Д. В. Журавльов

100 ключових подій української історії

Д. В. Журавльов, кандидат історичних наук, доцент кафедри історії України історичного факультету Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна

Дизайнер обкладинки Марія Пащевська

В оформленні обкладинки використано картини: «Запорожцы», Ілля Рєпін; «Переяславська рада. 1654», Олексій Ківшенко; «Повернення переможців. Козак із прапором», Юзеф Брандт; «Гетьман Іван Брюховецький і його герб», автор невідомий;

фотографію Михайла Грушевського, автор невідомий

У книзі подано інформацію про ключові події IX–XX ст., що вплинули на життя України та українців у багатьох аспектах: політичному, соціальному, культурному. Детально розглянуто як передумови й причини кожної події, так і її перебіг та наслідки для сучасного нашої країни.

© Журавльов Д. В., текст, 2013

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2013, 2014

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2013

* * *

Давня Русь

Заснування Києва

Дата і місце

V–IX ст. (будь-яка точна дата умовна, Андріївська, вона ж Старокиївська, гора, можливо, також територія Замкової гори (Киселівки, Хоревиці) і Щекавиці (Олегової гори)).

Дійові особи

За «Повістю минулих літ» – Кий, виборний князь (військовий ватажок) антів або полян, мав братів Щека та Хорива, сестру Либідь. За однією з версій, Кий – засновник княжої династії полян, останніми представниками якої інколи вважають Аскольда та/або Діра. Вітчизняні історики намагалися знайти історичну основу і в сюжеті про похід Кия на Дунай (найчастіше його пов’язують із антськими походами на Візантію в VI ст.). На роль імператора, що прийняв Кия (можливо, як федерата імперії), нерідко висували Юстиніана I (правив у 527–565 рр.) або Іраклія (610–641 рр.), рідше – цариці Ірини (797–802 рр.) та Михайла III (842–867 рр.). Археологічні знахідки (монети, медальйони) свідчать про довгу історію контактів населення середнього Подніпров’я з Візантією. У VI ст. службі Юстиніана були згадані істориком Прокопієм Кесарійським антські вожді Хильбудій (530-ті рр.) та Доброгаст (з 550-х рр.). Доволі популярним в українській історичній літературі є ототожнення Хильбудія з Києм (тоді «Кий» розглядається як прізвисько за аналогією з франкським діячем Карлом Мартелом – «Молотом»). Менш відомий «претендент» на роль Кия жив за часів імператора Іраклія – вождь дунайських слов’ян VII ст. Кувер, що був розбитий аварами і спробував закріпитися на Балканах, захопивши деякі візантійські володіння (загинув під час облоги Фессалонік, згаданий у «Чудесах св. Дмитрія Солунського»). Прихильниками менш правдоподібних версій про більш пізнє правління Кия та заснування Києва відповідно є М. Тихомиров (кінець VIII ст., засновники – слов’яни, носії волинцевської культури) та Г. Вернадський (830-ті рр., мадяри на службі Хазарського каганату), О. Пріцак (засновники – власне хазари).

Передумови події

Наприкінці V ст. територія правого берега Дніпра була прикордонною зоною трьох археологічних культур – Празької, Пеньковської та Колочинської, носіями котрих були давні слов’янські племена. Важливими чинниками для заснування тут міста стали особливості рельєфу (природні підвищення, зручні для побудови укріплень, природна межа лісу та лісостепу), велика річка – джерело води, риби, торговельний шлях, об’єкт поклоніння для слов’ян-язичників. Питання про те, коли і чому саме одне зі слов’янських поселень гніздового типу перетворилось на справжнє місто (укріплений центр ремесла й торгівлі), дотепер дискусійне. Ймовірним важливим чинником є зовнішній вплив – напади кочівників, розвиток зовнішньої торгівлі тощо. Важливим чинником для історії Києва стало проникнення в Подніпров’я варягів і розвиток Дніпровського торговельного шляху «з варяг у греки».

Хід події

Перші слов’янські поселення на місці Києва датують другою половиною V ст., справжнім містом – племінним центром антів (згодом полян); столицею їхнього «княжіння» Київ стає пізніше – в VI, VII, можливо, навіть у VIII ст., а центром «Руської землі» і «матір’ю міст руських» – після 882 р., коли до Києва прийшов скандинавський конунг Хельгі (князь Олег) і знищив попередню династію, представлену, ймовірно, князем Аскольдом. Після цієї дати Київ можна вважати столицею Давньої (Київської) Русі.

Наслідки події

Заснування княжого адміністративного центру, осередку ремесла, торгівлі, культури, мало колосальне значення для подальшої української і загалом слов’янської історії. Києву судилося стати не просто столицею могутньої імперії Рюриковичів, але й сакральним центром спочатку язичницької, а згодом християнської Русі, «другим Єрусалимом» для східних слов’ян епохи Середньовіччя та Нового часу, адміністративним центром князівства, литовсько-польського воєводства, козацького полку, російської губернії та радянської області, столицею Української Народної Республіки, Української Держави та Української Радянської Соціалістичної Республіки, а згодом – найбільшим містом незалежної України і сьомим за кількістю населення містом Європи (станом на 2012 р.).

Історична пам’ять

Попри довгу легендарну й літописну традицію, пов’язану з київськими топонімами, пам’ять про заснування одного з найдавніших європейських міст на державному рівні була вшанована пізно, 1982 р., встановленням на набережній Дніпра неподалік мосту Патона відомого всім киянам і гостям міста монумента з Києм, Щеком, Хоривом та Либіддю в човні (реконструйований 2010 р.). 2002 р., уже за доби незалежності, на майдані Незалежності було відкрито ще один пам’ятник згаданим легендарним героям, факт заснування міста відзначено випуском ювілейних монет. Подія широко відображена в творах живопису (зокрема, серії картин А. Орльонова), літературі, підручниках.

Похід русів на Константинополь 860 року

Дата і місце

Червень – липень 860 р., протока Босфор, околиці Константинополя, узбережжя Мармурового моря і Принцові острови (нині Туреччина).

Дійові особи

Аскольд (?–?) і Дір (?–?), за версією «Повісті минулих літ», – варяги-дружинники Рюрика, брати, співправителі; за версією Никонівського літопису – представники місцевої полянської династії, можливо, нащадки Кия. Варіанти, висунуті дослідниками в різні часи: Дір як воєвода Аскольда, Дір як титул Аскольда (або навпаки), Дір як спадкоємець Аскольда (або навпаки), зрештою, випадково поєднані літописом імена князів-представників різних династій IX ст. Загалом постать Діра виглядає «розмитою» навіть на тлі тих небагатьох фактів, які ми маємо щодо Аскольда.

Гарнізоном Константинополя командував епарх (градоначальник із широкими повноваженнями) Ориха (?–?), організаторські функції виконував також патріарх Фотій (820–896, Константинопольський патріарх у 857–867 та 877–886 рр.), визнаний згодом святим і одним із отців церкви). Імператор Михаїл III П’яниця (840–867, останній правитель з Аморійської династії, син імператриці Феодори, визнаної святою за відновлення іконошанування) був у поході проти арабів і, швидше за все, повернутися до столиці не встиг.

Передумови події

Відносини полянсько-варязького князівства Аскольда та Візантії на ранньому етапі були непростими насамперед через привабливість земель імперії для нападів з метою взяття здобичі та підвищення престижу руських військових вождів. Можливо, цей перший в історії русько-візантійських воєн похід військ Русі на Константинополь був прямо пов’язаний зі складним військово-політичним становищем імперії в середині IX ст., коли Візантія вела важку війну з халіфатом Аббасидів, і частина гарнізону та флот залишили Константинополь. У будь-якому разі для імперських збройних сил і дипломатії напад русів був абсолютною несподіванкою. Версію про кривду, завдану русам раніше у Константинополі, і похід через помсту історики сьогодні відкидають. Сили русів набагато переважали чисельність гарнізону Константинополя.

Хід події

Напад русів стався ввечері 18 червня 860 р., причому, судячи зі слів Фотія, існувала реальна загроза взяття ними принаймні частини міста. Проте гарнізону вдалося утримати стіни (Фотій приписує цей факт заступництву Богородиці, одяг котрої було пронесено хресним ходом уздовж стін), а руси, відмовившись від облоги, почали спустошувати передмістя та навколишні села й монастирі. На Принцових островах вони ледь не захопили колишнього патріарха Ігнатія. Руси відпливли додому не раніше кінця липня, причому якщо сучасники тих подій говорили про повний успіх русів і безславний для ромеїв кінець протистояння, то пізніші грецькі джерела (використані також автором «Повісті минулих літ») розповідають про прихід імператора Михаїла III до міста і спільну молитву його і Фотія. За цією сумнівною версією, після занурення у води Золотого Рогу священного одягу (мафорія) Богородиці раптовий шторм розкидав руський флот. Швидше за все, пізніші автори змішали реалії різних подій, зокрема більш ранніх облог Константинополя.

Наслідки події

Втрати русів та візантійського війська були незначними, але чимало мешканців грецьких міст та сіл загинуло й потрапило в полон. Основні наслідки для Русі – зростання популярності ідеї морських походів на Візантію, але водночас пожвавлення контактів візантійської світської і церковної дипломатії з Руссю, результатом чого стало так зване «Аскольдове хрещення» частини еліти Русі в другій половині 860-х рр.

Історична пам’ять

Аскольд у сприйнятті середньовічних руських літописців – периферійна щодо основної династії постать («узурпатор київського столу»), успіхи якої, однак, було використано для втілення ідеї прославлення Русі. У XVIII–XIX ст., на хвилі інтересу до давньоруської історії, образи Аскольда і Діра були відтворені кількома російськими поетами та художниками, а в Києві на ймовірній могилі князя збудовано відому ротонду. Ім’ям Аскольда у XIX – на початку XX ст. називалися два кораблі ВМФ Російської імперії – фрегат та крейсер (Дір такої честі не удостоївся). Крім того, на думку деяких учених, саме успішний «похід Аскольда» став основою для формування пізнішого епічного образу «Олега, що прибиває щит до воріт Царгорода» (на цей сюжет існує ціла низка відомих картин та поетичних творів XIX ст.). Можливо також, що автор «Повісті минулих літ» міг «роздвоїти» усне оповідання про перший успішний для Русі похід невідомого руського ватажка, приписавши їх відомим йому князям – Аскольду (разом із неясною постаттю Діра) та Олегу.

Утворення Київської Русі

Дата і місце

Умовно – 882 р., Київ.

Дійові особи

Аскольд і Дір. Варязьким військом, що зайняло Київ, командував Олег Віщий – одна з найзагадковіших постатей в історії Русі. Залишаються незрозумілими його родинні зв’язки з Рюриком (близький родич чи старший дружинник) та Ігорем (вихователь, співправитель або суперник Ігоря). Деякі вчені (наприклад, М. Грушевський) обстоювали таку версію: у Новгороді та Києві могли правити у різний час як мінімум двоє правителів на ім’я Олег. Більшість істориків погоджуються зі скандинавським походженням Олега (ім’я тлумачать як «святий», «той, що спілкується з богами», «віщий». У Старшій Едді та сагах є чимало героїв на ім’я Хельгі, котрі гіпотетично жили в VI–IX ст. Антинорманісти намагаються пов’язати ім’я зі слов’янськими, тюркськими, іранськими мовними формами. Всі дати князювання Олега, крім угоди 912 р. з Візантією, історики вважають умовними. За «Повістю минулих літ», Олег став новгородським князем 879 р., після смерті Рюрика.

Передумови події

У результаті походів вікінгів «Східним шляхом» (річковою мережею Східної Європи) та державотвірних процесів у слов’янських племен склалися передумови для виникнення об’єднаної держави. За літописом, 862 р. відбулося «призвання варягів» до Новгорода, результатом чого став прихід Рюрика і його братів та опанування варязькими дружинами північної ділянки великого торговельного шляху «з варяг у греки». Наступним кроком стало підкорення Рюриком сусідніх слов’янських та фіно-угорських союзів племен, але по-справжньому прибутковими могли стати походи на Візантію і міста Арабського халіфату та контроль над усім Дніпровським торговельним шляхом. Цим зайнявся Олег, спадкоємець померлого близько 879 р. Рюрика.

Хід події

За «Повістю минулих літ», Аскольд і Дір, якого нині історики все ж найчастіше вважають попередником Аскольда, були вбиті Олегом, котрий разом із дружинниками переодягнувся торгівцем, виманивши князя з Києва. У результаті Олегове військо нібито зайняло Київ без бою. Прихильники версії «Аскольдового хрещення» не виключають, що перемогу Олега забезпечила підтримка київських язичників, невдоволених християнізацією Аскольда. Гіпотетичне місце поховання – Аскольдова могила (або Угорське урочище) в Києві.

Наслідки події

Об’єднання новгородського і київського державних осередків (із домінуванням останнього) призвело до формування головного ядра держави Київська Русь, існування якої в свою чергу вирішально вплинуло на політичне, економічне, культурне життя східнослов’янських племен та їхніх сусідів протягом наступних століть. На думку деяких учених (наприклад, М. Брайчевського), прихід до влади в Києві варягів призвів до репресій проти християн і зміцнення позицій язичництва, нібито підірваних за часів Аскольда.

Історична пам’ять

Руський князь Олег попри своє язичництво був важливою постаттю для християн-літописців. Популярним він був і серед своїх нащадків-князів: кількість носіїв цього імені серед руських володарів значна. Можливий опосередкований вплив Хельгі/Олега на формування образу Вольги/Волха в билинах (хоча про пряме ототожнення сьогодні не йдеться). Зростання інтересу до постаті Олега та інших ранніх князів Русі помітне в XVIII–XIX ст., коли князь став героєм багатьох картин, гравюр, п’єс та поезій, зокрема творів В. Васнецова, О. Пушкіна та К. Рилєєва. На початку XX ст. ім’ям князя називався російський крейсер. І нині жодна спроба доведення історичної тяглості Росії імперської і Давньої Русі не обходиться без «жонглювання» знаменитою літописною фразою про Київ як «матір міст руських» (звісно, у цій трактовці «російських»). Для мешканців сучасної країни завдяки історичним працям, підручникам, публіцистиці подія найчастіше виступає точкою відліку саме української державності.

Розгром Святославом Хазарського каганату 965 року

Дата і місце

Дата і місце події спірні. Найпоширеніші версії – 963, 964, 965, навіть 966–968 рр., територія Верхнього, Середнього та Нижнього Поволжя, Північного Кавказу, Подоння (район місто Саркел, нині на дні Цимлянського водосховища).

Дійові особи

Русами керував найяскравіший полководець Давньої Русі – князь Святослав Ігоревич (жив у 940–972; перший князь Русі зі слов’янським іменем, правив самостійно десь із 960 р., провів серію блискучих походів проти сусідів Русі – хазар, волзьких булгар, дунайських болгар, Візантії, печенігів та слов’янських союзів племен, загинув у битві з печенігами в березні 972 р.). Важче визначити ім’я його супротивника. Можливо, це був цар (мелек, бек) Йосиф бен-Аарон (правив у 930–960-х рр.), хоча булгарські джерела стверджують, що беком у цей час уже був Угез-бек. Хто був «священним правителем» Хазарії (каганом) під час нападу русів – невідомо.

Передумови події

У середині X ст. Хазарський каганат, що контролював не тільки значну частину Волзького торговельного шляху і Північного Кавказу, а й значні території сучасної Слобожанщини (ареал Салтово-Маяцької культури), перебував у стані кризи. Її головними причинами були соціальні антагонізми між іудейською верхівкою та язичницькими й мусульманськими підданими, а також посилення експансії русів на схід і південь, до берегів Каспію, з метою торгівлі та пограбування багатих міст (про це йдеться в листі Йосифа). Натомість Русь, об’єднана Рюриковичами, набирала сили, її правителі не могли не спробувати поставити під контроль ще один (після дніпровського) вигідний торговельний шлях.

Хід події

Спроб відтворення ходу конфлікту існує чимало. За різними версіями, Святослав здійснив один (два) кінних (водних, комбінованих) походи Волгою, Доном, завітавши й на Північний Кавказ та в Крим і на Тамань, де взяв під свій контроль Таматарху (Тьмутаракань). Хронологія і порядок походів тут найрізноманітніша (версії М. Артамонова, С. Плетньової, А. Новосельцева). Скупі відомості руських та арабських джерел дозволяють стверджувати: руси взяли й зруйнували хазарську столицю Ітиль на Волзі, давню столицю Семендер (у Дагестані), а також Саркел на Дону, розгромивши хазар на чолі з каганом (беком?) у вирішальній польовій битві. Паралельно з розгромом ядра каганату князь підкорив своїй владі в’ятичів, що раніше були данниками каганату, а також розбив інших підданих кагана – північнокавказькі племена ясів (сучасні алани, осетини) і касогів (сучасні адиги, черкеси). Ймовірно, похід (походи?) закінчився не пізніше 968 р., з початком Балканського походу Святослава.

Наслідки події

Більшість військової еліти Хазарії загинула чи потрапила в полон. Спектр оцінок політичних наслідків дуже широкий – від вкрай позитивних для Русі (відкриття торговельних шляхів і навіть порятунок населення Русі від іудаїзації) до негативних (знищення «хазарського бар’єру» на шляху кочових орд у причорноморські степи). Обидві крайні позиції дуже сумнівні. Цікаво, що попри військовий розгром Хазарія в урізаному та ослабленому варіанті проіснувала ще як мінімум двадцять років. Русь здобула Саркел (Білу Вежу) та Тьмутаракань.

Історична пам’ять

Деякі відголоски воєн з Хазарією є в билинах (згадки про Михайла Козарина, Жидовина). У літературі та мистецтві цей епізод воєн Святослава відображений не надто помітно (на відміну від битв із печенігами та Візантією). Нині пам’ять про хазарський похід Святослава найбільш поширена серед українських та російських прихильників правого руху – від палких християн до неоязичників. Саме як переможець Хазарії Святослав фігурує на пам’ятниках у Києві та Бєлгороді.

Хрещення Русі

Дата і місце

988 р., місто Київ (згодом інші великі міста Русі), за 1-м Псковським літописом – 1 серпня, існують також інші датування події: 989, 990 і навіть 991 рр.

