не ми беше попадал безжичен телефон. Бях виждала у Двойки и Тройки, но не предполагах, че един ден и аз ще използвам такъв. Пръстите ми трепереха от вълнение. Щях да чуя гласовете им!

Набрах номера нетърпеливо. По лицето ми цъфна усмивка, независимо от всичко случило се. Мама вдигна на второто позвъняване.

- Ало?

- Мамо?

- Америка! Ти ли си? О, добре ли си? Поболяхме се от тревоги. Обади ни се човек от дворцовата охрана да ни каже, че няколко дена няма да имаме връзка с теб, а научихме за атаката на онези проклетници. Много се страхувахме. - От другата страна на линията се чу плач.

- О, недей да плачеш, мамо. В безопасност съм. - Погледнах към Силвия. Май скучаеше.

- Задръж малко. - Последва раздвижване.

- Америка? - Мей говореше през сълзи. Сигурно бе преживяла най-лошия ден в живота си.

- Мей! О, миличката ми Мей, толкова ми липсваш! - Гърлото ми се сви на топка.

- Мислех, че си мъртва! Америка, обичам те. Обещай ми, че няма да умираш -простена сестричката ми.

- Обещавам - поусмихнах се аз.

- Ще си дойдеш ли у дома? Можеш ли? Не искам да стоиш там повече - умоляваше ме

малката.

- Да си дойда у дома? - повторих аз.

Хиляди мисли похитиха съзнанието ми. Страдах по семейството си и ми беше дошло до гуша да се крия от бунтовници. Все повече се заплитах в чувствата си към Аспен и Максън, а нямах никаква представа как да подходя към тях. По-лесно от това да се прибера вкъщи нямаше. Да, но...

- Не, Мей, не мога да си дойда у дома. Налага се да остана още.

- Защо? - проплака Мей.

- Защото така - отвърнах лаконично.

- Защото така какво?

- Просто... така.

Мей се поумисли за момент.

- Да не би да си влюбена в Максън? - Най-накрая разговарях с добрата стара Мей -само момчета й бяха в ума. Щеше да й мине като на малко кутре.

- Ъмм, не бих казала, но...

- Америка! Влюбена си в Максън! Леле майко! - Татко извика „Какво?“ отнякъде, а мама прихна в ентусиазирано „Да, да, да!“.

- Мей, не съм казвала подобно...

- Знаех си! - Не си поемаше дъх от смях. Внезапно всичките й страхове, че ще ме загуби, са изпариха във въздуха.

- Мей, трябва да затварям. И други искат да говорят по телефона. Просто исках да ви успокоя, че съм добре. Ще пиша скоро, обещавам.

- Добре, добре. Да ми разкажеш за Максън! И прати още вкусотии! Обичам те! -изкряка сестричката ми.

- И аз те обичам. Чао.

Затворих телефона, преди да се е сетила за друго. Още щом спрях да чувам гласа й обаче, ми залипсва повече от всякога.

Силвия нямаше време за губене. Грабна телефона от ръцете ми и тръгна към вратата.

- Браво на момичето - похвали ме и изчезна през вратата.

Само дето не заслужавах похвали. Въпреки това бях решена, че измислех ли начин да подредя нещата с Аспен и Максън, веднага щях да се заема.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Ейми, Фиона и Талула напуснаха двореца до няколко часа. Не знаех дали скоростното им заминаване се дължеше на експедитивността на Силвия, или на обтегнатите им нерви. Тутакси бройката ни спадна до деветнайсет и останахме с впечатлението, че действията запо-чват да се развиват доста бързо. Естествено, нямаше как да предвидя колко щяха да се ускорят събитията впоследствие.

Посрещнахме понеделника след нападението със завръщане към старата рутина. Закуската ми се стори по-вкусна от всякога и се запитах ще дойде ли изобщо момент, в който нямаше да се впечатлявам от апетитната храна на кралската трапеза.