Дійові особи

Великий князь Володимир Святославич (бл. 960–1015; християнське ім’я Василь, з 970 р. новгородський князь, з 978 р. київський, об’єднувач Русі, вів успішні війни зі східнослов’янськими племенами, Польщею, ятвягами, печенігами, Візантією, Волзькою Булгарією, побудував чи відновив систему укріплень під Києвом Змієві вали, започаткував на Русі масштабне кам’яне будівництво, карбування власної монети тощо, десь у XI–XIV ст. визнаний святим рівноапостольним); Добриня (?–?; старший дружинник, полководець, вихователь і дядько Володимира по матері, ініціатор походу на Полоцьк, згідно з деякими літописними версіями, хрестив Новгород, прототип билинного богатиря Добрині Микитича); імператор Візантії Василь Болгаробойця (958–1025; імператор у 976–1025 рр., вів запеклі й загалом успішні війни з Болгарією, яку приєднав до Візантії, завоював частину Грузії та Вірменії, придушив повстання Варди Фоки та Варди Скліра, не залишив нащадків, що призвело до занепаду Македонської династії); Анастас Корсунянин (? – після 1018; грек, ймовірно, духовна особа, зрадив Херсонес, став наближеним князя Володимира, можливо – першим єпископом Русі, брав у часть у хрещенні киян і новгородців, будівництві Десятинної церкви, запровадженні православної ієрархії, яку, ймовірно, якийсь час очолював; можливо, після смерті Володимира і початку усобиці виїхав з Києва, приєднавшись до польського короля Болеслава Хороброго); митрополит Михайло (?–?; можливо, грек або сирієць, за церковною традицією вважається, що в 988–991 рр. саме він був першим митрополитом Русі).

Передумови події

Якщо не брати до уваги легенди про відвідування Русі апостолом Андрієм та діяльність засланого до Херсонеса папи Климента, перші спроби християнізації Русі датують IX ст., коли після походу Аскольда на Константинополь, ймовірно, було прислано на Русь першого єпископа, а князь разом зі своїми наближеними прийняв християнство. Наступну історію Христової віри на Русі нерідко розглядають як серію спроб християнізації й численних «язичницьких реакцій». Християнами історики вважають Аскольда, Ольгу, Ярополка Святославича, язичниками – Олега, Ігоря, Святослава, часто сперечаючись щодо того, чи існувало жорстке релігійне протистояння на Русі до Володимира і яких форм (релігійні гоніння, нищення храмів і вірних) воно набувало. Відомо одне: до часів Володимира Русь залишалася загалом язичницькою країною, де сполучалися політеїстичні культи слов’янського, скандинавського та фіно-угорського пантеонів, мешкало чимало християн, іудеїв, мусульман. Відома з літописів спроба «бастарда» Володимира зміцнити свою княжу владу, провівши релігійну реформу і створивши «державний пантеон» з 6 богів, зазнала невдачі через принципову неможливість зведення язичницьких культів різних племен до одного знаменника адміністративним шляхом. У результаті перед князем постав так званий «вибір віри» (літописне оповідання про нього підтверджується даними мусульманських хроністів про посольство Володимира до Хорезму, нібито послане з метою прийняття ісламу). Економічні інтереси Русі та прозелітична активність християнських місіонерів Сходу і Заходу підштовхнули князя до вибору на користь християнства, на той момент усе ще організаційно єдиного, незважаючи на різницю в східному і західному обряді. Після тривалих переговорів із Візантією з метою силового тиску 988 р. (варіант – 989 р.) князь пішов на Херсонес, і після кількох місяців облоги за допомогою місцевих перекинчиків захопив місто, яке запропонував повернути імператору Візантії Василю II в обмін на династійний шлюб із сестрою імператора Анною і прийняття хрещення (варіантів «херсонеської історії» кілька, аж до придушення Володимиром виступу херсонітів, тоді князь діяв в інтересах Візантії). Сам князь розпочав процедуру свого хрещення, ймовірно, ще до походу в Києві, остаточно ж воно було здійснене в Херсонесі. Повернувшись із трофеями, священиками і новою дружиною до Києва, Володимир почав християнізацію своїх підданих.

Хід події

Літопис змальовує прийняття хрещення киянами як відносно мирний процес: було зруйновано розбудований колись самим же князем центральний язичницький храм на Старокиївській горі, скинуто в Дніпро статую Перуна, кияни приймали хрещення «від попів корунських» у Дніпрі або його притоці річці Почайна. Дискусійним є питання про те, звідки було призначено церковну ієрархію – прямо з Константинополя, з Болгарії чи навіть sз Риму (з папою Володимир вів неодноразові переговори). Провідна версія на сьогодні – все-таки з Константинополя. Імена, дати призначення і порядок перших митрополитів Русі спірні, відомо, що значну роль у хрещенні відіграв Анастас Корсунянин (Херсоніт). За Володимира на Русі було прийнято перший Церковний устав. Християнізація великих міст Русі відбулася відносно швидко, з різним ступенем застосування державного насильства (найбільшим він був у Новгороді, який хрестили княжі посланці Добриня і Путята, і на північному сході Русі, де християнізація була суто формальною).

Наслідки події

Подія підняла міжнародний авторитет Русі, яку тепер уже не мали розглядати як законне поле діяльності работорговців і завойовників-«християнізаторів». Русь зав’язала союзницькі відносини з найавторитетнішою середньовічною країною – Візантією (цей курс став стратегічним для обох країн на багато століть); зміцнила княжу владу, котру тепер посилював авторитет Святого Письма та Церкви; через церковну організацію, систему освіти, науки, мистецтво сприяла втягненню Русі в орбіту потужної візантійської цивілізації, що стало визначальним для культурного розвитку величезної частини Східної Європи. Ця подія також допомогла Візантії побороти внутрішню кризу (руські війська допомогли Василю II остаточно розбити Варду Фоку 989 р.). Водночас християнство зазнало на Русі чималої трансформації на рівні народу, на думку багатьох учених, перетворившись на компонент так званого двовір’я, релігійного синкретизму з традиційними віруваннями. Започатковане співіснування церковної ієрархії й світської влади при надзвичайно сильних позиціях останньої виявилося неоднозначним і довготривалим чинником для історії майбутніх України, Білорусі, Росії. Не слід забувати і про нищення або спотворення християнами культурного спадку дохристиянської Русі.

Історична пам’ять

Подія прекрасно відома на всьому Центрально– і Східноєвропейському просторі. Вперше ювілей події було відсвятковано на державному і церковному рівні 1888 р., 1000-річчя святкувалося в СРСР на церковному рівні, а 1020-річчя – на церковному та державному рівнях у Росії, Україні, Білорусі. 28 липня (день пам’яті святого рівноапостольного князя Володимира) у Росії та Україні святкують відповідно День хрещення Русі та День хрещення України-Русі. Події присвячено велику кількість творів мистецтва XIX–XXI ст., ювілейних монет тощо.

Битва під Лиственом

Дата і місце

Осіння ніч 1024 р., біля стін місто Листвен (нині городище на території села Малий Листвен Ріпкинського району Чернігівської області).

Дійові особи

Ярослав Володимирович (Мудрий, 978–1054; син Володимира Святославича і полоцької князівни Рогнеди, князь ростовський, новгородський, великий князь київський (1016–1018, 1019–1054 рр., видатний політик – об’єднувач Русі, меценат, предок більшості наступних князів Давньої Русі та України) і ватажок найманої варязької дружини (ярл) Якун (сканд. Хакон). Останнього дослідники слідом за літописом називають Сліпим або Ліпим (Вродливим), залежно від способу прочитання фраз із різних списків літопису.

Суперником Ярослава був його брат по батькові Мстислав Володимирович Хоробрий (983–1036; князь Тьмутараканський в 1010–1036 рр., князь Чернігівський у 1024–1036 рр., чудовий полководець, приєднав до Тьмутараканського князівства частину земель ясів і касогів на Північному Кавказі, вбив у єдиноборстві касозького князя Редедю, загинув на полюванні 1036 р.).

Передумови події

Битва сталася під час затяжної усобиці між синами Володимира Святославича, коли Ярослав Мудрий, вже будучи київським та новгородським князем, долав опір своїх численних родичів, що претендували на київський стіл або намагалися відокремитися від Києва. Після загибелі Бориса, Гліба, Святослава та Святополка Окаянного головним суперником Ярослава став ще один його брат – енергійний і здібний Мстислав, князь Чернігівський і Тьмутараканський. Битва на заході Чернігівщини відбулася на початку походу Ярослава проти брата. Сили сторін невідомі, але мобілізаційні спроможності князів дозволяли їм виставити від кількасот до кількох тисяч дружинників кожен і помітно більшу кількість воїв. У битві брали участь як княжі дружини, так і ополчення. З боку Ярослава, схоже, серед дружинників головну роль відігравали шведські вікінги, новгородці, з боку Мстислава – руси-сіверяни, хазари та касозькі воїни з Північного Кавказу (частину земель хазар та касогів Мстислав приєднав до Тьмутаракані). Ополчення (вої) Ярослава було здебільшого з Київщини, Мстислава – із земель сіверян (Чернігівське князівство).

Хід події

Восени 1024 р. (місяць невідомий) Ярослав напав на землі брата, дочекавшись підходу загону Хакона і, можливо, обложивши Листвен. Мстислав підійшов до міста і почав готуватися до битви, причому, якщо вірити літопису, він свідомо пішов на нічний бій (що для Русі та її сусідів нетипово). Під час сильної грози військо чернігівського князя атакувало і, вимотавши варягів у центрі в ході довгого бою, розбило фланговим ударом дружинників Мстислава (можливо, кінних). Ярослав Мудрий та ярл Хакон ледь урятувалися втечею до Новгорода.

Наслідки події

Імовірно, обидві сторони зазнали великих втрат. Особливо постраждало сіверянське ополчення Мстислава та варяги-найманці Хакона. Переговори, що розпочав Мстислав майже одразу після своєї перемоги, також свідчать про його чималі втрати. Політичним наслідком Листвена стало фактичне закінчення усобиць між синами Володимира, оформлення 1026 р. діархії – фактичного поділу Русі по Дніпру між Ярославом і Мстиславом за умови формального старшинства Ярослава. Цей поділ проіснував до смерті безпотомного Мстислава 1036 р.

Історична пам’ять

Кривава битва під час буремної «горобиної ночі» – апофеоз братовбивчої усобиці – запам’яталася руським співцям, серед яких міг бути легендарний Боян (є згадка в «Слові о полку Ігоревім»). Можливо, цим пояснюється відносно розлогий, цікавий опис події в «Повісті минулих літ». Згадували битву й автори XIX–XX ст.: О. К. Толстой (створив виразний образ грізного сліпого воїна-берсерка у вірші «Гакон Сліпий»), А. Ладинський.

Побудова собору Святої Софії в Києві

Дата і місце

За традиційною літописною версією – 1037 р., за новгородським літописом – 1017 р., за новітньою спробою деяких київських істориків змінити датування на основі написів (графіті) на стінах собору – будівництво почалося в листопаді 1011 р., було завершене 1018 р.; місто Київ.

Дійові особи

Ярослав Володимирович Мудрий; можлива, але не доведена участь його батька Володимира Святославича.

Передумови події

Головним політичним і культурним зразком для православного світу була Візантія та її столиця-мегаполіс Константинополь, розбудований у VI ст. імператором Юстиніаном Великим. Собор Святої Софії (Премудрості Божої) був сакральним центром імперії, уособленням божественної й земної влади і краси, він став взірцем для подібних будівель поза Візантією (майже тисячу років був найбільшим християнським храмом світу). На Русі в другій чверті XI ст. успіхи християнізації були підкріплені кампанією побудови трьох величних Софійських храмів – у Києві, Новгороді та Полоцьку. Ініціаторами виступили Ярослав Мудрий у Києві, його син Володимир у Новгороді (будівництво велося за підтримки і в присутності Ярослава та його дружини Інгігерди) й онучатий племінник київського князя Всеслав Брячиславич, зацікавлений у зростанні престижу полоцької гілки Рюриковичів, – у Полоцьку. Паралельно Київ отримав ще один символ імперської величі – Золоті ворота з надбрамною церквою і, можливо, бронзовими скульптурами, вивезеними Володимиром з Херсонеса (аналог Золотих воріт у Константинополі).

За умов існування в Києві чималої Десятинної церкви, заснованої Володимиром, побудова нового собору була викликана аж ніяк не переповненістю вже існуючих храмів віруючими: за умови двовір’я тогочасні церковні автори скаржилися на те, що церкви стоять напівпорожні через те, що навіть мешканці міст, де християнізація відбувалася швидше, ніж у селах, не квапляться відвідувати їх. Можливо, за Володимира Святославича були закладені якісь перші будівлі навколо майбутнього собору, проте згодом під час княжої усобиці 1015–1018 рр. будівництво навряд чи велося. Непростий початок князювання Ярослава Мудрого, боротьба за владу з братами Святополком, Мстиславом, племінником Брячиславом Полоцьким, війни з Польщею, печенігами вимагали від князя рішучих дій не лише на полі бою, але й в ідеологічній царині. За таких умов будівництво Софії виглядає перш за все талановитим політичним кроком.

Хід події

Київська Свята Софія являє собою класичний п’ятинефний хрестовокупольний храм, побудований невідомими візантійськими архітекторами, оздоблений візантійськими і, можливо, окремими руськими майстрами за допомогою мозаїки (збереглося 260 м2), фресок (збереглося 3 тис. м2), різьблення. Храм із граніту, кварциту і давньої цегли (плінфи) первісно був увінчаний 13 верхами з башнями, вкритими свинцем. Собор був побудований одночасно з галереями, що його оточують, і лише хрестильня, вбудована в західну галерею, створена в середині XII ст. Собор зазнавав сильних руйнувань під час вторгнення до Києва князя Андрія Боголюбського 1169 р., монголів 1240 р., татар 1416 та 1482 р., неодноразово відбудовувався і ремонтувався (зокрема, П. Могилою та І. Мазепою), тому сучасний зовнішній вигляд храму – бароковий, кінця XVII ст.

Наслідки події

Собор як головний храм держави відігравав роль духовного, політичного та культурного центру Київської митрополії навіть після того, як Київська Русь залишилася в далекому минулому. Під склепінням Софії відбувалися урочисті посадження на великокняжий престол, церковні собори, прийоми послів, затвердження політичних угод, при соборі велося літописання, було створено першу відому на Русі книгозбірню («бібліотека Ярослава Мудрого») та школу. Собор містить десятки поховань князів, митрополитів, унікальні мозаїки та фрески включно з портретними зображеннями, понад 300 написів-графіті включно з автографами князів тощо.

Історична пам’ять

1934 р. було створено Софійський історико-культурний заповідник (нині Національний заповідник «Софія Київська»), Софія стала першим об’єктом на території України, включеним до списку Світової спадщини ЮНЕСКО, хоча святкування її тисячоліття 2011 р. мало дискусійний характер. Тривають також суперечки щодо того, чи залишатися давній окрасі Києва музеєм, і якщо ні, то якій конфесії має належати собор. Побудові собору присвячена українська ювілейна монета, він (разом із портретом Ярослава Мудрого) зображений на українській купюрі номіналом 2 гривні.

Битва на річці Сальниця

Дата і місце

Похід руських князів на половців відбувся протягом лютого – березня 1111 р., битви – 24 та 27 березня, перша – в районі потоку Дегія (неподалік половецьких міст Шарукань та Сугров), друга, вирішальна – на річці Сальниця. Місцезнаходження згаданих міст та річок вкрай спірне, можливо, район сучасних міст Зміїв та Ізюм і низки невеликих річок – правих приток Сіверського Дінця.

Дійові особи

Руським військом керували як мінімум 9 князів, головними з яких були великий київський князь Святополк Ізяславич (1050–1113) і його двоюрідний брат переяславський князь Володимир Мономах (1053–1125; у 1113–1125 рр. великий київський князь, об’єднувач і один із кращих полководців Давньої Русі), а також кілька їхніх синів та родичів. Найкращим полководцем руського війська були Мономах, проте й решта мала військовий досвід, здобутий у частих усобицях та походах проти половців.

За однією з версій, половецьке військо міг очолювати вже дуже літній та авторитетний лідер кипчаків, правитель донецького союзу орд – хан Шарукан (?–?), засновник кипчацької династії Шаруканідів (до неї належали його нащадки Атрак, Сирчан, Кончак). Досвідчений полководець, Шарукан знав і смак перемог над русичами (1068 р. розбив Ярославичів на Альті), і гіркоту поразок від них же (ледь урятувався 1107 р., після розгрому в битві на річці Сула).

Передумови події

Наприкінці XI – на початку XII ст. боротьба Русі з половцями перейшла в нову стадію. Руські князі на чолі з київським князем Святополком і переяславським князем Володимиром Мономахом здійснили серію успішних походів у степ, водночас відбивши кілька половецьких нападів на Русь. Дніпровські та донецькі половці зазнали серйозних втрат, загинули десятки їхніх «князів» та кілька ханів (Осень, Таз, Тугоркан, Белдюзь, був узятий у полон Сугр). Успіхам Русі сприяло тимчасове припинення усобиць серед князів і нова тактика далеких степових походів, розроблена Мономахом. На ранню весну 1111 р. руські князі запланували новий великий похід у степ проти великого племінного об’єднання, очолюваного ханом Шаруканом. Зважаючи на участь у поході лідерів основних князівств Південно-Західної Русі (Київського, Переяславського, Чернігівського) та низки менш впливових князів, військо Русі могло налічувати кілька тисяч кінних дружинників та дещо більшу кількість воїв. Унікальним можна вважати широке застосування Святополком та Мономахом «ідеологічної зброї» – похід супроводжувала значна кількість священиків, котрі надихали воїнів церковними співами та здійснювали богослужіння. Через це похід 1111 р. деякі історики навіть називають «руським хрестовим походом» проти язичників-половців.

Кінне половецьке військо за умови загальної мобілізації боєздатних чоловіків орди могло налічувати 20–30 тис. воїнів, але не всі вони брали участь у бою з русичами 24 та 27 березня. Вразливими місцями степовиків були необхідність вивести з-під удару повільні «вежі» – запряжені волами вози з домашнім скарбом, а також поганий фізичний стан степових коней навесні.