- Крис, не е ли божествено? - дивях се аз, отхапвайки от сочната карамбола. Преди идването си в двореца, дори не знаех за съществуването на причудливия плод във формата на звезда. Крис кимна одобрително с пълна уста. Онази сутрин ме изпълваше топло чувство на сестринска обич. Заедно бяхме преодолели огромна опасност и крехките връзки помежду ни бяха заякнали значително. Емили ми подаваше меда през Крис. Тайни се любуваше на медальончето ми с пойна птичка. Атмосферата в трапезарията ми напомняше семейните вечери отпреди години, когато Кота още се държеше човешки, а Кена нямаше съпруг: край масата цареше безгрижно, ведро настроение и всички си бъбреха сладко-сладко.

Гледката ме накара да осъзная, че и аз, също като майката на Максън, щях да поддържам контакт с някои от момичетата и занапред. Щях да се интересувам с кого са се задомили и да им изпращам картички за Коледа. А ако Максън се сдобиеше със син, вероятно след двайсетина-трийсетина години щях да им звънна да разпитам кои са фаворитките им от новия Избор. С усмивки щяхме да си спомним за преживяното в двореца, сякаш е било приключение, а не съревнование.

Странно, но единственият изтормозен на вид човек в трапезарията беше Максън. Дори не беше докоснал храната си, а погледът му обхождаше съсредоточено редовете с момичета. От време на време се задържаше тук- там, издавайки дълбока вътрешна борба, после продължаваше по пътя си.

Като стигна до моя ред, принцът ме свари да го гледам и ми се усмихна безрадостно. По време на снощното премеждие бяхме разменили няколко думи, но досега не бяхме засягали темата за спречкването ни, а имаше какво да се обсъжда. Този път аз трябваше да поема инициативата. Нарочно възприех умолително, а не заповедническо изражение, и подръпнах ухото си. Лицето му остана напрегнато, но отвърна на сигнала ми.

Въздъхнах с облекчение, а в следващия момент очите ми отскочиха към вратите на просторната зала. Имах чувството, че някой ме наблюдава оттам, и се оказах права. Бях забелязала Аспен на влизане, но опитах да игнорирам присъствието му. Разбира се, тази задача беше непосилна, ставаше ли дума за толкова обичан човек.

Максън се изправи. От рязкото движение краката на стола му изскърцаха по пода, привличайки цялото внимание в салона. Когато всички обърнахме лица към него, като че ли му се прищя да беше останал незабелязан. Понеже нямаше такъв вариант обаче, реши да заговори.

- Дами - подхвана с лек поклон. Имаше безкрайно измъчен вид. - Опасявам се, че след вчерашното нападение бях принуден да преразгледам бъдещия ход на Избора. Както знаете, три от вас напуснаха двореца по свое желание и с мое съгласие. Не бих ви задържал против волята ви. Освен това, предвид постоянната заплаха от размирици, не съм склонен да подслонявам в дома си момичета, с които съм уверен, че нямаме общо бъдеще.

Всеобщото недоумение плавно се разсея и отстъпи място на ясно, болезнено предчувствие.

- Той да не би да... - подхвана шепнешком 1 айни.

- Да, точно това прави - отвърнах аз.

- Колкото и да ми е неприятно, след консултация със семейството ми и няколко от най-верните ни съветници взех решение директно да сведа Избора до Елита. Вместо десет обаче, ще оставя само шест финалистки - заяви Максън с делови тон.

- Шест? - ахна Крис.

- Не е честно - възропта Тайни със сълзи на очи.

Огледах се из салона, внезапно обхванат от жужащи вълни на недоволство. Селест беше вирнала брадичка, очевидно уверена в шанса си. Бариел стоеше със затворени очи и стиснати палци, навярно с идеята да предизвика състрадание. Марли, която уж си беше признала, че не изпитва чувства към Максън, изглеждаше учудващо напрегната. Защо й трябваше да остава?

- Не желая да ви измъчвам повече, затова моментално ще изброя имената на шестте дами. Лейди Марли и лейди Крис.

Марли въздъхна облекчено и опря длан в гърдите си. Крис изпълни от мястото си комичен победоносен танц и се озърна наоколо, очаквайки да види щастливи лица. Радвах се за нея, поне докато не осъзнах, че две от шестте щастливки вече бяха посочени. Дали Максън щеше да ме изпрати вкъщи заради онова разногласие помежду ни? Дали в неговите очи имахме общо бъдеще? А в моите? Какво щях да правя, ако ми покажеше вратата?

През цялото време до момента бях разполагала с последната дума относно срока на престоя си. Но чак сега съзнавах колко важно беше за мен да остана в двореца.

- Лейди Натали и лейди Селест - продължи той, удостоявайки ги с по един поглед. Кожата ми настръхна, като чух четвъртото име. Нима би задържал нея, а мен - не? Дори не беше за вярване, че я иска наоколо. А дали това не беше знак, че ми е дошло времето да си ходя? Точно по неин адрес бяхме спорили.

Лейди Елиз - продължи принцът, а всички момичета в салона притаиха дъх в очакване на последното име. Двете с Тайни се държахме за ръце.

И лейди Америка. - Максън ме погледна и усетих как всеки мускул в тялото ми се отпуска. Тайни зарида на момента и не беше единствената. Максън въздъхна шумно.

- Държа да изкажа съжалението си на всички останали, но, повярвайте ми, правя го за ваше добро. Най- малкото искам да ви вдъхвам празни надежди, излагайки живота ви на риск в същото време. Ако някоя от вас има нужда да поговори с мен, след вечеря заповядайте в библиотеката в дъното на коридора.

Максън излезе от трапезарията почти на бегом. Проследих го с поглед, докато не мина покрай Аспен, върху чието лице останаха очите ми. Излъчваше пълна обърканост... и знаех причината. Бях го уверила, че не обичам Максън, а той навярно беше направил прибързаното заключение, че и Максън не изпитва нищо към мен. Защо тогава не бързах да се прибера у дома? И защо Максън ме искаше наоколо?

Вратата още не се беше затворила зад принца, а Емика и Тюздей вече търчаха след него, несъмнено, за да търсят обяснение. Някои от момичетата се обливаха в сълзи, видимо съкрушени, а на нас, оставащите, се падаше задачата да ги утешаваме.

Настана пълен смут. Кротичката Тайни запляска буйно ръцете ми и изтърча от салона. Надявах се да не ме намрази заради случилото се.

До няколко минути всички се бяха разотишли, внезапно загубили апетита си. И на мен трагедията ми дойде в повече, затова се отправих към изхода. Докато подминавах Аспен, той ми прошепна „довечера“. Кимнах едва забележимо и продължих по пътя си.

Останалата част от сутринта протече повече от странно. Никога не бях имала приятели, чието отсъствие да ме натъжава. Всички заемани от участнички стаи на втория етаж бяха отворени, а дотогавашните им обитателки притичваха от врата на врата и си разменяха бележки с адреси. И поплакахме, и се посмяхме, а до следобеда дворецът се беше превърнал в едно много по-меланхолично място.

В отцепеното ми коридорче не беше останала нито една съседка и вече не се чуваха забързаните стъпки на прислугата, нито тряскането на врати. Аз четях книга на масата, докато трите ми помощнички чистеха прахта в стаята. Чудех се дали стените на замъка винаги всяваха такава самота. Пустотата засилваше носталгията ми по дома.

Внезапно на вратата се почука. Ан потърси с поглед разрешение да отвори, а аз й кимнах леко.

Когато Максън влезе в стаята, скочих на крака.

- Дами - поздрави той прислужничките ми. - Приятно ми е да ви видя отново.

Те се изкискаха и го почетоха с реверанси. Принцът кимна благодарствено и се обърна към мен. Чак сега осъзнавах колко ми бе липсвала компанията му. Чувствах дори лека замаяност.

- Простете, но бих искал да поговоря с лейди Америка насаме. Ще ни оставите ли за момент?

След поредната порция кискане и реверанси, Ан попита - с тон, от който бликаше осезаемо благоговение пред Негово Величество - дали би желал да му донесе нещо. Максън отказа учтиво и момичетата затвориха вратата. Той застана пред мен, поставил ръце в джобовете на панталона си. Помълчахме малко.