Хід події

Похід розпочався в Переяславі 26 лютого. До річки Хорол піхота їхала саньми, далі – верхи. Руське військо перейшло річку Псел, Голтву, верхів’я Ворскли й швидким маршем попрямувало до Сіверського Дінця, де неподалік від місто Шарукань воїни одягнули обладунки. Шарукань здався русичам без бою, місто Сугров було спалено. 24 березня відбулася перша серйозна сутичка з половцями на потоці Дегія (місцезнаходження невідоме), де було відбито половецьку атаку на руський авангард. Наступні два дні русичі рухалися далі, а 27 березня, у Страсний понеділок, відбувся масований напад половців Шаруканя на руське військо на березі річки Сальниця. За Йоакимівським літописом, Мономах, що стояв на правому фланзі руської раті, та лівофлангові дружини Давида Святославича Чернігівського відіграли вирішальну роль у перемозі русичів (князі особисто пішли в бій, що вказує на впертий характер протистояння), тоді як центр – піхота й дружинники Святополка Ізяславича – після довгого напруженого бою навіть почав хитатися. Згадки літопису про довгий рукопашний бій можуть означати одне: у бій після звичайного обстрілу ворога з луків пішли не надто численні важкоозброєні половецькі воїни, які, проте, не змогли проламати княжі полки й були розбиті контратакою руської кінноти. Результат був сумним для степовиків: вони зазнали серйозної поразки – русичі гнали їх на далеку відстань, взявши чималі трофеї (вежі з жінками та дітьми, худобу, майно) і захопивши рабів.

Наслідки події

Половці були розбиті, хоча чимало їх врятувалося втечею – серед останніх був і Шарукан. За Йоакимівським літописом, русичами було вбито чи полонено до 10 тис. степових воїнів (можливо, цифра дещо завищена). Серед полонених, яких Мономах наказав одразу ж стратити, були й представники половецької еліти. Втрати руського війська невідомі, але, судячи з упертого характеру бою й реакції Мономаха на полонених, вони могли бути чималими. Було розбито значне військо потужного половецького об’єднання, хоча це ще не був кінець протистояння в степу. Але битва на Сальниці разом із походами 1103 р. та 1107 р. стала певним поворотним пунктом у цьому протистоянні, що зрештою остаточно схилило шальки терезів у цьому протистоянні на користь Русі.

Історична пам’ять

Битва мала чималий резонанс у Європі, судячи зі слів руських літописів. Це могло бути спричинено успішним «піаром» з боку руської сторони, особливо завдяки залученню до походу духівництва. Літописи навіть наводять битву на Сальниці як приклад божественної допомоги янголів руському війську. Сьогодні битва відома широким колам любителів історії завдяки статтям у пресі до її 900-річчя. Подію відсвяткували одразу в кількох місцях (Ізюм, Ростовська область) громадські організації, встановлено пам’ятні знаки, організовано хресні ходи, історичні реконструкції.

Написання «Повісті минулих літ»

Дата і місце

За найпоширенішою версією О. Шахматова, перша редакція (версія) твору була завершена в 1110–1113 рр. у Києво-Печерському монастирі (редакція до нас не дійшла). 1116 р. ігумен Видубицького монастиря Сильвестр створив другу редакцію літопису (дійшла до нас у складі Лаврентіївського літопису, написаного 1377 р.). Третя редакція «Повісті» датується 1117–1118 рр., її створив якийсь невідомий книжник з оточення князя Мстислава-Федора-Гаральда, сина Володимира Мономаха (дійшла до нас у складі Іпатіївського літопису початку XV ст.).

Дійові особи

Нестор (бл. 1056 – після 1114; чернець Києво-Печерського монастиря, письменник та агіограф, автор житій святих Феодосія Печерського, Бориса і Гліба, канонізований, мощі зберігаються в Ближніх печерах Києво-Печерської лаври); Сильвестр (?–1123; відомий давньоруський інтелектуал і церковний діяч, близький до Володимира Мономаха, ігумен Видубицького монастиря, з 1118 р. єпископ переяславський).

Передумови події

Коли саме на Русі почалося літописання – невідомо. Імовірно, це могло статися вже за часів князя Аскольда (версія М. Брайчевського), княгині Ольги чи Володимира. Уривки цих давніх літописів могли потім стати частиною «Повісті минулих літ». Дотепер серед науковців популярна гіпотеза академіка О. Шахматова, згідно з якою бл. 1037 (не пізніше від 1044 р.) було складено найдавніше Київське літописне зведення, що містило дані про початок історії Русі та її хрещення. Близько 1073 р. у Києво-Печерському монастирі було завершено Перше Києво-Печерське зведення, яке було укладено на основі давніх київських і новгородських літописів (автором зведення Шахматов вважав ченця Нікона). У 1093–1095 рр. на основі цього Першого Києво-Печерського зведення було укладено ще одне, яке у свою чергу стало основою для твору Нестора.

Хід події

Про власне написання Нестором літопису невідомо майже нічого, крім того, що невдовзі після смерті літописця про нього часто згадували саме як про автора «Повісті» (зберігся, наприклад, лист ченця Полікарпа до ігумена Акіндіна, де йдеться про літопис і його автора). Літопис охоплює часи від створення світу і потопу аж до 1110 р., з акцентом на історію Русі, яка виявляється вписаною в традиційну середньовічну біблійну схему світової історії. Джерелами літопису стали візантійські хроніки, більш давні літописи, народні перекази й легенди, а також усні свідчення очевидців недавніх тоді подій (зокрема, колишнього воєводи Яна Вишатича, який, ставши ченцем наприкінці життя, за власними словами Нестора, розповів чимало цікавого про походи на половців, християнізацію Русі тощо). Ймовірно, створення «Повісті» – твору, сповненого провіденціалістських мотивів, – розглядалося автором як «виправдання» себе і своїх співвітчизників перед Богом на майбутньому Страшному Суді й мало не стільки «наукове», скільки релігійне значення.

Наслідки події

«Повість минулих літ» стала початком літописання у східних слов’ян, попри свої неточності та сумнівні місця, дотепер зберігши значення безцінного і навіть унікального джерела з історії наших далеких предків. Вона стала зразком для наслідування іншими літописцями («життя» цього жанру виявилося напрочуд довгим – літописи писалися в Україні аж до XVIII ст.)

Історична пам’ять

Житіє Нестора увійшло до складу популярного збірника житій святих «Патерик Печерський» (видання 1661), згодом до збірника «Четьї-Мінеї» Д. Туптала (1705), але особливої популярності автор (упорядник?) літопису набув у другій половині XVIII ст. завдяки полеміці норманістів й антинорманістів щодо обставин заснування Київської Русі. Протягом наступних століть ця популярність тільки зростала: літописця за роботою зображували М. Антокольський та В. Васнецов, у СРСР та сучасній Україні на честь створення «Повісті» було випущено серії марок, ювілейні монети, встановлено пам’ятник Несторові поблизу стін Києво-Печерської лаври, його ім’ям названо орден Української православної церкви Московського патріархату, день його пам’яті – 9 листопада – в Україні оголошено Днем української писемності та мови. «Повість минулих літ» перекладено сучасною російською, українською, багатьма європейськими мовами.

Написання «Слова о полку Ігоревім»

Дата і місце

Дата і місце події спірні, ймовірно – 1185 р., іноді фігурують гіпотези про 1186–1187 рр. (але не пізніше, якщо не брати до уваги версію про підробку; сам рукопис датований XVI ст., перше видання 1800 р.); варіанти місця – міста Новгород-Сіверський, Київ тощо.

Дійові особи

Авторство «Слова» є дотепер нерозгаданим ребусом для істориків, філологів, аматорів XIX–XXI ст., котрі запропонували десятки імен потенційних авторів поеми. Серед найцікавіших, на нашу думку, є версія про авторство самого Ігоря Святославича (1151–1202; з Ольговичів, новгород-сіверський князь у 1180–1198 рр., чернігівський у 1198–1202 рр.), його дружини Єфросинії Ярославни (?–?; донька галицького князя Ярослава Осмомисла), сина Володимира Ігоревича (1170 – після 1211; путивльський князь до 1198 р., новгород-сіверський у 1198–1206 рр., галицький у 1206–1208, 1210–1211 рр.), шуряка Володимира Ярославича (1151–1199; нелюбий син могутнього батька, вигнанець, згодом галицький князь у 1187–1188, 1189–1199 рр., брат Єфросинії Ярославни, останній Ростиславич на галицькому княжому столі), київського боярина Петра Бориславича (?–?; за Б. Рибаковим – ще й автор «Київського літопису»), великого київського князя Святослава Всеволодовича (бл. 1123–1194; з Ольговичів, у 1164–1180 рр. чернігівський князь, був київським князем у 1174, 1176–1181, 1181–1194 рр., успішно боровся з половцями) чи навіть його доньки – Болеслави (?–?; дружина Володимира Ярославича Галицького), котрогось із інших Ольговичів чи Мономаховичів, невідомого народного співця (чи навіть двох), невідомого вцілілого дружинника князя Ігоря та ін. Проте звертання «братіє» до князів у тексті, так само як і язичницький компонент «Слова», часто виключає з кола потенційних «авторів» представників духівництва і «третього стану» Русі. Л. Гумільов вважав «Слово» твором XIII ст. Окремо слід розглядати гіпотезу, виниклу ще в XIX ст. (М. Каченовський, Л. Леже, у XX ст. – А. Мазон, О. Зимін, К. Трост, Е. Кінан) щодо розгляду «Слова» як підробки XVIII ст. Ця точка зору сьогодні є в цілому маргінальною і більшістю авторів не визнається, хоча спровоковані нею дискусії стали вельми корисними для дослідження цієї пам’ятки.

Передумови події

Загалом Ольговичі, і зокрема Ігор Святославич (за деякими даними, його мати була з половецького княжого роду), вели дуже гнучку політику щодо Степу та своїх суперників-Мономаховичів, часто вступаючи в союзи то з першими, то з другими. У 1180-х рр. Ігор Святославич кілька разів брав участь у походах на половців у складі княжих коаліцій, і як мінімум один раз (1180 р.) брав участь у княжій усобиці пліч-о-пліч зі своїм майбутнім переможцем, ханом Дніпродонецького об’єднання половців Кончаком. По суті, руський похід квітня – травня 1185 р. став епізодом у своєрідних відносинах Русі та Степу, позначених як військовими конфліктами, так і приреченістю на співіснування. Безпосередньою метою Ігоря було підвищення свого авторитету серед родичів та взяття здобичі, для чого прекрасно годився невеликий переможний похід проти хана Кончака, вже один раз серйозно розбитого в березні 1185 р. на річці Хорол об’єднаним руським військом. Похід відбувся в проміжку між 23 квітня – 12 травня (коли Ігоря було розбито і взято в полон з іще трьома руськими дрібними князями). Князь зумів утекти з полону і помиритися з Кончаком, одруживши сина з донькою хана. По гарячих слідах цієї загалом неординарної для Русі події (великі поразки від степовиків у цей час уже стали рідкістю) було створено «Слово».

Хід події

«Слово» є шедевром середньовічного руського та європейського епосу, містить велику кількість цінної інформації про світобачення руської освіченої людини кінця XII ст. Мета твору – заклик до єднання нащадків Рюрика. Ймовірно, воно було створене для виконання перед княжим зібранням з музичним супроводом (хоча існує версія про суто писемний характер твору). Композиційно твір складається з таких частин: заспів, оповідання про Ігорів похід, плача за загиблими і полоненими та оповідання про прихід половців на Русь, «золоте слово» князя Святослава Всеволодовича, плач Ярославни, історія втечі Ігоря з полону і його приїзду до Києва. Попри свій невеликий обсяг, твір має складну поетичну символіку, багато язичницьких мотивів і сюжетів, історичних даних, злободенних політичних моментів, кілька шедевральних ліричних фрагментів тощо.

Наслідки події

Імовірно, «Слово» є частиною цілого втраченого світу давньоруської епічної поезії – так званої «світської», «княжої» літератури. Очевидні впливи твору на пізніші епоси (наприклад, «Задонщину» XV ст.), важко переоцінити значення твору для становлення сучасної української та російської літератури XIX–XX ст. Власне політичні наслідки твору як заклику до єднання Русі перед зовнішньою загрозою невеликі – для половців цей тріумф став по суті останнім помітним успіхом у боротьбі з Руссю, на яку чекав прихід монголів.

Історична пам’ять

«Слово» сотні разів перекладалося мовами різних народів світу. Десятки поетів, письменників, художників, скульпторів, композиторів і музикантів світового значення черпали натхнення в його рядках (чого варті лише імена Т. Шевченка, І. Франка, В. Жуковського, К. Бальмонта, А. Майкова, Є. Євтушенка, М. Заболоцького, Я. Купали, Ю. Тувіма, Р. М. Рільке, В. Набокова, О. Бородіна, В. Васнецова, В. Сєрова, М. Реріха, І. Білібіна та ін.). У СРСР було створено цілу науку, яка займалася вивченням пам’ятки, святкувалися річниці її появи, їй присвячено тисячі наукових, науково-популярних, художніх праць. «Слово» широко відоме і в сучасній Україні.

Заснування Галицько-Волинської держави

Дата і місце

1199 р., Галич (сьогодні територія села Крилос неподалік міста Галич Івано-Франківської області).

Дійові особи

Роман Мстиславич (1150–1205; великий князь київський у 1204–1205 рр., князь новгородський у 1168–1170 рр., володимир-волинський у 1170–1187, 1188–1205 рр., галицький у 1188, 1199–1205 рр., з династії Рюриковичів, гілка київських Мономаховичів). Здібний політик і досвідчений воєначальник, борець за об’єднання Русі.

Передумови події

Галичина виділилася в окреме князівство ще наприкінці XI ст., набувши особливого розквіту за князювання Володимира Володаревича та Ярослава Осмомисла (XII ст.). 1199 р. помер останній представник місцевих Рюриковичів (так званої гілки Ростиславичів) – Володимир Ярославич (син великого Ярослава Осмомисла). Двоє його незаконних синів не могли претендувати на владу, проте факт одруження одного з них, Василька, з донькою волинського князя Романа Мстиславича, давав останньому певний ілюзорний зв’язок із попередньою династією галицьких володарів. Багата на поклади солі Галичина була перехрестям торговельних шляхів, являючи собою ласий шматок як для будь-якого руського князя, так і для Угорщини та польських князів. Тому було вкрай важливо, хто перший висуне претензії на галицький стіл і заручиться підтримкою могутнього і непокірного галицького боярства, а також міщан.

Хід події

Одразу після смерті Володимира Ярославича Роман із волинською дружиною й союзниками-поляками з’явився в Галичині, вимагаючи визнати його князем. Увійшовши до Галича, князь розправився зі своїми політичними опонентами (зокрема, з могутнього боярського роду Кормильчичів, частина яких була позбавлена земель і вигнана з Галичини). Дані про Романові репресії проти бояр містять як руські літописи, так і польські джерела. Пройшовши урочисту церемонію вокняжіння (очевидно, в кафедральному Успенському соборі Галича), Роман Мстиславич прийняв титул великого князя галицького, кинувши тим самим виклик князям київським і володимирським, і одружився з донькою візантійського імператора Ісаака II Ангела Анною-Оленою (літописи навіть звуть Романа «самодержцем», «царем Русі»). Наступні 6 років князь провів у війнах, захищаючи свою нову державу (провів низку успішних походів проти половців, ятвягів, з перемінним успіхом воював за Київ зі своїм давнім ворогом – Рюриком Ростиславичем і чернігівськими Ольговичами, неодноразово ставив Київ у залежність від своєї влади), переговорах (хоча відома оповідь В. Татищева і згодом М. Карамзіна про папське посольство до Романа, який відмовився прийняти католицтво в обмін на королівську корону і папську допомогу, ймовірно, пізніша вигадка), боротьбі з боярською опозицією з опорою на дрібне служиле боярство і мешканців міст.

Наслідки події

У результаті бурхливої діяльності Романа Мстиславича були створені передумови для нового об’єднання всіх південно-західних земель колишньої Кивської Русі в нове політичне ціле. Проте суб’єктивний чинник не вперше втрутився у згаданий процес – 1205 р. Роман здійснив похід до Польщі, раптово розірвавши союз із краківським князем Лешком Білим (ймовірно, мав місце новий союз Романа – з імператором Священної Римської імперії Філіппом IV Швабським, сином Барбаросси, як вважає Л. Войтович). Взявши кілька міст, Роман на чолі невеликого авангарду потрапив у засідку і загинув у бою 19 червня 1205 р. неподалік міста Завихост на Віслі, залишивши двох малих синів – Данила і Василька, котрим згодом доведеться відбудовувати майже з нуля батькову державу.

Історична пам’ять

Іпатіївський літопис містить цілий невеликий панегірик Роману, збереглася пам’ять про грізного об’єднувача Галичини і Волині і в фольклорі (він згаданий у гуцульських веснянках як архетип могутнього правителя). З іменем князя пов’язують прислів’я «He погнітивши бджіл, не їстимеш меду», «Романе, Романе! Погано живеш – Литвою ореш». На сюжет, пов’язаний із відкиданням Романом королівської корони від папи римського, існує відома балада О. Толстого «Роман Галицький» і картина М. Неврева. Як об’єднувач Русі-України, князь Роман вшанований у сучасних українських підручниках і популярній літературі.

Битва на Калці

Дата і місце

Дата і місце події спірні. Найпоширеніша сьогодні версія – 31 травня 1223 р., ще три дні тривала облога монголами табору київського князя. Місце – притоки річки Кальміус (можливо, річки Кальчик, Калець тощо) або, за іншою версією, береги річки Каратиш (Володарський район Донецької області).

Дійові особи

Монголи: нойон (воєначальник, князь) Джебе (прізвисько, монг. «Стріла», власне ім’я – Джиргоадай, 1181–1224 або 1225; талановитий монгольський полководець, переможець чжурчженів, каракитаїв та хорезмійців); багатур (монг. почесний титул) Субудай (1176–1248; один із найталановитіших монгольських полководців усіх часів, виграв 65 битв).