- Помислих си, че е дошло време да се сбогуваш с мен - подех разговора аз.

- Защо? - попита ме той с искрено недоумение.

- Защото се посдърпахме. Защото отношенията ни са доста шантави. Защото... -

Защото, въпреки че ти излизаш с още пет момичета, аз страдам от угризения, че ти изневерявам, помислих си.

Максън се приближи бавно, преценявайки следващите си думи. После взе ръцете ми в своите и ми обясни всичко.

- Първо ми позволи да ти се извиня. Нямах право да ти повишавам тон. - Говореше напълно откровено. - Проблемът е там, че някои от комисиите, начело с баща ми, постоянно ми оказват натиск в тази посока, а аз държа сам за себе си да взема решение. Не ми стана приятно, че се озовах в поредната ситуация, където мнението ми не струва и пукната пара.

- Поредната? - учудих се аз.

- Е, сама видя избора ми за Елита. Марли е любимката на народа - няма как да си затворя очите за този факт. Селест е влиятелна млада дама от знатен род, с който семейството ми на драго сърце би се обединило. Натали и Крис са очарователни претендентки, чиято вежливост им е спечелила симпатиите на някои от кралския двор. Елиз пък има връзки с Нова Азия. А тъй като се мъчим да прекратим тази омразна война, трябва да се замисля по въпроса. Отвсякъде ме уговарят и се опитват да повлияят на решението ми.

За мен обаче той не даде никакво обяснение, а аз за малко и да не поискам. Съзнавах, че ни свързваше приятелство, но не носех никакви политически облаги. И все пак имах нужда да го чуя от неговата уста, за да осмисля собственото си положение. Не дръзнах да го погледна в очите.

- А аз защо съм тук? - Гласът ми излезе почти като шепот. Усетих неприятно чувство под лъжичката. Подозирах, че ме държи единствено защото сърце не му даваше да наруши обещанието си.

- Америка, не е ли пределно ясно? - пророни спокойно. После въздъхна търпеливо и повдигна с пръсти брадичката ми. Когато погледът ми най-сетне се изравни с неговия, заговори отново: - Ако нещата стояха по-просто, досега всички останали щяха да са напуснали двореца. Наясно съм с чувствата си към теб. Вероятно звучи твърде импулсивно от моя страна, но нито за миг не се съмнявам, че бих живял щастливо с теб.

Лицето ми пламна. Усетих паренето на сълзи в очните си дъна, но побързах да ги преглътна. Гледаше ме с такова обожание, че не исках да пропусна нищо.

- Понякога си мисля, че двамата с теб сме разрушили всички прегради помежду ни, а в други случаи - че си тук само от лични съображения. Иска ми се да повярвам, че аз самият съм единствената причина...

Замълча и поклати глава, сякаш не смееше да довърши изречението от страх, че ще се поддаде на някакво изкушение.

- Грешно ли е да смятам, че още не си сигурна в чувствата си към мен ?

Не исках да го нараня, но му дължах истината.

-Не.

- В такъв случай ще трябва да си оставя вратичка. Ако решиш да си тръгнеш, ще те пусна. Междувременно обаче, аз си търся съпруга. Старая се да направя най-подходящия избор в зададените ми граници, но те умолявам да повярваш, че си ми скъпа. Безкрайно.

Не успях да сдържа сълзите си. Сетих се за Аспен и за момента ми на слабост, идеше ми да потъна вдън земя от срам.

- Максън? - подсмръкнах аз. - Някога би ли... би ли ми простил за... ? - Не успях да довърша самопризнанието си. Той се доближи още повече и започна да трие сълзите ми със силните си пръсти.

- Да ти простя за какво? За глупавото ни спречкване? Вече ти е простено. Задето чувствата ти не са дълбоки като моите? Готов съм да чакам - сви рамене той. - Едва ли има нещо, за което не бих ти простил? Нужно ли е да ти припомням за коляното в слабините ми?

Засмях се. Максън се изкикоти веднъж, после лицето му помръкна.

- Какво има? - загрижих се аз.

Той поклати глава.

- Този път действаха толкова организирано. - В гласа му звучеше горчиво изумление от находчивостта на бунтовниците. Питах се на колко ли ми се беше разминало, докато дерзаех да спася прислужничките си. - Тревожа се, Америка. Метежниците и от Севера, и от Юга трупат все по-застрашителна увереност. Мисля си, че няма да се откажат, докато не удовлетворят желанието си, а ние нямаме ни най-малка представа какво е то. - Максън изглеждаше объркан и натъжен. - Имам чувството, че е само въпрос на време да погубят някого, на когото държа.

Той впи поглед в очите ми.

- Надявам се съзнаваш, че имаш избор в тази ситуация. Ако се страхуваш, не го крий. - Той се умисли. - И ако не вярваш, че някога ще ме обикнеш, имай милостта да ми го кажеш още сега. Ще спра да настоявам и ще се разделим като приятели.

Обвих раменете му с ръце и отпуснах глава върху гърдите му. Този жест като че ли го утеши и изненада едновременно. Само секунда му беше нужна да отвърне на прегръдката ми.

- Максън, не знам със сигурност какви сме, но определено не сме само приятели.

Той въздъхна. С долепено до гърдите му ухо дочувах глухия ритъм на сърцето му. Като че ли се забързваше. По-нежно от всякога той покри с длан бузата ми. Вдигнах очи към неговите, усещайки как онова безименно чувство разцъфва помежду ни.

Само с поглед Максън ми поиска нещото, което бяхме решили да оставим на времето. Радвах се, че не му се чакаше повече. Кимнах кротко, а той скъси разстоянието между устните ни и ме целуна с неописуема нежност.

Под допира му по лицето ми се зароди усмивка, която не избледня дълго, дълго време.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Някой побутна ръката ми. Беше тъмно - или късно вечерта, или рано сутринта. За част от секундата се уплаших, че отново ни нападат. В следващия момент обаче осъзнах от коя думичка се бях събудила.

- Мер?

Бях заспала с гръб към стаята и си дадох малко време, преди да се обърна към Аспен. Съзнавах, че имаме много неща за доизясняване. Надявах се само сърцето ми да не ги потули.

Извъртях се в леглото и още при първия ми поглед в зелените очи на Аспен проумях колко ще е трудно. После забелязах, че е оставил вратата на стаята ми отворена.

- Аспен, да не си откачил? - прошепнах. - Веднага затвори вратата.

- Не се тревожи, премислил съм нещата. Ако стоим на отворена врата, дойде ли някой, ще му кажа, че съм чул съмнителен шум и съм решил да те нагледам, което всъщност ми влиза в работата. Никой нищо няма да заподозре.

Простичък, но брилянтен план. Излиза, че понякога, за да запазиш тайна, трябва да я пъхнеш право под нечий нос.

Кимнах разбиращо.

- Добре.

Включих нощната лампа за пред евентуалните минувачи - така никой нямаше да се усъмни, че крием нещо. Според часовника върху масичката минаваше три сутринта.

Аспен изглеждаше доволен. Усмихваше ми се широко, както някога в къщичката на дървото.

- Запазила си го - изплю камъчето накрая.

- Кое?

Аспен посочи към нощното шкафче, върху чийто плот седеше бурканчето със самотното пени.

- Аха - потвърдих аз. - Просто сърце не ми даде да го изхвърля.

В изражението му се прокрадваше все повече надежда. Хвърли един поглед към вратата, явно за да се увери, че сме сами. После се наведе и ме целуна.

- Не - възразих тихо и се отдръпнах. - Не бива така.

В очите му се надигна и смущение, и тъга, а се опасявах, че предстоящото само щеше да влоши нещата.

- Да не сбърках някъде?

- Не - отсякох. - Много си мил. Толкова се зарадвах да те видя отново и да разбера, че още ме обичаш. От голямо значение беше за мен.