Русь і половці: великий князь київський Мстислав Романович Старий (?–1223; правив у Києві з 1214 р., походив зі смоленської гілки Мономаховичів, двоюрідний брат і союзник Мстислава Удатного); князь чернігівський Мстислав Святославич (?–1223; правив у Чернігові з 1216 р., з Ольговичів); Мстислав Мстиславович Удатний (?–1228; з Мономаховичів, у 1210–1225 рр. новгородський князь, у 1221–1227 рр. князь галицький, енергійний і загалом успішний полководець, 1221 р. розгромив угорців, міцно посівши княжий стіл у Галичі й віддавши доньку за Данила Галицького). Власними дружинами командували також: Данило Романович (1201–1264; у майбутньому князь галицький, тоді ж князь волинський, молодий і хоробрий воєначальник, велике майбутнє котрого як політика і полководця ще було попереду); Михайло Всеволодович (князь переяславський у 1206–1224 рр., новгородський у 1224, 1229 рр., чернігівський у 1224–1226, 1243–1246 рр., галицький у 1235–1236 рр., великий князь київський у 1238–1239, 1241–1246 рр., страчений за наказом Бату в Сараї, проголошений Російською православною церквою святим); також понад десяток князів, досвідчені воєводи Ярун, Семен Олуйович, Василько Гаврилович, Юрій Домажирич та Держикрай Володиславич. Половцями керували хани Котян Сутоєвич (?–1240; тесть Мстислава Удатного, 1240 р., тікаючи від монголів, переселився з 40 тис. половців до Угорщини, де був невдовзі убитий угорськими феодалами) та Бастий (?–?).

Передумови події

1220 р. у ході завоювання Чингісханом Хорезму розпочався похід Джебе та Субудая – далекий стратегічний рейд з метою глибокої розвідки. 1222 р. монгольські полководці розгромили грузинські війська, аланів та половців, змусивши останніх розпочати переговори про союз із Руссю. Котян попросив допомоги у свого зятя Мстислава Удатного, і той разом із великим київським князем Мстиславом ініціював велику княжу коаліцію. У квітні 1223 р. русько-половецьке військо зібралося біля Хортиці на правому березі Дніпра. Тут у ході переговорів руські князі вбили монгольських послів, зробивши війну неминучою. У 20-х числах травня передові загони Мстислава Удатного перейшли Дніпро і знищили невеликий монгольський авангард тисячника Гемябега, котрого стратили половці, союзні Русі, а 23 травня Мстислав Удатний переконав решту князів почати рішучий наступ углиб лівобережних степів, який тривав ще 8 днів.

Сили сторін обчислити непросто: фразу джерел про два тумени кінноти (підрозділи по 10 тис. воїнів кожен) у складі монгольського війська беруть зазвичай за основу під час підрахунку чисельності монголів (які, звісно, зазнавали втрат у ході кількарічного рейду, проте поповнювали свої лави за рахунок підкорених кочових племен та донських бродників). Цифри щодо чисельності русько-половецького війська взагалі коливаються від фантастичних 80 до більш імовірних 30 тисяч.

Хід події

31 травня 1223 р. русько-половецька армія вийшла на річку Калка, де відбувся запеклий авангардний бій. Передові полки Мстислава Удатного переправилися через річку і почали наступ, причому в авангарді йшли волинці Данила та Мстислава Німого, а також половці воєводи Яруна. Галицький князь не узгодив своїх дій із чернігівськими й київськими князями. Половці, котрі, ймовірно, виступали в ролі прикриття основних сил союзників, не встояли і почали тікати, і галицько-волинський корпус, що виконував роль авангарду союзного війська, почав самотужки відбивати атаки монголів – молодий Данило хоробро бився в перших лавах, діставши поранення в груди (родича врятував луцький князь Мстислав Німий). На допомогу йому прийшли чернігівці та сіверяни, серед яких особливо відзначився курський князь Олег Святославич. Проте Джебе та Субудаю вдалося переламати хід запеклої битви на свою користь, зрештою змусивши галицько-волинський та чернігово-сіверський корпуси тікати. Київський князь Мстислав Романович зі своїми турово-пінськими васалами просто не встиг вступити в бій, швидко укріпивши табір «у кам’янистому місці» на березі Калки. Монголи залишили частину війська стерегти Мстислава, розпочавши кількаденне переслідування відступаючих руських полків, наслідком чого став їхній розгром (врятувалася частина чернігово-сіверців і помітна кількість волинців і галичан, причому Мстислав Удатний, можливо, ускладнив своїм союзникам і без того непросте завдання щодо порятунку, знищивши за собою човни на Дніпрі). Доля киян і турово-пінців виявилася найтрагічнішою. Після триденної облоги їхнього табору вони стали жертвою обману з боку монголів та ватажка бродників Плоскині, котрий цілував хрест, аби запевнити русичів у тому, що монголи нададуть їм можливість виходу з табору. Результатом стала різанина воїнів і бояр і страта князів…

Наслідки події

Втрати руського війська були величезні – двоє з трьох фактичних головнокомандувачів (Мстислав Київський разом із двома турово-пінськими князями був страчений монголами, Мстислав Чернігівський з сином Василем і ще 4 князями загинули під час втечі), всього полягло 11–12 князів, десятки тисяч воїнів. Втрати монголів невідомі, але, зрозуміло, значно менші. Після своєї грандіозної перемоги Джебе і Субудай спробували підкорити Волзьку Булгарію, де зазнали єдиної відчутної в ході свого трирічного рейду поразки, повернувшись із рештою війська до Чингісхана. Для Русі Калка стала грізним попередженням, яке не було почуте – княжі чвари тривали, виснажуючи і без того помітно підірвані битвою ресурси князівств Південно-Західної Русі. Натомість зросла роль Північно-Східної Русі, князі котрої не брали участі в кампанії 1223 р., і Галичини, для якої найбільшим щастям став порятунок у битві її майбутнього короля Данила.

Історична пам’ять

Калка добре запам’яталася руським літописцям, що заклали традицію її сприйняття як трагічного апофеозу розбрату руських князів, результатом якого стала поразка в переддень монгольського нашестя. У такому ж ключі битва змальована у вітчизняній науково-популярній і навчальній літературі як радянських, так і сучасних часів, а також у літературі художній, як класичній (романи В. Яна), так і сучасній (твори В. Поротникова). Як і ще деякі вітчизняні поразки, подія є популярною серед фантастів, що пишуть у жанрі «альтернативної історії» (твори О. Миронова, В. Свержина та ін.). На гіпотетичному місці битви (заповідник Кам’яна Могила) встановлено пам’ятний хрест і споруджено каплицю. Щороку українські козацькі організації влаштовують тут свої фестивалі. Подія відображена в билинах.

Облога і взяття Києва монголами

Дата і місце

2 вересня – 19 листопада (або 6 грудня) 1240 р., Київ.

Дійові особи

Обороною Києва командував тисяцький (воєвода) Дмитро, щойно призначений намісником давньої столиці з волі князя Данила Галицького (біографія воєводи невідома). Нерідко його безпідставно ототожнюють із боярином Дмитром Єйковичем, котрого призначив намісником Києва у 1243 р. великий князь Володимирський Ярослав Всеволодович.

Монгольські війська очолювали принци-Чингізиди, діти синів Чингісхана: Бату (він же Батий, 1209–1256; здійснював загальне керівництво походом, будучи правителем улусу Джучі, котрий вже за нащадків Бату стане самостійною Золотою Ордою, керував завоюванням Волзької Булгарії, Русі, походом в Угорщину та Хорватію), Орда, Байдар, Кадан, Бучек, Бурі, Гуюк та Мунке, два останні – майбутні великі хани Монгольської імперії, правили відповідно в 1246–1258 та 1251–1259 рр.). Також двоє з найкращих монгольських полководців доби Чингісхана: Субудай (1176–1248; учасник всіх основних походів монголів, переможець у битві на Калці 1223 р., згодом відіграв головну роль у перемозі у вирішальній битві монголів з військом Угорського королівства на річці Шайо 1241 р.) та Бурундай (або Боролдай,? – 1262; розбив військо Північно-Східної Русі на річці Сіть 1238 р., брав активну участь в угорській кампанії монголів та боях проти Данила Галицького, Польщі та Литви наприкінці 1250-х рр., був намісником найзахіднішої частини улусу Джучі – подніпровських степів).

Передумови події

Взяття Києва було важливим епізодом у ході Великого західного походу монголів, котрі, пройшовши широким фронтом по Північно-Східній Русі, серією нападів на міста Південно-Західної Русі розгромили Чернігівське та Переяславське князівства (1239 р.). Імовірно, навесні наступного року Бату відіслав частину військ до Монголії, поповнившись за рахунок половців та поволзьких народів (передусім частини мордовських племен). Наступною жертвою монголів стали землі Данила Галицького. Монголи форсували Дніпро південніше від Києва, після чого воїни Бату спустошили Поросся – основну територію васальних щодо Русі племен чорних клобуків. Для атаки на Київ були зібрані практично всі наявні сили – за різними оцінками, від більш реалістичних 40 до малоймовірних 120 тис. воїнів. Населення Києва, за оцінками сучасних істориків (П. Толочко та ін.), становило 40–50 тис. осіб, з них 5–8 тис. могли тримати в руках зброю. Чисельність дружинників князя Данила Галицького, залишених у місті, та київського боярства навряд чи була великою – можливо, до 1 тис. осіб.

Хід події

Хронологія подій спірна. Ще 1238 р. Мунке здійснив розвідку, запропонувавши місту піддатися монголам, але тодішній київський князь, учасник битви на Калці і майбутній мученик за віру, Михайло Всеволодович убив монгольських послів і втік до Угорщини. Імовірно, у вересні 1240 р. до Києва прорвався монгольський корпус, що блокував підходи до міста, поки Субудай та інші полководці громили укріплені лінії Поросся. Справжня облога почалася з підходом до Києва основних сил Бату (можливо, в листопаді 1240 р.). Літописи неоднозначно оцінюють, скільки тривала активна фаза облоги й штурму – в будь-якому разі, основний удар монголів було спрямовано на південні, так звані Лядські ворота (район нинішнього майдану Незалежності), де каменемети зрештою пробили верх стіни. Основною надією киян був знаменитий Ярославів вал – стіни, що сягали 12 метрів заввишки і 20 завширшки, а також рови та надовби перед валом. Укріплення в центрі Києва (давнє «місто Володимира») були не такими потужними, до того ж вони, напевне, були частково розібрані в попередні часи. Зважаючи на малу кількість важкоозброєної дружини, основну масу захисників становили незахищені обладунками ополченці, озброєні списами, сокирами, булавами, луками (під час розкопок Києва і міст Поросся знайдено величезну кількість руських і монгольських стріл), рідше мечами та шаблями. Монголи традиційно мали велику кількість легкої кінноти-лучників, але разом із тим у війську були й загони важкоозброєних дружинників-нукерів. Ключову роль у штурмі міст часто відігравали важкі катапульти («пороки» в літописі), які споруджували перед штурмом, а також набрані в знищених раніше містах і селах полонені – «облоговий натовп» (монг. «хашар»), котрий ішов у перших лавах штурмувальників і зазнавав величезних втрат.

Почався штурм, котрий тривав як мінімум два дні (за іншою версією, 19 листопада монголи взяли «місто Ярослава», а 6 грудня остаточно заволоділи центром княжого Києва, «містом Володимира»). Про відчайдушний опір киян свідчать і літописи, і результати розкопок – бій тривав не лише на стінах, а й на вулицях та в будинках. Останнім місцем спротиву киян стали барикади в частині «міста Володимира» біля Десятинної церкви (була зруйнована чи то через велику кількість тих, хто намагався врятуватися на хорах церкви, чи то через обстріл з каменеметів), а також, можливо, інші кам’яні храми (наприклад, собор Святої Софії, Трьохсвятительська церква тощо).

Наслідки події

Переважна частина оборонців та мешканців Києва загинула (це підтверджують моторошні археологічні знахідки братських могил тисяч киян, виявлені ще в XIX ст.), в полон було взято пораненого Дмитра (помилуваний), та, можливо, частину ремісників. 1245 р. місто стояло в руїнах (папський посланець Д. де Плано Карпіні згадує про 200 вцілілих будинків). Падіння Києва, який згодом остаточно втратив своє значення символу єдності Русі після переїзду митрополита Максима 1299 р. до Володимира, стало трагічним символом початку нової, вкрай неоднозначної для Південно-Західної Русі доби залежності від Монгольської імперії. Втрати монголів невідомі, можливо, значні – кілька тисяч осіб, але вони все ж не завадили Бату продовжити успішний для монголів похід проти Галицько-Волинської Русі, Угорщини та Польщі.

Історична пам’ять

Загибель давньої столиці оплакана руськими літописцями, протягом кількох наступних століть мандрівників вражали руїни київських соборів, що нагадували декому з них руїни Трої. Героїчна оборона Києва знайшла своє відображення в публіцистиці, літературі (роман В. Яна «Батий»), мистецтві часів Російської імперії, СРСР, сучасної Росії та України як символ сили російського (або, відповідно, українського) духу (виявом чого стали картини В. Шаталіна, К. Фадєєва, пам’ятний хрест захисникам Києва біля стіни Десятинної церкви, сучасні проекти відбудови самої церкви, жвавий інтерес істориків-реконструкторів тощо).

Битва під Ярославом

Дата і місце

17 серпня 1245 р., поблизу міста Ярослав (нині Підкарпатське воєводство, Польща).

Дійові особи

Військо Галицько-Волинської Русі: князь галицький Данило Романович (1201–1264; князь волинський у 1211–1264, галицький у 1238–1264 рр., київський 1240 р., після 1253 р. король Галицько-Волинського королівства, походив із роду київських Мономаховичів, син Романа Мстиславича, найвидатніший правитель Галичини та Волині, засновник нового європейського королівства, талановитий політик і успішний полководець, вів успішні війни проти інших Рюриковичів, Польщі, Литви, Угорщини, Монгольської імперії, ятвягів тощо); князь волинський Василько Романович (1203–1269; волинський князь у 1231–1269 рр., брат і багаторічний надійний союзник Данила); княжич Лев Данилович (1228–1301; у майбутньому князь галицький і король Русі, під Ярославом, імовірно, командував полком); двірський Андрій (?–?; часто згадується в літописі як один із найкращих полководців Данила); белзький князь Всеволод Олександрович та ін.

Військо супротивників Данила: князь Ростислав Михайлович (1219–1264; з Ольговичів, племінник Данила Галицького по матері, зять Бели IV, у 1230–1231 рр. новгородський князь, у 1236–1238 рр. галицький князь, багаторічний претендент на галицький княжий стіл, часто посідав і втрачав різноманітні княжі столи на Русі та Балканах); бан Фільній (?–1245; старий досвідчений полководець угорського короля Бели IV, керував багатьма походами угорських військ у Галичину за часів молодості Данила Галицького, особистий ворог князя); сандомирський воєвода Флоріан Войцехович (?–?; воєначальник польського князя Болеслава V Сором’язливого); галицький боярин Володислав Юрійович (?–1245; іноді його ототожнюють з керівником боярської опозиції часів юності Данила Галицького, Володиславом Кормильчичем).

Передумови події

На початку 1240-х рр. галицька боярська опозиція знову розпочала відкриті виступи проти князя Данила. Претендентом на галицький княжий стіл виступив племінник князя, Ростислав Михайлович, який заручився підтримкою угорського короля Бели IV та краківського князя Болеслава Сором’язливого. Об’єднане військо Ростислава, галицьких бояр, угорців і поляків улітку 1245 р. взяло Перемишль і почало облогу добре укріпленого Ярослава, залога котрого не змогла самотужки прорвати кільце облоги (Ростислав відбив спробу вилазки і спорудив укріплення навколо міста для облоги). Впевнений у своїй перемозі, юний племінник Данила навіть влаштував під стінами обложеного міста лицарський турнір, де дістав вивих плеча під час двобою. Довідавшись про стан справ, Данило і Василько Романовичі вирушили з Волині до Ярослава, спішно збираючи сили і пославши по допомогу до литовського князя Міндовга та давнього союзника з Польщі – мазовецького князя Конрада (допомога від цих володарів прийшла, але трохи запізно, коли битва вже закінчилася). Виславши вперед авангард під командуванням двірського Андрія, Романовичі швидким маршем пішли до Ярослава. Сили сторін порахувати непросто – битва явно була доволі масштабною за мірками Середньовіччя, у ній брали участь декілька тисяч важкоозброєних дружинників-лицарів з боку Романовичів (Л. Войтович вважає, що Данило взагалі міг виставити в поле до 3 тис. власних дружинників плюс дружини Василька, белзького князя, а також піші воїни та легкокінні половці, про яких згадує літопис. Загальну мобілізаційну спроможність земель Данила Л. Войтович оцінює 30 тис. піших і кінних воїнів, але ясно, що лише якась частина з цього числа могла бути присутня під Ярославом), не меншою була кількість подібних же воїнів-професіоналів з боку Ростислава і його союзників. Намагання Данила заручитися підтримкою союзників свідчить, що війська були зіставимими за чисельністю і Данило як розумний полководець хотів звести ризик у вирішальній битві до мінімуму.

Хід події

Загроза втрати важливого міста змусила Данила діяти надзвичайно рішуче. Перейшовши Сян і вишикувавши військо в кілька полків, князь розпочав бій навальним наступом. За логікою княжих часів, Данило очолював чоло (центр), Василько – також вельми престижне праве крило, Лев – ліве, авангардом командував Андрій. Його вороги, можливо, мали такий самий розчленований бойовий порядок. У центрі явно стояв Ростислав, бо йому як формальному головнокомандувачеві личило стати лише в одному місці – навпроти ворожого князя, тобто свого дядька, Данила. Зліва – поляки Флоріана Войцеховича, оскільки з ними бився Василько. Праве крило могли становити галицькі бояри-вигнанці або частина угорців. Досвідчений Фільній очолював резерв – засадний полк, сподіваючись, що гарячі русичі швидко виснажаться внаслідок свого нестримного наступу і настане слушний час для вирішального удару. Можливо, дещо темний, але докладний і цікавий опис битви літописцем треба розуміти так: першими в бій вступили авангард Данила на чолі з Андрієм і ворожий центр – гарячий Ростислав Михайлович кинувся на ворога, перейшовши глибокий яр. Сутичка була жорсткою й затятою, Данило кілька разів надсилав своєму полководцеві підкріплення, оскільки Ростислав почав брати над ним гору і частина авангарду відступила до берега Сяну. Тим часом Василько на своєму фланзі зав’язав бій із польськими лицарями, що йшли в бій, грізно співаючи традиційну «Богуродзіцу», і хід бою тут довго залишався неясним. Далі сталася центральна в історії Ярославської битви подія – Данило разом із якоюсь частиною війська, кількома боярами і сином Львом зумів прорватися через ворожий фронт (чи таки здійснив фланговий обхід?) і напасти на ворожий резерв – засадний полк здавна ненависного князеві бана Фільнія. Попри величезний ризик володар Галичини бився на списах з охороною Фільнія, ледь не потрапив до бана в полон, чому завадила атака Льва Даниловича, котрий, захищаючи батька, зламав об міцні обладунки угорського воєначальника свій спис. Повторна кінна атака воїнів і бояр Данила розметала угорський полк, Фільній кинувся тікати і був згодом узятий у полон. Тріумфуючи, Данило розірвав угорський прапор, що призвело до падіння моралі у війську Ростислава, який, можливо на той момент уже прагнув вважати себе переможцем. Втеча племінника не могла заспокоїти князя Данила – неясною залишалася доля бою на фланзі Василька. Проте і там Романовичам пощастило: Василько особисто повів воїнів в атаку, і польські лицарі кинулися тікати. Ворога переслідували половці.

Наслідки події

Результатом битви став остаточний розгром галицької боярської опозиції, зміцнення внутрішнього миру та міжнародного престижу Галицько-Волинського князівства, переорієнтація відносин Данила і Бели IV на стримано-дружні та остаточна втрата Ростиславом Михайловичем шансів претендувати на галицький стіл. Щоправда, це не завадило племіннику Данила Галицького стати самопроголошеним болгарським царем (помер у Белграді 1264 р.).

Історична пам’ять

Битва відносно добре відома в сучасній Україні, оскільки асоціюється у шкільному варіанті історії України з перемогою українського війська над іноземними загарбниками, а її герої Данило Галицький і Лев Данилович є одними з найпопулярніших вітчизняних історичних персонажів, особливо в Західній Україні (пам’ятники у Львові, Галичі, Володимирі-Волинському). На честь князя названо високу урядову нагороду, знято кінофільм та ще в 1940-х рр., коли Данило асоціювався із «загальноруським» періодом вітчизняної історії, написано роман (автор – О. Югов).

Литовсько-польська доба та козацькі війни

Битва на Синіх Водах

Дата і місце

Ймовірно, вересень – грудень 1362 р. (менш вірогідно – 1363 р.). Можливе місце – район великого городища поблизу села Торговиця на берегах річки Синюха, Новоархангельський район Кіровоградської області.

Дійові особи

Литовсько-руським військом командував великий князь литовський Ольгерд (Альгірдас) Гедимінович (1296–1377; княжив з 1345 р., один із найвидатніших правителів Литви, перетворив її на величезну державу за рахунок приєднання земель сучасної України, частково Росії). Окремими полками командували його племінники, сини Коріата Гедиміновича – Олександр (?–1380), Костянтин (?–1389), Юрій (?–1387) і Федір (?–1414).

Татарським військом командували троє «цариків» (можливо, принців-Чингізидів) – Хачибей (Хаджі-бей, Качибей), Котлобуга і Бекер, а також воєначальник («солтан») Димейтер (Димитр). Через те що подія припадає на час погано висвітленої у джерелах «великої замятні» в Золотій Орді, є чимало припущень про те, ким могли бути вищезгадані ординські правителі. Зокрема, це могли бути хани трьох причорноморських орд, татарські правителі з Криму, намісники котрогось із золотоординських ханів. Через його ім’я Димейтера часто вважають християнином, іноді ототожнюючи з правителем християнського князівства Феодоро в Криму; можливо, справжнім іменем султана було Темір. Про Бекера взагалі часто забувають – він згаданий лише в одному джерелі.

Передумови події

Після вбивства 1359 р. непопулярного хана Бердибека в Золотій Орді – найпотужнішій державі регіону – почалася так звана «велика замятня», більш ніж 20-річна боротьба за владу. Паралельно ішов процес посилення Великого князівства Литовського, котрим керував голова роду Гедиміновичів Ольгерд. Імовірно, похід Ольгерда в степи був пов’язаний із боротьбою за престол в Орді, в іншому випадку навряд чи литовсько-руське військо наважилося б на таку далеку степову експедицію. Чисельність литовського війська підрахувати складно, вона могла сягати кількох тисяч воїнів-професіоналів. Татарське військо, можливо, не надто переважало литовсько-руське за чисельністю.

Хід події

Можливо, фланги литовсько-руського війська спиралися на якісь природні перепони, що не дало змоги татарам здійснити обхідний маневр. Татари намагалися обстрілом із луків розладнати бойові порядки литовського війська, але зробити це їм не вдалося, натомість арбалетники Коріатовичів завдали кочівникам значних втрат. Долю битви вирішив фронтальний удар литовсько-руської кінноти, що прорвала татарський центр і змусила кочівників тікати.

Наслідки події

У битві та під час втечі загинуло чимало татарської знаті (мурз та уланів), доля «цариків» та Димейтера спірна (за М. Стрийковським, вони теж загинули). Литовці взяли великі трофеї у трьох татарських таборах. Втрати переможців невідомі. Результатом битви стало приєднання до Великого князівства Литовського Поділля, закріплення влади над Київським князівством (можливо, приєднане дещо раніше або навіть помітно пізніше). Уявлення про цілковите скидання внаслідок битви «ненависного золотоординського іга з українських земель» є перебільшеним і не надто об’єктивним. У суто військовому плані це фактично перша значна перемога військ Великого князівства Литовського над татарами в умовах степу.

Історична пам’ять

Пам’ять про битву надзвичайно актуалізована в сучасній Україні та почасти в Литві (планується урочисте святкування 650-ї річниці), битва та її герої стали персонажами науково-популярних та художніх книг, картин (дилогія В. Рутківського «Сині води», картина литовського художника Г. Казимірєнаса). У більшості сучасних українських науково-популярних праць, підручників та художніх творів подія зображена як «українське Куликове поле», визначальна віха в європейському (а не азійському, репрезентованому татарами) виборі українського історичного шляху.

Кревська унія

Дата і місце

14 серпня 1385 р., замок Крево (поблизу села Крево Сморгонського району Гродненської області, Білорусь).

Дійові особи

Польські шляхтичі – посланці Єлизавети Котроманич (вона ж Єлизавета Боснійська, 1339–1387; донька боснійського князя, вдова короля Угорщини і Польщі Людовіка Анжуйського, фактична регентка Угорщини і Польщі в 1382–1384 рр., талановита жінка-політик з трагічною долею, вбита в ході феодальної війни в Угорщині) та її молодшої доньки Ядвіги (1373–1399; з 1384 р. коронована як король (!) Польщі, добре освічена набожна правителька, відновила Краківську Академію, дотепер популярна в Польщі, у 1980-х рр. католицькою церквою визнана святою).

Представники литовської правлячої династії Гедиміновичів: Ягайло (1351–1434; великий князь литовський у 1377–1381 рр., 1382–1386 рр. і польський король у 1386–1434 рр., володар та спадкоємець Русі); його рідні брати Скиргайло (1354–1397; у 1386–1392 рр. великий князь литовський, у 1395–1397 рр. князь київський, найближчий помічник і союзник Ягайла); Корибут-Дмитро (1358 – після 1404; у 1386–1392 рр. князь чернігівський, новгород-сіверський, предок князів Вишневецьких, Збаразьких, Сангушків, Чорторийських, Корецьких та ін.); Лугвен (1360 – після 1431; талановитий полководець, учасник багатьох битв проти Тевтонського ордену та шведів); двоюрідний брат вищезгаданих Гедиміновичів Вітовт Кейстутович (бл. 1350–1430; великий князь литовський у 1392–1430 рр., наймогутніший правитель Великого князівства Литовського, попри союз із Польщею вів самостійну політику, спрямовану на об’єднання значної частини Східної Європи під егідою Литви, успішний полководець).

Передумови події

Після смерті короля Угорщини та Польщі Людовіка (Лайоша) Анжуйського 1382 р. його доньки Марія та Ядвіга залишилися основними спадкоємицями відповідно угорського та польського престолів. 1284 р. Ядвігу було урочисто короновано в Кракові як повноправного короля (а не королеву, за середньовічним правом – особу другорядну) Польщі, проте за тогочасними уявленнями правительці був потрібен чоловік (попри той факт, що Ядвізі було заледве 12 років). Першим претендентом на руку Ядвіги став син австрійського герцога Леопольда Габсбурга Вільгельм, котрий влітку 1385 р. прибув до Кракова і був заручений з Ядвігою. Проте дуже швидко польські магнати з Малопольщі (Спитко з Мельштина, Ян з Тарнува, Ян Тенчинський та ін.) знайшли вигіднішого претендента на руку правительки – литовського великого князя-язичника Ягайла, котрий висловив наміри прийняти католицтво і охрестити Литву, поставивши її в політичну залежність від Польщі. Майбутній союз Польщі й Литви був спрямований перш за все проти сильного спільного ворога – Тевтонського ордену. Після гучного скандалу Вільгельм поїхав додому, австрійці розпустили чутки про те, що шлюб між їхнім спадкоємцем і Ядвігою вже відбувся де-факто, а польська делегація вирушила до замку Крево, де перебував Ягайло зі своїми родичами.

Хід події

Власне в замку Крево відбувся тільки перший раунд переговорів, що увінчався підписанням хартії (документа), в якій Ягайлові було обіцяно руку Ядвіги і польську корону, натомість литовський великий князь обіцяв хреститися сам зі своїми братами і народом, знищити язичницькі святилища, звільнити всіх християнських полонених, що утримувалися в Литві, заплатити Вільгельму Габсбургу 200 тис. флоринів відступного, повернути Польщі всі втрачені у війнах останнього часу землі (включно з частиною Галичини, приєднаною колись Людовіком до Угорщини), і – найбільш спірний пункт – «приєднати (лат. applicare) литовські й руські землі до Польської Корони». Останній термін польські й литовські історики різних часів трактували вкрай різноманітно – від васальної залежності Литви щодо Польщі (що малоймовірно) до типової персональної унії незалежних держав, пов’язаних лише особою спільного правителя. На документі стоять печатки лише литовської сторони – Ягайла, Скиргайла, Корибута, Лугвеня та Вітовта.

Наслідки події

Після підписання унії Ягайло переїхав до Кракова, де того ж року був коронований як король Польщі по праву одруження, відвоював в угорців обіцяні полякам у Крево землі, наступного року придушив заколот родичів, нашвидкуруч охрестивши своїх земляків, і залишив у Литві великим князем свого брата Скиргайла. Проте невдоволення литовців і русинів унією призвело до громадянської війни в Литві, яку 1392 р. виграв Вітовт, котрий став союзником і лише формально «молодшим братом» Ягайла. Проте попри всі намагання Вітовта якомога сильніше унезалежнити Литву, доля цієї країни була відтепер тісно пов’язана з долею Польщі, в якій аж до 1569 р. правила започаткована Ягайлом (і, за іронією долі, не Ядвігою, а четвертою дружиною короля, красунею русинкою Софією Гольшанською) династія Ягеллонів.

Історична пам’ять

Сюжети, пов’язані з унією, були і є більш популярними для поляків, ніж для литовців чи українців. У Кракові встановлено пам’ятник Ядвізі та Ягайлу, покликаний увічнити саме цей історичний епізод. У Білорусі 2005 та 2001 р. відбувалися регіональні арт-фестивалі, присвячені події, розпочато консервацію сильно потерпілого в ході воєн XX ст. Кревського замку. Не надто відома подія в сучасній Росії (можна згадати хіба що роман Д. Балашова, присвячений їй).

Битва на Ворсклі

Дата і місце

12 серпня 1399 р., десь на берегах Ворскли (точне місце спірне, можливо, поблизу селища Котельва).

Дійові особи

Великий князь литовський Вітовт Кейстутович, до 50 князів з роду Гедиміновичів і Рюриковичів, серед яких слід відзначити князя полоцького Андрія Ольгердовича (?–1399; герой битви на Куликовому полі); його брата князя брянського Дмитра Ольгердовича (?–1399; пращур князів Трубецьких, герой битви на Куликовому полі); онуків Гедиміна – трьох князів із Волині Дмитра, Семена та Гліба Коріатовичів (перший із яких нині часто ототожнюється з головним героєм битви на Куликовому полі, звитяжним командиром засадного полку Дмитром Боброк-Волинським). Польським військом, надісланим на допомогу Вітовту, командував воєвода краківський Спитко з Мельштина (1364–1399; герб «Леліва», з 1395 р. правитель Поділля); загоном тевтонських лицарів – комтур Тевтонського ордену з міста Растенбург Томаш Шурвілло (?–1399); молдавським загоном – господар Молдавії Стефан I (правив у 1394–1399 рр.). Разом із Вітовтом пішов у рідні степи й головний винуватець битви – хан Тохтамиш (?–1406; Джучид, у 1381–1395 рр. правитель відновленої Золотої Орди, союзник і згодом ворог Тамерлана, у 1395–1398 рр. хан Криму, вбитий Єдигеєм або його сином Нур ад-Діном) та його син Джелаль-ад-Дін (?–1413; згодом учасник Грюнвальдської битви на боці Литви).

Військом Золотої Орди формально керував хан Темір-Кутлук (?–1399; хан у 1395–1399 рр., Джучид, імовірно, племінник видатного ординського правителя Урус-хана). Але справжньою надією татар був грізний виходець із племені мангіт, беклярбек («бек над беками») і засновник Ногайської Орди, а в 1393–1413 рр. фактичний правитель улусу Джучі, Єдигей (Ідукай, 1340-ті – 1419; видатний політик і полководець, то союзник, то ворог Урус-хана, Тимура, Тохтамиша, сам не будучи Чингізидом, нерідко міняв своїх підставних ханів-Чингізидів на престолі Золотої Орди).

Передумови події

Після кількаразового розгрому Тимуром Золотої Орди, котру очолював Тохтамиш, здавалося, що степова імперія не виживе. Проте її вдалося відродити ватажкам племен зі східних улусів, серед яких був Єдигей, котрий, ще на початку 1390-х рр., зрадивши Тохтамиша, проголосив ханом Темір-Кутлука. На 1399 р. саме Темір-Кутлук та Єдигей взяли гору в Золотій Орді, змусивши Тохтамиша з кількома тисячами його прибічників утекти в Литву до Вітовта. По суті Тохтамиш визнав Вітовта номінальним верховним правителем більшої частини Східної Європи, зокрема Московського князівства, Новгорода, Твері та Рязані, за що литовський князь мав допомогти хану повернути престол в Орді. Вітовт уклав також тимчасовий союз із Тевтонським орденом. Переговори з Темір-Кутлуком, котрий вимагав видачі Тохтамиша, провалилися, і Вітовт рушив у степи з небаченим для тих часів військом. Його розміри оцінюють дотепер по-різному, найбільш реалістичною видається оцінка сучасних польських істориків: до 38 тис. кінного та пішого війська. Військо Вітовта мало 15 бомбард. Золотоординське військо взагалі важко обчислити, проте чисельність 90–100 тис. воїнів Єдигея і Темір-Кутлука, на нашу думку, завищена. Ясно одне: Темір-Кутлук мав, можливо, дещо менше воїнів, ніж Вітовт, тому для нього було життєво важливо дочекатися підходу військ Єдигея.

Хід події

Битві передували кількаденні переговори Вітовта та Темір-Кутлука, в ході яких хан навіть погодився… визнати литовського великого князя своїм зверхником. Проте ситуація змінилася з прибуттям до ординців сильного підкріплення на чолі з Єдигеєм, котрий по суті став головнокомандувачем війська кочівників. Про хід битви з джерел відомо небагато – усі існуючі в історичній літературі описи є спробами реконструкції. Схоже, битва почалася вдень, десь після полудня, причому литовці займали обидва береги Ворскли (переправу стеріг загін поляків), і тривала до настання темряви. Обстріл татар із рушниць і бомбард тевтонцями та поляками виявився малоефективним, але ординці могли вдатися до удаваного відступу, що, вочевидь, спричинило серію непідготовлених атак з боку окремих частин війська Вітовта. Вирішальну роль, напевне, відіграли елітні війська Єдигея, який, як і його суперник, брав особисту участь у битві. Усі джерела наполягають на тому, що наприкінці бою окремі частини литовсько-руського війська билися в оточенні й прорватися вдалося небагатьом. Величезні втрати військ Вітовта в командному складі свідчать про довге й успішне переслідування Єдигеєм розбитого ворога (за джерелами – аж до стін Києва, котрий заплатив татарам викуп).

Наслідки події

Розгром війська Вітовта в одній із найбільших у європейській історії XIV ст. битв був жахливий: за найобережнішими оцінками, загинуло чи потрапило в полон більш ніж половина його війська (значну частину тих, хто врятувався, становили татари Тохтамиша, що першими втекли з поля бою), серед яких були господар Стефан I, комтур Шурвилло, Спитко з Мельштина, князі Андрій та Дмитро Ольгердовичі, Дмитро Коріатович, а загалом, за різними джерелами, – від 50 до 74 князів та видатних представників боярських родів. Вітовту, Тохтамишу та Джелаль-ад-Діну вдалося врятуватися. Єдигей та Темір-Кутлук втратили значно менше. Наслідки битви для Східної Європи були значні, але суперечливі: блискучий полководець і політик Єдигей зміцнив на якийсь час становище Золотої Орди, яка по суті розпалася вже в першій половині XV ст., породивши нові державні утворення (Кримське, Казанське, Астраханське, Сибірське ханства, Ногайська Орда тощо). Зазнали краху честолюбні плани Вітовта стати гегемоном Східної Європи, розірвавши нерівноправний союз із Польщею, та Тохтамиша – повернутися у «велику політику». Стратегічно у виграші опинився головний конкурент Литви у справі збирання земель Київської Русі – Москва. Битва ненадовго, але помітно послабила мілітарну потужність руських земель під владою Литви.

Історична пам’ять

Князь Вітовт завжди був і є одним із найпопулярніших історико-фольклорних персонажів литовців і білорусів, йому присвячені рукописні панегірики й середньовічні народні пісні, в яких згадується і його важка і, попри поразку 1399 р., загалом таки успішна боротьба з татарами. В Україні пам’ять про велику й трагічну битву останнім часом також помітно актуалізувалася, особливо у зв’язку з відзначенням її 600-річчя та 610-річчя; проводяться фестивалі з залученням істориків-реконструкторів, лицарські турніри, є помітна реакція в пресі, битва добре відома зі шкільних підручників.

Грюнвальдська битва (битва під Танненбергом)

Дата і місце

15 липня 1410 р., територія між селами Грюнвальд, Танненберг (нині Стембарк) і Людвігсдорф (нині Лодвігове), сьогодні Острудський повят Вармінсько-Мазурського воєводства, Польща.

Дійові особи

Найдосвідченішим командувачем союзного війська був великий князь Литви Вітовт, польським контингентом командував його двоюрідний брат король Польщі Ягайло, помітними фігурами в литовському війську були князі Лугвен Ольгердович (після 1356–1431; у 1389–1392 рр. княжив у Новгороді, 1404 р. приєднав до Литви Смоленськ, у 1392–1431 рр. князь мстиславльський) та Сигізмунд Корибутович (бл. 1395–1435; племінник Свидригайла, активний учасник гуситських воєн, двічі ставав чеським правителем, досвідчений полководець, переможець католицьких хрестоносців у битві під Устєм-над-Лабєм 1426 р.). Союзними Вітовту татарами командував Джелаль-ад-Дін (бл. 1380–1413; син хана Золотої Орди Тохтамиша, можливо, вбив під Грюнвальдом Ульріха фон Юнгінгена, у 1412–1413 рр. хан Золотої Орди, вбитий родичами).

Військом Тевтонського ордену командували великий магістр Ульріх фон Юнгінген (1360–1410; у 1404–1407 рр. великий маршал, з 1407 р. великий магістр ордену, гарний воїн і нерозважливий політик); великий маршал Фрідріх фон Валенрод (?–1410; у 1407–1410 рр. великий маршал, тобто «міністр оборони». Тевтонського ордену); великий комтур Куно фон Ліхтенштейн (бл. 1360–1410; у 1392–1396 рр. комтур Рагнітський, у 1402 р. комтур Меве, з 1404 р. великий комтур ордену, відав економікою, внутрішнім порядком на землях ордену, уславлений фехтувальник). У битві на боці польсько-литовського війська брали участь також знаменитий у майбутньому полководець чеських гуситів Ян Жижка (1360–1424), найуславленіший польський лицар Середньовіччя Завіша Чорний (1379–1428) та ін.

Передумови події

Давнє протистояння Тевтонського ордену з язичниками Східної Європи (балтськими племенами пруссів і литовців), що почалося ще в XIII ст., спричинило завоювання й асиміляцію орденом прусських земель (остаточно в 1280-х рр.) і загрожувало етнічній і культурній самобутності литовців, котрі майже сто років з великими жертвами чинили опір натиску ордену. У 1381–1384 рр. орден змусив Литву поступитися частиною корінних литовських земель – Жемайтією, не визнавши факту хрещення Литви Ягайлом 1385 р. З Польщею в ордену були територіальні суперечки і боротьба за контроль над виходом до Балтійського моря річками Пруссії й Померанії. У травні 1409 р. почалися повстання на території підлеглої ордену Жемайтії. Їх одразу підтримала Литва, а згодом і Польща; у відповідь на це фон Юнгінген оголосив обом країнам війну. На якийсь час війну вдалося припинити за посередництвом чеського короля Вацлава IV, проте влітку 1410 р. війна відновилася з нових нападів литовців на землі ордену. Водночас обидві сторони збирали сили: орден зібрав велике військо – 11–27 тис., ядром якого була уславлена важка кіннота, найманці й добровольці з Європи, а також кілька великих бомбард – тогочасної військової новинки, проте сили Литви і Польщі були більшими (16–39 тис., за різними підрахунками, відома точно лише одна кількість кінних хоругов – 51 у тевтонців, 50 у поляків і 40 у литовців). Власне лицарів ордену в битві було до 450 осіб, вони виконували командні функції. У складі обох військ були чехи, німці, поляки, на боці Литви і Польщі билися більш ніж тисяча татар Джелаль-ад-Діна. Основу війська союзників становили поляки, білоруси, литовці, українські землі також виставили до союзного війська як мінімум 12 хоругов (львівська, перемишльська, холмська, галицька, три подільські, ярославська, київська, кременецька, стародубська, чернігово-сіверська князя Сигізмугда Корибутовича), насправді їх могло бути більше, проте не всі «руські» хоругви Вітовта названі в джерелах за іменами, що були на їх чолі (тому ці хоругви не ідентифіковані).

Хід події

Битва почалася вранці 15 липня на полі, обраному орденом. До бою кожен із командувачів готувався по-своєму: Юнгінген укріплював позицію, розставляючи артилерію й арбалетників, Вітовт надихав війська і рвався в бій, а Ягайло плакав, молився і посвячував у лицарі молодих воїнів. Орденці були вишикувані в дві лінії, праворуч Ліхтенштейн, ліворуч – Валенрод. У резерві – 16 хоругов великого магістра. Союзники з огляду на чисельну перевагу мали три лінії, праворуч – литовське військо Вітовта, ліворуч – поляки Ягайла. Аби спровокувати союзників на необдуману атаку, великий магістр надіслав Ягайлу і Вітовту два мечі з явним натяком, що його ворогам бракує зброї чи мужності. Вітовт першим повів у бій литовську кінноту і татар. Залпи німецьких бомбард були неточними, і литвини близько години люто билися проти військ Валенрода. Важче озброєні тевтонці зуміли переламати на свій бік хід бою, і Вітовт оголосив відступ (який польські джерела й дослідники найчастіше вважають втечею, а литовські й білоруські – планованою військовою хитрістю). Кіннота Валенрода кинулася навздогін, проте не наздогнала своїх здебільшого легше озброєних ворогів. Натомість у центрі мужньо билися смоленська, мстилавська й оршанська хоругви Лугвена Ольгердовича (славу напівнезалежного Смоленського князівства на чолі з нащадком Гедиміна російські автори часто ненав’язливо перетворюють на таку собі «російську воїнську славу»), ліворуч поляки насилу стримували наступ Ліхтенштейна протягом кількох годин. У запеклій боротьбі німці ледь не захопили королівський польський прапор, дивом врятувався від загибелі Ягайло. Імовірно, долю бою вирішило успішне введення в бій Ягайлом резервів і запізніле таке саме рішення Юнгінгена. Довша польська друга лінія почала охоплювати тевтонців, і великий магістр завдав удару своїм резервом. Результат битви висів на волосинці. У цей вирішальний момент у тил тевтонцям, котрі спробували охопити поляків із флангу і тилу, вдарили війська Вітовта, що повернулись на поле бою. Кілька тевтонських хоругов кинулися тікати, решта мужньо загинули на полі бою навколо свого великого магістра. Литвини і татари переслідували розбитого ворога до табору, який був узятий з ходу. Довга (10–11-годинна) битва була завершена.

Наслідки події

Загинуло все вище керівництво ордену, 205 лицарів, до третини війська, решта здебільшого потрапила в полон, врятувалися до 1,5 тис. осіб. Втрати польсько-литовського війська невідомі, але вони були значними (сучасні оцінки – 4–5 тис. убитими, 8–10 тис. пораненими). Проте спроби Ягайла і Вітовта взяти орденську столицю Марієнбург провалилися, і 1411 р. було підписано Торунський мир: орден назавжди втрачав непокірну Жемайтію, Добжинську землю, виплачував величезну контрибуцію переможцям. Знищення кращих командних кадрів, маси війська, фінансові витрати підірвали сили ордену, котрий вже ніколи не набував такої могутності, поступово перетворюючись з агресивного сусіда на польського васала.

Історична пам’ять

Знакова подія в історії Східної Європи (особливо Німечини, Польщі, Литви, Білорусії, Росії, України, причому в кожній зі згаданих країн існує свій варіант «грюнвальдської легенди»). У XIX–XX ст. на хвилі зростання місцевого націоналізму пам’ять про битву була надзвичайно актуалізована (роман Г. Сенкевича «Хрестоносці», відома картина Я. Матейка), тенденція продовжена в XX ст. (німецька пропаганда стосовно «героїв-хрестоносців» та битви 1914 р. під Танненбергом як «реваншу за 1410 р.», радянська контрпропаганда під гаслом «єднання слов’ян проти тевтонів»). У СРСР на честь битви було названо футбольний та баскетбольний клуби в Литві («Жальгіріс»), у Польщі з 1943 р. існує нагорода «Хрест Грюнвальда». На початку XXI ст. ситуація дещо змінилася в бік деполітизації пам’яті про подію. Щороку проходять фестивалі реконструкторів події. Особливо урочисто пройшло святкування 600-ї річниці битви, що перетворилося на свято єдності Центрально-Східної Європи (на урядовому рівні святкували Польща, Білорусь, Литва). На жаль, участь України у святкуванні була незначна через позицію української влади.

Битва під Вількомиром

Дата і місце

29 серпня – 1 вересня 1435 р., околиці містечка Пабаїскас, за 10 км від міста Вількомир (нині Укмерге, Литва), на березі річки Свята (лит. Швентойя).

Дійові особи

У битві зійшлися війська двох претендентів на престол Великого князівства Литовського.

Першим був колишній великий князь литовський Свидригайло Ольгердович (1360-ті – 1452; князь Великого князівства Литовського в 1430–1432 рр.); молодший син великого князя Ольгерда, людина з дуже бурхливою біографією, котра вчинила чимало нерозважливих учинків включно з убивством київського митрополита Герасима за кілька місяців перед битвою. Від самого проголошення великим князем укладав угоди з Москвою та орденом, активно воював проти свого старшого брата Ягайла, на той момент короля Польщі, роблячи ставку на руських князів і бояр, чим відштовхнув від себе власне литовську знать. Остання 1432 р. вибрала собі нового князя – Зигмунта Кейстутовича, двоюрідного брата Свидригайла. Під Вількомиром самого Зигмунта не було. З причини відсутності у Свидригайла помітних військових талантів більш правомірно вважати справжніми командувачами його військ героя Грюнвальда Сигізмунда Корибутовича та магістра лівонських лицарів Франка фон Керксдорфа (?–1435, у 1420-х рр. комтур Ліхули, з 1433 р. 34-й магістр Лівонської провінції Тевтонського ордену). На боці Свидригайла також билися кілька десятків руських князів із земель нинішньої України, Білорусії та частково Росії (Твер).

Супротивне військо очолював син «діючого» великого князя литовського Зигмунта Кейстутовича – Михайло-Болеслав Зигмунтович (до 1406 – після 1452; князь стародубський, талановитий полководець). Польський контингент у війську Зигмунта очолював польський лицар Якуб Кобилянський (?–1454; досвідчений полководець, що служив литовському князю Вітовту і був його маршалком дворовим). У війську були також десятки лідерів литовських знатних родів.

Передумови події

З 1432 р. у Литві не припинялася відкрита громадянська війна між руськими князями і боярами (здебільшого підтримували скинутого в результаті перевороту і ледь не вбитого змовниками Свидригайла, котрий надав православним руським родам Великого князівства Литовського рівні права з литовськими католицькими) та власне литовськими (здебільшого підтримували Сигізмунда Кейстутовича). Успіхи руського князя Федора Острозького на Волині змусили його сюзерена Свидригайла ще раз спробувати щастя в полі, закликавши на допомогу сусідів Литви – Москву і лівонських лицарів, а також татар. Усе це не могло не турбувати Польщу, котрою правив рідний брат Свидригайла – Володислав-Ягайло, що вирішив допомогти радше своєму кузенові Зигмунту Кейстутовичу, тим паче що Свидригайло заручився допомогою ворогів Польщі – лівонських лицарів. Смерть Ягайла 1434 р. нічого не змінила: фактичний правитель Польщі (за неповноліття сина Ягайла, Владислава III) Збігнев Олесницький активно допомагав Зигмунту Кейстутовичу проти Свидригайла. Останній нарешті зібрав чималі сили, заручився підтримкою Орди і кинув виклик ворогові на берегах річки Свята.

Кількість і склад військ обох супротивників дискусійні: ймовірно, 7–11 тис. у Свидригайла, Михайло Зигмунтович мав як мінімум не менше військо, причому майже половину становили польські воїни, решту – дружини литовських аристократів.

Хід події

Хід події докладно невідомий. За уривками інформації з різних джерел вимальовується приблизно така картина. 29–30 серпня обидві сторони не поспішали йти в бій першими, укріплюючи табори. Ймовірно, 1 вересня почалася якась передислокація військ Свидригайла, можливо, ініційована лівонським магістром, військо котрого, мабуть, стояло окремим табором. Саме під час цієї передислокації на литовсько-русько-німецьке військо напали поляки Кобилянського, яким вдалося розрізати Свидригайлове військо навпіл, притиснувши до річки та якогось озерця. Судячи з того, що основна фаза битви тривала всього близько години (за польськими даними), руські та литовські сили, втративши значну частину командувачів, швидко здалися. Лівонці та чеська піхота, на яких (як на чужинців) нічого доброго у випадку полону не чекало, билися довше і здебільшого загинули на чолі з фон Керксдорфом і всіма комтурами, якась частина їх потрапила в полон. Уже немолодий Свидригайло насилу втік із поля бою.

Наслідки події

Свидригайлове військо зазнало нищівного розгрому і перестало існувати. Загинуло 13 руських князів, 42 (цифра неточна) потрапили в полон. Опинилися в полоні також кілька тисяч вояків, решта (здебільшого лівонці) загинула. Поранений Сигізмунд Корибутович потрапив у полон, де за кілька днів помер (або був убитий). Втрати війська Михайла Зигмунтовича і поляків були, ймовірно, невеликі. Після Вількомира Свидригайло остаточно втратив шанси на литовський великокнязівський стіл, який міцно посів Зигмунт (щоправда, останній був невдовзі 1440 р. убитий внаслідок змови руських князів). Надто старий для нових авантюр Свидригайло пішов на мирову угоду і спокійно докняжив решту свого життя на Волині, в оточенні руської еліти. А кривава битва під Вількомиром, одна з наймасштабніших битв між представниками Литовсько-Руського князівства за всю його історію, мала помітне значення для подальшого розвитку цієї держави, котра в результаті послаблення багатьох православних руських княжих родів продовжувала еволюціонувати в бік тіснішої співпраці з католицькою Польщею. Для Лівонської провінції ордену битва стала власним Грюнвальдом – лівонські брати зазнали тяжкої поразки, але провінція вижила, негайно уклавши з Литвою і Польщею мир. Щоправда, її геополітичні позиції щодо Литви і Польщі помітно послабшали.

Історична пам’ять

Добре відома сучасникам битва не знайшла яскравого відображення ні в фольклорі, ні в пізнішому мистецтві, що й не дивно для битви по суті середньовічної громадянської війни. Ще за життя учасників битви на її місці збудували церкву, сьогодні на місці події встановлено пам’ятну стелу. Найцікавіше відображення, на нашу думку, вона (разом із вельми своєрідно потрактованою постаттю Сигізмунда Корибутовича) знайшла в класиці сучасного світового історичного фентезі – «гуситській трилогії» А. Сапковського. Інформація про битву як про українську поразку входить до сучасної української шкільної програми з історії.

Битва під Ольшаницею

Дата і місце

Між 27 січня та першими числами лютого 1527 р., околиці давнього городища (давнього міста часів Київської Русі, що звалося Торчеськ) і береги річки Ольшаниця (нині місцевість поблизу села Ольшаниця Рокитнянського району Київської області).

Дійові особи

Литовсько-руським військом керували великий гетьман литовський князь Костянтин Іванович Острозький (1460–1530; був великим гетьманом литовським у 1497–1500, 1507–1530 рр., один із найкращих полководців Великого князівства Литовського за весь час існування держави, неодноразовий переможець татар і московського війська, щедрий покровитель православ’я), великий канцлер литовський Альбрехт Гаштольд (1470–1539; найвпливовіший і найбагатший магнат Великого князівства Литовського, на момент битви воєвода полоцький, троцький, новогрудський, граф Священної Римської імперії); гетьман польний литовський і київський воєвода Андрій Немирович (Немирич, 1462–1541); грізний для татар черкаський і канівський староста Остафій Дашкович (Дашкевич, бл. 1455–1535; герб «Леліва», герой десятків великих і малих походів проти татар і турків, а іноді і з татарами проти Москви, видатний організатор оборони прикордоння Великого князівства Литовського, вважався давніми українськими хроністами «першим гетьманом українського козацтва»); Юрій (Єжі) «Геркулес» Радзивілл (1480–1541; герб «Тромби», каштелян віленський і троцький, видатний воїн і учасник багатьох битв проти військ Московії, Тевтонського ордену, татар). У битві також взяли участь приватні війська руських князів.

Татарами командували якісь невідомі представники роду Гіреїв, полководці хана Саадета I Гірея (правив у 1524–1532 рр.), є згадка про те, що в полон після битви потрапив і був убитий якийсь «царевич» (калга?) Малай.

Передумови події

Хан Саадет I Гірей вів курс на зближення з Османською імперією і Москвою, що спричинило ускладнення у відносинах із Польщею та Литвою. Ходили чутки, що хан просив у султана Сулеймана I яничарів і гармати для взяття Києва. Сулейман готувався до чергового походу в Угорщину, і йому було вигідно нейтралізувати на якийсь час потенційних союзників угорців – поляків і литовців. Можливо, хану було надано якийсь невеликий турецький загін (про турків на Ольшаниці згадують деякі руські джерела). На початку січня 1527 р. великий загін татар (джерела згадують від 20 до 40 тис. нападників) пройшовся по Белзькому та Люблінському воєводствах Польщі, взяв великий ясир і повертався додому через Київщину. Але тут на них чекав неприємний сюрприз. Навздогін татарам уже вирушило невелике військо К. Острозького, що складалося здебільшого з руських та литовських княжих дружин (до 5 тис. кінноти). Після довгої й виснажливої серії маршів Острозький наздогнав ворога на березі Ольшаниці десь в останні дні січня чи в перші дні лютого.

Хід події

Відправивши півторатисячний загін О. Дашковича та Ю. Слуцького відрізати ворогу шлях до відступу, князь Острозький атакував ворожий табір на світанку після ночі, коли татари, почуваючись у безпеці, бенкетували захопленою худобою. У результаті татарське військо було (рідкісний випадок) заскочене зненацька, втратило коней, яких захопили руські вояки, і змушене було битися в снігу спішеним. Здебільшого легкоозброєні татари не мали особливих шансів проти руської кінноти; єдині, хто бився довго і всерйоз (майже увесь світловий день), – важче озброєна охорона «юного хана». Втікачів перехоплював загін Дашковича і Слуцького.

Наслідки події

Татарське військо було не просто розбите, а практично знищене – джерела говорять про 20–26 тис. загиблих у бою і від холоду татар (можливо, тут є певне перебільшення). Після такої битви мали бути тисячі полонених, але в люті морози й сніг їх було б важко привезти до княжих маєтків, і Острозький наказує їх убити за винятком 700 осіб (очевидно, знатних). Втрати руського війська невідомі. Головним результатом битви стало те, що небезпека для Великого князівства Литовського з боку Криму на якийсь час зменшилася, хан відновив доволі дружні відносини з королем. З татарського полону було врятовано багато тисяч українців, білорусів, поляків.

Історична пам’ять

Остання грандіозна перемога князя Острозького (помер 1530 р.) прогриміла на всю Східну Європу. Вона була оспівана у віршах (поемі Т. Жебравського, панегірику Д. Септеннія на честь Гаштольда, де, щоправда, про Острозького взагалі не було згадано) та прозі. Острозького величали «найвищим імператором, що веде війни проти татар», влаштувавши йому справжній «давньоримський» тріумф у Кракові – з трофеями, полоненими і привітаннями від короля. Сучасні українці знають про цю битву значно менше, здебільшого зі сторінок деяких підручників та праць краєзнавчого змісту.

Заснування Хортицького замку Д. Вишневецьким

Дата і місце

1552 (або 1553) – 1556 рр., острів Мала Хортиця (нині острів Байда поблизу острова Хортиця на Дніпрі, територія міста Запоріжжя).

Дійові особи

Князь Дмитро Іванович Вишневецький (1517–1563; з Гедиміновичів, людина з бурхливою біографією, у 1550-х рр. староста канівський і черкаський, організатор козацьких загонів, у 1558–1561 рр. васал Івана Грозного, невтомний борець проти османів у Причорномор’ї, згодом знову литовський урядовець, претендент на молдавський княжий стіл, легендарний козак Байда у козацьких думах).

Передумови події

Ідею заснувати на одному з островів Дніпра замок із постійним гарнізоном для ведення далекої розвідки щодо кримських і ногайських татар з метою раннього оповіщення про їхні походи по ясир і зриву переправ на зручному Кічкаському перелазі через Дніпро висловлювали декілька видатних річпосполитських прикордонних воєначальників XVI ст., серед них Предслав Лянцкоронський і Євстафій Дашкевич. Проте небажання литовської влади псувати і без того непрості відносини з Кримом і сюзереном хана – султаном Османської імперії, а також небажання магнатів іти на додаткові фінансові витрати задля утримання гарнізону не давали змоги здійснити ці плани. Князь Дмитро Вишневецький, молодий, авантюрний, небагатий аристократ із Волині, довів-таки цю ідею до реального втілення, діючи напівофіційно.

Хід події

На початку 1553 р. Дмитро Вишневецький на власні кошти розпочав будівництво фортеці та верфі на острові Мала Хортиця, мобілізувавши канівських і черкаських міщан і козаків. Князь діяв на свій страх і ризик – великий князь литовський Сигізмунд II Август не хотів псувати відносини з кримським ханом Девлет-Гіреєм і султаном Сулейманом I Кануні. Проте влітку 1553 р. Вишневецький зробив дивний учинок – перейшов на півроку на турецьку службу, ймовірно, побувавши в Стамбулі «з усією своєю ротою» (тобто невеликим приватним військом). Ця «турецька служба» князя дуже стурбувала Сигізмунда Августа, і вона ж згодом призвела Байду до трагічної загибелі як «зрадника» османів. Повернувшись восени того ж року на Малу Хортицю, князь продовжив будівництво замку, проти чого різко протестував у своїх листах до великого литовського князя кримський хан. Хортицький замок будувався з відома офіційної литовської влади – щоправда, Сигізмунд Август, виправдовуючись перед кримським ханом Девлет-Гіреєм, стверджував, що Вишневецький «перевищив службові повноваження», адже його було послано на нижню течію Дніпра для організації тут степової сторожі, а не для створення бази для походів на ханство. Реальної допомоги (грошима, людьми) Байда, щоправда, не отримав. Але історики не схильні довіряти королю – він просто не хотів, аби справа Хортицького замку була використана татарами як привід для серії великих набігів на його землі (дрібна прикордонна війна тут ніколи не припинялась і стала майже нормою). Тому Сигізмунд намагався переконати свого кримського «колегу», що замок на Хортиці вигідний і самому Кримському ханству – він заважатиме запорозьким козакам грабувати татарські міста і купців. Але Девлет-Гірей розумів, у чому тут справа, і в січні 1557 р. прийшов з великим військом вибивати Вишневецького з Хортиці (річка Дніпро замерзла, і татари дісталися Хортиці по кризі). За особистим зізнанням князя, його скромний дерев’яно-земляний замок витримав 24-денну облогу, причому сам Дмитро керував обороною і брав участь у боях, стріляючи в татар, що лізли на приступ, із лука (недаремно на відомому портреті Дмитро Вишневецький зображений саме з тугим турецьким луком і стрілами, а в пісні про Байду головний герой теж із лука застрелив султана, його дружину і доньку – легенда, яка може мати підґрунтям усім відому стрілецьку майстерність князя Вишневецького). Відбитися допомогли Вишневецькому і трофейні турецькі гармати: за три місяці до облоги, у жовтні 1556 р., він несподівано напав на татарську фортецю Іслам-Кермен у пониззі Дніпра, взяв її і вивіз звідти гармати для укріплення свого замку (мабуть, саме цей напад і став останньою краплиною, яка переповнила чашу терпіння Девлет-Гірея). Князь Вишневецький розумів, що хан, осоромлений поразкою, ще повернеться, і тому просив у короля гармати й підкріплення. Але обережний Сигізмунд Август не хотів, аби «через Вишневецького» розпочалася війна з Кримом (дякуючи на словах за героїзм, король не надав реальної допомоги і цього разу), і князь Дмитро залишився наодинці з грізним ворогом, з котрим можливості компромісу були вичерпані. За таких умов середньовічний васал мав право пошукати собі такого сюзерена, який захищав би його. Саме це і зробив Вишневецький – звернувся до володаря Московської держави Івана Грозного.

Через царських посланців Вишневецький передав Івану Грозному лист, де йшлося про його бажання служити цареві. Швидше за все, Вишневецький «застрахувався» на випадок чергового погіршення відносин із Сигізмундом-Августом. Як виявилося, він зробив це недаремно. Адже наприкінці літа 1557 р. хан Девлет-Гірей знову з’явився під стінами фортеці князя Дмитра на Хортиці. Гірше того – цього разу султан надав йому допомогу у вигляді турецької флотилії та допоміжного волоського війська. Але й така потужна сила не змогла взяти замок Вишневецького приступом. Князь розпачливо відбивався, поки був провіант і боєприпаси. Потім козаки Вишневецького почали залишати свого командувача, тікаючи Дніпром на човнах. Сам Вишневецький, не бажаючи здаватися на сумнівну ласку переможця, вислизнув із фортеці з рештками гарнізону і почав готувати до оборони Черкаси. Але турки і татари, зруйнувавши замок на Хортиці, повернулися на пониззя Дніпра, і князь отримав бажаний перепочинок. Можливо, Дмитро Вишневецький не найкращими словами згадував короля, що покинув свого васала напризволяще. Справа тут була не стільки в особистих стосунках Ягеллона і Корибутовича, скільки в геополітиці – Польсько-Литовська держава готувалася до можливого збройного протистояння з Московським царством через володіння Лівонського ордену, і Сигізмунду-Августу був конче потрібен не просто спокій на південному кордоні, а навіть союз із Кримом. Вишневецький же виявився такою собі «кісткою в горлі» як для короля, так і для хана з султаном. Тому князь Дмитро цілком міг розглядати події пізнього літа 1557 р. як спробу його «підставити». Інша річ, що особливих «комплексів» з приводу зміни сюзерена він не відчував, як і личить справжньому козакові-кондотьєру, «джентльмену фортуни».

У вересні 1557 р. князь Дмитро залишив Черкаси і поїхав до Москви – супротивника Криму та Польсько-Литовської держави і фактично єдиного потенційного союзника князя. Цар щедро обдарував Вишневецького «великим жалуванням»: дав йому Бельовське князівство (територія сучасної Тульської області Російської федерації), 10 тис. карбованців тощо. Проте насправді це був лише початок тернистого політичного і бойового шляху козака Байди.

Наслідки події

Хортицький замок навряд чи можна вважати справжньою першою Запорозькою Січчю, зважаючи на його короткий термін і непрості обставини існування. Радянські дослідники, намагаючись змалювати діяльність «феодала» Вишневецького переважно чорними фарбами, наполягали на абсурдній тезі, що замок на Малій Хортиці взагалі був створений для того, аби перешкоджати втечам козаків за пороги, а отже, виконував майже ті самі функції, що й фортеця Кодак у 30-х рр. XVII ст. Проте загалом важко заперечити, що укріплення Вишневецького могло стати таким собі «магнітом» для дрібних козацьких загонів – тут можна було поторгувати, поділитися інформацією, у випадку потреби посиливши гарнізон замку, який складався із надвірних козаків князя. Схоже, що саме в цей період Дмитро Вишневецький став таким собі неофіційним «гетьманом» запорозького козацтва. А мученицька й героїчна смерть князя в Стамбулі 1563 р. взагалі увічнила його ім’я перш за все серед його колишніх бойових побратимів – дніпровських козаків.

Історична пам’ять

Ненависний для турків (котрі знали його як «кондотьєра Думитрашку»), уславлений козацькими літописами як «запорозький гетьман» і малопопулярний за радянських часів Дмитро Вишневецький здобув заслужений реванш у сучасній Україні – саме в дещо гіпертрофованій іпостасі «засновника Запорозької Січі». Саме як козацький гетьман і засновник Січі він зображений на ювілейних монетах і марках, на пам’ятному знаку, встановленому на честь заснування Хортицького замку на острові Хортиця. На честь князя названі вулиці в Черкасах, Тернополі, Коломиї та Бучі, його ім’ям мав називатися корабель ВМФ України, розібраний на метал 1995 р. У 2000-х рр. було проведено розкопки замку на Хортиці. Проте справді безсмертним пам’ятником князю-козаку стала автентична українська народна «Пісня про Байду».

Люблінська унія

Дата і місце

1 липня 1569 р., кафедральний собор міста Люблін (центр воєводства, Південна Польща). Затверджена королем 3 липня.

Дійові особи

Король Польщі і великий князь Литви Сигізмунд II Август (1520–1572; останній Ягеллон на польському і литовському престолах, уклав Віленську унію з Ліфляндією 1561 р., розпочав війну з Московською державою, уклав перший реєстр українських козаків, покровитель мистецтв і прихильник релігійної толерантності); польські діячі Станіслав Чарнковський (1526–1602; великий коронний референдар, маршалок польського сейму 1569 р., дипломат); Філіп Паднєвський (1510–1572; підканцлер коронний у 1559–1562 рр., єпископ краківський у 1562–1572 рр., секретар великий коронний з 1557 р., видатний польський політик, церковний діяч, меценат, редактор акта про Люблінську унію).

Литовські магнати Ян Гієронім Ходкевич (1537–1579; у 1566–1578 рр. гетьман Ліфляндії, воював проти Московії та Швеції, кальвініст, згодом католик); Миколай Кішка (1524–1587; підчаший великий литовський, староста бельський, з 1569 р. воєвода підляський, прихильник польсько-литовського зближення); Домінік Пац (бл. 1525–1579; 1569 р. вітебський каштелян, у 1571–1579 рр. смоленський каштелян); князь Микола Радзивілл Рудий (1512–1584; у 1566–1579 рр. воєвода віленський, у 1553–1566 та 1577–1584 рр. великий гетьман литовський, у 1566–1579 рр. великий канцлер литовський, супротивник унії, кальвініст); його син, вже уславлений молодий воїн Криштоф Микола Радзивілл Перун (1547–1603; крайчий литовський у 1567–1569 рр., підчаший литовський у 1569–1579 рр., польний гетьман литовський у 1572–1589 рр., каштелян трокський у 1579–1584 рр., підканцлер литовський у 1579–1585 рр., воєвода віленський з 1584 р., великий гетьман литовський з 1589 р.); Остафій Волович (бл. 1520–1587; з православного роду, видатний литовський діяч, дипломат, у 1579–1587 рр. великий канцлер литовський, прихильник протестантизму і супротивник унії з Польщею).

Руські князі Василь-Костянтин Острозький (1526–1608; найбагатший і найвпливовіший руський магнат, з 1550 р. маршалок земський волинський, з 1559 р. воєвода київський, покровитель православ’я і української культури, спочатку прихильник, а згодом супротивник Брестської церковної унії); Роман Сангушко (1537–1571; уславлений перемогами над татарами і московським військом полководець, з 1566 р. воєвода брацлавський, один із небагатьох князів Великого князівства Литовського, що одразу підписав акт про унію в Любліні); Стефан Збаразький (1518–1585; воевода вітебський у 1555–1564 рр., каштелян трокський у 1564–1566 рр., воєвода трокський у 1566–1585 рр., успішно воював проти Московії, спочатку супротивник, згодом прихильник унії з Польщею).

Передумови події

Із часів Кревської унії Польща і Литва часто бували поєднані особою одного правителя, котрий був водночас королем Польщі і великим князем Литви (це підтверджувала ціла низка уній XV ст.). Проте подальше зближення держав, продиктоване певними геополітичними інтересами, зустрічало запеклий опір литовської знаті, котра небезпідставно побоювалася втратити литовську державність. Литовські володіння в Україні та Білорусі були дуже привабливими для польських магнатів, які не мали права купувати землі на теренах Великого князівства Литовського. Водночас литовська і руська шляхта прагнула домогтися прав польської шляхти, аби урівнятися з литовськими і руськими магнатами (князями і панами). Остаточним поштовхом до унії став вступ Литви 1561 р. до Лівонської війни з Московською державою (Литва взяла під свою протекцію Лівонський орден, розбитий царем Іваном IV Грозним). Попри певні початкові успіхи Литва стояла перед перспективою військової катастрофи, і її лідери вирішили порушити питання про державне об’єднання з Польщею на засадах рівності й дотримання всіх прав Великого князівства Литовського. 10 січня 1569 р. у Любліні було скликано об’єднавчий сейм. Литовська делегація, очолювана Миколою «Рудим» Радзивіллом, наполягала на великих правах для Литви, польська сторона відстоювала проект Паднєвського, який передбачав символічне і реальне домінування Польщі. У ході обговорення на знак протесту 1 березня більшість литовських магнатів залишили Люблін, сподіваючись на зрив сейму. Проте король Сигізмунд II Август і польські магнати звернулися до литовської і руської шляхти й кількох руських магнатів, що погодилися на унію за умов надання шляхті Великого князівства Литовського прав польської шляхти, а магнатам – можливості обіймати й надалі посади в руських землях без особливих змін їх внутрішнього устрою. Король своїм універсалом у березні 1569 р. приєднав до Польського королівства Підляське і Волинське воєводства. Литовці (яких тепер очолив Я. Ходкевич) повернулися на сейм, проте вже було пізно – у них за спиною Сигізмунд домовився із руськими магнатами та шляхтою і в травні приєднав до Польщі ще й Поділля (Брацлавщину) та Київщину. Литві з її «руських» володінь залишилися лише білоруські землі та Берестейщина. У такій ситуації литовська знать була змушена рятувати рештки литовських володінь.

Хід події

Унія була попередньо підписана 28 червня, схвалена депутатами польського і литовського сеймів 1 липня 1569 р. Обидві держави об’єднувалися в єдину Річ Посполиту (переклад латинського терміна «Республіка») Обох Народів. Передбачалося, що її очолюватиме виборний король, який титулувався «королем польським і великим князем литовським». Коронувався він у Кракові. Унія передбачала спільний двопалатний «вальний» сейм, а договори з іноземними державами мали укладатись від імені Речі Посполитої. Пани обох держав діставали право на володіння маєтками на всій території Речі Посполитої. Митні кордони ліквідовувалися, у державі уніфікувалася монетна система (проте основна монета – срібний гріш – і надалі був основою двох різних грошових одиниць – польського злотого і копи литовських грошей). За Литвою зберігалася автономія у вигляді власного права й суду, адміністрації, війська, скарбниці й державної мови (руської до 1697 р.). Окремими залишались деякі ознаки держави (печатка, герб, закони – 1588 р. для узгодження з польським правом було ухвалено новий 3-й Литовський статут). Українські землі, що входили до складу Польщі, були поділені на Подільське, Брацлавське, Белзьке, Руське, Волинське та Київське воєводства (1618 р. до них додасться ще Чернігівське). Воєводства поділялися на повіти (староства). Для Волинського, Брацлавського і Київського воєводств було збережено дію Литовського статуту й староукраїнської мови в діловодстві.

Наслідки події

Наслідки події неоднозначні для всіх трьох компонентів нової держави (Польщі, Литви, Русі). Для Польщі це був безсумнівний зовнішньополітичний успіх, котрий зробив її лідером у новій, найбільшій у Європі державі. Проте закріплення величезних прав шляхти коштом прав інших станів і короля зрештою призвели до занепаду держави. Для Литви це був початок кінця литовської могутності, тепер литовці мали постійно відстоювати свою державність у складі Речі Посполитої. Для Русі-України (яка виявилася «третьою зайвою» в Речі Посполитій Обох Народів) спочатку зміни були незначні (що було чітко зафіксовано в акті про унію), проте в міру вимирання старих княжих родів, переходу вцілілих представників вищого прошарку еліти в католицтво чи унію культурний розрив між ними та їхніми підданими ставав дедалі відчутнішим, польська експансія на українські землі ставала все реальнішою, що зрештою спричинило козацько-польське, католицько-православне, згодом русько-польське протистояння в межах єдиної Речі Посполитої, а в далекому наслідку і загибель цієї держави.

Історична пам’ять

У Любліні в XIX ст. було встановлено пам’ятник унії, 1869 р. у Львові на Високому замку було споруджено курган на честь події, їй присвячено відому картину Я. Матейка (1869 р.). В Україні, Білорусі, Литві домінує значно стриманіша оцінка здобутків унії і навіть вельми критичне ставлення до неї.

Повстання К. Косинського і битва під П’яткою

Дата і місце

2 лютого 1596 р., околиці міста П’ятка (нині село за 18 км від міста Чуднів, райцентру в Житомирській області).

Дійові особи

Козацьке військо: Криштоф Косинський (бл. 1545–1593; з Підляшшя, шляхтич-козак на Запорожжі, 1590 р. полковник реєстровців, з грудня 1591 р. титулував себе гетьманом, очолював перше велике повстання реєстрових та нереєстрових козаків проти Речі Посполитої); Сасько (Сашко) Федорович (?–1596; відомий полковник реєстровців, загинув під час повстання Наливайка в битві під Гострим Каменем) та ін.

Річпосполитське військо: воєвода київський, маршалок волинський князь Василь-Костянтин Костянтинович Острозький; його син Януш Острозький (1554–1620; на момент битви староста білоцерківський, богуславський, переяславський, воєвода волинський, каштелян краківський, у 1608–1620 рр. князь острозький, перший уніат із роду Острозьких, останній представник роду по чоловічій лінії); князь Олександр Михайлович Вишневецький (1560–1593; з Гедиміновичів, герб «Корибут», староста черкаський, канівський, корсунський та любецький, досвідчений воєначальник зі степового Прикордоння, рідний дядько Єремії Вишневецького).

Передумови події

Головною передумовою повстання стала невизначеність правового статусу козацтва в Речі Посполитій XVI ст., помножена на сваволю місцевих магнатів-урядовців внаслідок децентралізованості системи управління в державі. Конкретні причини – майнові суперечки та особисті образи К. Косинського, тривала невиплата зарплатні реєстровцям.

Хід події

Повстання Косинського розпочалося в грудні 1591 р., козаки зайняли значну частину Київщини, підвладної кривдникам їхнього гетьмана – Острозьким та їхнім васалам Вишневецьким, забравши чималу здобич і трофеї, а також запровадивши на цій території елементи свого полкового устрою. Небажання Острозьких вести справжню війну проти бунтівного васала пояснюють різними причинами, зокрема недоторканністю основного ядра володінь князя на Волині. Спроби річпосполитської влади врегулювати ситуацію через спеціальну переговорну комісію успіху не мали. Узимку 1592–1593 рр. козаки Косинського розпочали похід на Волинь у напрямку Острополя, що викликало негайну гостру реакцію Острозьких – почався швидкий збір приватних і найманих військ, було оголошено посполите рушення шляхти Київського, Брацлавського та Волинського воєводств.

Наскільки можна відтворити хід подій кінця січня – початку лютого 1593 р., далі відбулося таке. В останніх числах січня Косинський вирішив дочекатися ворога під Острополем і дати бій авангарду Острозьких – тисячному загону кінноті на чолі з княжичем Янушем, котрі атакували повсталих. Януш втратив багато людей і був змушений чекати підходу батька з основним військом. Козаки тим часом підпалили княжий палац в Острополі й почали відступ на схід – можливо, з метою прориву на Подніпров’я. Косинський на цей час уже не міг не знати про наближення значних сил Василя-Костянтина Острозького і мав зрозуміти, що невдовзі буде оточений. Про те, що козацькому гетьманові вдалося добряче пошарпати кінноту Януша під Острополем, свідчить і той факт, що молодший Острозький не зміг організувати переслідування козаків, що відступали важкими дорогами. Іншої відповіді на питання, як міг козацький табір обігнати кінноту князя Януша й отаборитися у П’ятці (за 70 км на схід від Острополя), немає. Косинський укріпив П’ятку, давши втомленому війську перепочити, готуючись потроху до прориву. Пізнього ранку 2 лютого 1593 р. козаки вийшли з П’ятки рухомим табором і почалася запекла битва, що тривала кілька годин (до заходу сонця, тобто близько 17.00). Спочатку відбулися звичні для тих часів герці-поєдинки, а згодом почався справжній бій – вирішальний для всієї кампанії. У центрі війська Острозьких стояла піхота й гармати, Я. Острозький та О. Вишневецький командували кінними флангами. Обидві сторони билися мужньо, і на початку козаки мали певні успіхи (першими залпами козацької піхоти було вбито дві сотні ворожих коней і чимало вершників). Проте згодом далася взнаки перевага Острозьких у кінноті та артилерії – саме завдяки останній Януш зміг прорватися в козацький табір зі своїми кінними хоругвами. Спроби козаків переправитися через річку відбила угорська піхота і списоносці. Після прориву Януша в табір козацькі ряди похитнулися і військо Косинського почало тікати, кілька козацьких старшин загинули. Олександр Острозький згодом писав про втрати серед «найпередніших» людей у козаків, сам Косинський ледь врятувався (С. Пекалід, українсько-польський латиномовний поет, повідомив, нібито гетьман сховався під мостом, звідки його привезли до П’ятки соратники). На думку С. Леп’явка, від остаточного знищення козаків урятувало настання темряви. Зважаючи на С. Пекаліда, слід додати, що Януш Острозький, який командував княжим військом, може, навіть не сподівався на такий успіх і не встиг перекрити повсталим шлях до П’ятки своєю піхотою і розпочати штурм міста, майже позбавленого захисників.

Наслідки події

Дані про втрати сторін, як завжди, суперечливі. Щодо козаків, то різні джерела повідомляють про 2–3 тис. убитих. Гетьман також втратив майже всю артилерію і кілька прапорів). Острозькі, за одними даними, не втратили і десятка людей, за іншими, більш достовірними, зазнали чималих втрат, хоч і менших, ніж Косинський (особливо під час штурму табору – С. Пекалід чесно пише про це, зазначаючи, що низовиків усе ж загинуло більше – і це схоже на правду). Ясно одне – Косинському не вдалося вирватися з «фатальної П’ятки», але й Острозькі не добили свого ворога. Сім днів тривало перемир’я, під час якого козаки поховали своїх загиблих у трьох братських могилах, а 10 лютого козацькі посли звернулися до князя Василя-Костянтина з пропозицією про мир. Князь Острозький погодився на мир, але за умови, що Косинський особисто попросить у нього пробачення і складе присягу. Козацький гетьман був змушений піти на цей, м’яко кажучи, не надто приємний для нього крок. Козаки вільно повернулися на Подніпров’я, а в травні того ж року Косинський знову розпочав бойові дії, напавши на Черкаси, котрі обороняв О. Вишневецький, один із героїв битви під П’яткою. У випадковій сутичці в місті козацький гетьман загинув, що, правда, аж ніяк не означало кінця епохи перших козацьких воєн в історії України та Речі Посполитої. Просто козаки уклали нетривке перемир’я з Річчю Посполитою.

Історична пам’ять

Окрім чудової барокової поеми-панегірика князям Острозьким С. Пекаліда (1600 р.), повстання і битва залишили помітний слід у козацькій літописній традиції – аж до змалювання блискучої перемоги (!) Косинського над «поляками-католиками та уніатами» в «Історії Русів» (межа XVIII–XIX ст.), а також у натхненних нею творах українських романтиків XIX ст.). Лідер козацького повстання за права козацького ж стану поступово перетворився на цілком національного й конфесійного героя, а його поразка, хоч і доволі героїчна, – на перемогу, «вкрадену підступними ляхами, що згодом убили Косинського на переговорах». У сучасній Україні битва відносно добре відома серед любителів мілітарної та політичної історії України, як і особа Косинського (удостоєний пам’ятних знаків, ювілейних монет тощо), але її оцінки варіюються від традиційних (див. вище) до змалювання протистояння як трагічного символа «розтятого» українського світу XVI–XVII ст.

Облога табору на Солониці

Дата і місце

26 травня – 7 червня 1596 р., урочище Солониця біля річки Сула (нині неподалік знаходиться село Солониця Лубенського району Полтавської області).

Дійові особи

Військо Запорозьке: Семерій (Северин) Наливайко (?–1597; дрібний шляхтич або боярин, васал князя В.-К. Острозького, герой походів проти татар та на Молдавію, служив імператору Священної Римської імперії Рудольфу II, у 1594–1596 рр. стояв на чолі власного війська в ході великої козацької війни за права козацького стану в Речі Посполитій, продемонстрував талант полководця під час подій у Молдавії та на території Великого князівства Литовського, майстер маневру, добрий знавець артилерії); Матвій Шаула (?–1597; запорозький полковник); Григорій Лобода (?–1593; досвідчений і популярний запорозький ватажок, лідер успішних козацьких походів на Молдавію як союзник Рудольфа II, протягом 1593–1596 рр. із перервами був гетьманом запорожців та здійснював загальне керівництво повсталими, водночас намагаючись не палити остаточно мости між козаками і Річчю Посполитою). До козаків Наливайка і Лободи намагався пробитися Каспар Підвисоцький (?–?; покозачений шляхтич, у березні 1595 р. згаданий у джерелах як гетьман запорожців), що командував запорозькою флотилією на Дніпрі; помітною особою в козацькому війську був запорозький полковник, згодом гетьман Криштоф Кремпський (? – після 1596).

Коронне військо Речі Посполитої очолював польний гетьман Станіслав Жолкевський (1547–1620; у майбутньому блискучий польський полководець, з 1613 р. великий коронний гетьман, творець гучних перемог над військами Московського царства під Клушином 1610 р., річпосполитськими повстанцями-рокошанами 1607 р. під Гузовом, герой Молдавських кампаній 1612, 1617 та 1620 рр., під час останньої з яких Жолкевський загинув у програній битві під Цецорою). Власними силами у складі війська Жолкевського керували руські князі Кирик Ружинський (?–1601; козакував, брав участь у походах козаків проти татар, але, зазнавши чималих збитків від козаків Наливайка, став їхнім ворогом) та Михайло Вишневецький (1570-ті – 1616; у майбутньому овруцький староста, герой походів на Молдавію і батько Єремії Вишневецького). Помітним воєначальником коронного війська був Юрій (Єжі) Струсь (бл. 1570–1605; староста брацлавський, вінницький і звенигородський, каштелян галицький). До Жолкевського також приєднався загін відомого руського князя, воєводи Підляського Януша Заславського (1560–1629; знаний зі своєї лицарської звитяги, виявленої в боях під Цецорою 1595 р., у сутичках з татарами та під час походів на Молдавію).

Передумови події

Після початку нового козацького повстання влітку 1594 р. і важкої битви під Гострим Каменем в березні 1596 р. козацький табір відступав у глиб Лівобережжя – єдиною можливістю порятунку був постійний відступ, а можливо і перехід до земель, підвладних московському цареві, де Жолкевський не зміг би переслідувати повстанців, не наразившись на великий міжнародний скандал. Проте Жолкевський швидко подолав Дніпро і переслідування тривало. Першими не витримали нав’язаного темпу козаки: їхній переобтяжений жінками і дітьми (яких козаки з Правобережжя, обґрунтовано боячись репресій, везли з собою) табір міг відірватись від кінноти ворога лише за сприятливих обставин. Частина повстанців розбіглася з табору – на момент облоги на Солониці в таборі Наливайка та Лободи залишилось до 6 тис. більш-менш боєздатних чоловіків плюс не менше «некомбатантів» – жінок, дітей, старих, а також поранених). Фатальним для козаків стало захоплення жовнірами Жолкевського не до кінця знищеної повстанцями понтонної переправи через Сулу нижче від Лубен, а також обхідний маневр, здійснений кінними ротами на чолі з К. Ружинським, М. Вишневецьким та Ю. Струсем. Десь між 22 та 24 травня козаки зрозуміли, що прорватись не вдасться, і стали укріплювати табір у багнистій місцевості в урочищі Солониця. Польний гетьман мав на початку облоги козацького табору на Солониці разом з озброєними слугами до 5–6 тис. осіб, отримуючи поповнення у вигляді надвірних військ руських князів (промовистим є той факт, що єдиним з великих українських магнатів, хто не пішов на війну зі своїм колишнім васалом Наливайком, був Василь-Костянтин Острозький).

Хід події

Козаки не мали кінноти, рівноцінної коронній, і можливості поповнювати запаси їжі, фуражу і боєприпасів. Проте козацькі гармати раз за разом відбивали спроби коронного війська атакувати, а козацька кіннота перші кілька днів облоги робила постійні вилазки, інколи доволі успішні. Козаки оточили свій табір із багатьох рядів возів шанцями-окопами, встановили на земляних реданах гармати, і спроба прямого штурму обійшлася б надто дорого коронному війську. Жолкевський знав це і вміло сіяв у козацькому середовищі розбрат, чекаючи водночас на прибуття важких облогових гармат. Сподівання польського воєначальника на розкол всередині козацтва справдились: в останніх числах травня на черговій бурхливій козацькій раді прихильники Наливайка звинуватили в зраді і вбили Лободу, проте його прихильники не пробачили Семерію загибель свого гетьмана і вибрали новим гетьманом К. Кремпського. Водночас запорожці продовжили переговори з Жолкевським, який вимагав видачі Наливайка і клейнодів. Єдина надія повсталих, флотилія К. Підвисоцького, не змогла пробитись по Дніпру до табору з першої спроби, а друга спроба запізнилась – до Жолкевського прибув загін князя Заславського з важкими гарматами. 5–6 червня козацький табір бомбардувала важка артилерія, і 7 червня запорожці домовились із Жолкевським про капітуляцію. Наливайко, довідавшись про це, вирішив востаннє спробувати щастя в бою, але його спроба прориву з табору була зірвана його ж супротивниками з-поміж запорожців. Наливайка, Шаулу і ще кількох лідерів повстанців було видано польному гетьманові, а вранці 8 червня відбулася капітуляція, що перетворилась на побоїще. Врятуватися вдалося 1,5 тис. кінних козаків на чолі з К. Кремпським, що з боєм прорвалися з табору і зрештою врятувалися на човнах Підвисоцького.

Наслідки події

Облога табору на Солониці увінчалася жахливим побоїщем, не планованим жодною стороною конфлікту. Було вбито кілька тисяч козаків (Й. Бєльський), покозачених та членів їхніх родин, згодом страчено у Варшаві полонених ватажків. Втрати коронного війська під час облоги, вочевидь, були не надто значними. Перший раунд козацьких воєн закінчився переконливою перемогою Речі Посполитої. До того ж іще на початку травня сейм у Варшаві видав історичну постанову «проти козаків і свавільних людей»: згадані вище категорії осіб підлягали знищенню, а майно їхніх лідерів – конфіскації. У козаків відбирались Трахтемирів і Бориспіль, а всіх козаків оголошували зрадниками і ворогами батьківщини. Це була перша, але далеко не остання спроба знищити козацтво законодавчим чином, підкріплена вогнем і мечем. Зрештою, в недалекій перспективі вона не принесла нічого доброго і самій Речі Посполитій та її громадянам, як свавільним, так і законослухняним…

Історична пам’ять

«Наливайкова війна» та її останній акорд – трагедія козацтва на Солониці – набула великого розголосу в усій Речі Посполитій. І якщо для її мешканців межі XVI–XVII ст. бути «наливайком» означало бути зрадником своїх обов’язків і держави в особі короля і Речі Посполитої, бунтівником, відступником, відщепенцем, то для більш пізніх часів ситуація діаметрально змінилася. Завдяки козацьким літописам, історичному роману І. Ле «Наливайко», однойменній поемі поета-декабриста К. Рилєєва, зрештою, шкільному курсу історії сьогодні більшість любителів вітчизняної історії частіше вбачають у неоднозначних козацьких вождях тих років радше борців за свободу і щастя свого народу.

Брестська церковна унія

Дата і місце

19 жовтня 1596 р., місто Берестя (нині центр Брестської області, Білорусь).

Дійові особи

Папа римський Климент VIII (1536–1605; папа з 1592 р., з роду Альдобрандіні, пишно відсвяткував 1600-й «ювілейний» рік, благословив каву, за його понтифікату було спалено Джордано Бруно); король Речі Посполитої Сигізмунд III (1566–1632; швед із династії Ваза, у 1592–1597 рр. формально король Швеції, згодом вів безуспішні війни за повернення шведської корони, з 1587 р. король Речі Посполитої, виграв війни з Московією в 1605–1618 рр., які попри зовнішні успіхи, фанатизм і непослідовність політики короля підірвали могутність Речі Посполитої); одним із головних католицьких прибічників унії був полум’яний полеміст, єзуїт Пьотр Скарга (1536–1612; теолог, письменник, придворний проповідник короля Сигізмунда, виступав за посилення королівської влади і союз усіх християн Речі Посполитої).

Найпомітніші представники Київської митрополії, котрі уклали унію: митрополит Михайло Рогоза (після 1540–1599; з 1589 р. митрополит, виступав за унію з поміркованих позицій); Кирило Терлецький (?–1607; у 1575–1585 рр. єпископ турово-пінський, з 1586 р. єпископ луцький, один із головних ініціаторів унії); Іпатій Потій (1541–1613; у 1593–1613 рр. єпископ володимирсько-берестейський, з 1599 р. уніатський митрополит київський, палкий прихильник унії).

Проти унії виступили: князь Василь-Костянтин Острозький; львівський єпископ Гедеон Балабан (1530–1607; конфліктував з місцевим братством, спочатку прихильник, з 1895 р. супротивник унії); Кирило Лукаріс (1572–1638; грек, викладав в Острозі, з 1602 до 1638 р. багато разів був патріархом олександрійським