Той се усмихна.

- Прекрасно. Защото наистина те обичам и възнамерявам занапред да не ти давам причини за съмнение.

Стомахът ми се сви.

- Аспен, виж какво, колкото и да се обичаме, не мо-жем да го показваме тук.

- Какво искаш да кажеш? - попита ме той, пристъпвайки от крак на крак.

- В момента съм участничка в Избора. Тук съм заради Максън и през това време не мога да поддържам роман- тична връзка с теб. - Пръстите ми се заиграха нервно с крайчеца на завивката.

Той се позамисли.

- А излъга ли ме, когато каза, че не си преставала да ме обичаш?

- Не - отвърнах моментално. - Не си напускал сърцето ми. Именно заради теб нещата се развиват толкова бавно. Максън ме харесва, но не мога да се влюбя в него, защото обичам теб.

- Е, просто чудесно - поряза ме със сарказъм той. - Радвам се да науча, че ако мен ме нямаше, щяхте да си гукате като гълъбчета.

Под гнева му прозираше истинско съкрушение, но не можех да поема вината за това.

- Аспен? - привлякох с тих глас вниманието му. - Когато ме изостави в къщичката на дървото, разби сърцето ми.

- Мер, казах ти вече...

- Остави ме да довърша. - Той изпуфтя, но ми даде думата. - Направи мечтите ми на пух и прах. Освен това съм тук по твое настояване.

Той поклати глава, очевидно подразнен от реалността.

- С мъка се съвзех, а Максън наистина го е грижа за мен. Сам знаеш колко те обичам. Но сега съм част от тази игра и всичко ще е било напразно, ако не я довърша.

- Значи, избираш него? - попита окаяно.

- Не избирам никого от вас. Избирам себе си.

Точно тази истина бе залегнала във всичко дотук.

Още не знаех какво исках и нямаше ей-така да посегна към най-лесното или да се оставя на нечия чужда преценка. Нужно ми беше време, за да премисля по кой път да тръгна.

Аспен поразмишлява върху думите ми. Макар и недоволен, накрая се усмихна.

- Нали знаеш, че няма да се предам току-така? - С тона си ми отправяше предизвикателство и усмивката цъфна неканена на лицето ми. Отлично знаех, че Аспен не беше от онези, които лесно признаваха поражението.

- Не си избрал подходящата арена, където да се сражаваш за мен. Решимостта ти е опасна черта зад тези стени.

- Не ме е страх от някакъв си костюмар - отвърна ми с насмешка той.

Врътнах очи, донякъде щастлива, че и аз поне веднъж се озовавах от тази страна на връзката ни. Досега все на мен се беше падала ролята на ревнивеца. Макар и съвестта да ме глождеше леко, сценката ми подейства ободряващо - нека и той поревнува за разнообразие.

- Добре де. Казваш, че не го обичаш... ама поне малко го харесваш, щом си готова да останеш в двореца, нали?

Сведох глава.

- Харесвам го, да - кимнах утвърдително. - По- интересен е, отколкото предполагах.

Той позволи на думите ми да попият в съзнанието му.

- Е, в такъв случай мен пък ме чака по-сериозна борба, отколкото предполагах - каза и се отправи към коридора.

Преди да затвори вратата, Аспен се обърна и ми намигна.

- Лека нощ, лейди Америка.

- Лека нощ, страж Леджър.

Резето щракна, а в душата ми се разля съвършено спокойствие. Още от началото се бях опасявала, че Изборът ще съсипе живота ми. Точно сега обаче се усещах на правилното място в правилния момент.

Имах чувството, че едва бях затворила очи, а прислужничките вече идваха да ме събудят. Ан дръпна пердетата и когато светлината шурна в стаята, сякаш озари първия ми ден в двореца.

Изборът вече не беше нещо, което просто ми се случваше, той беше събитие, в което вземах дейно участие. Бях част от Елита. Отметнах завивките и се впуснах в утрото.

КРАЙ на първа книга

Content

Кийра Кас
Изборът

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ЧЕТЕРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА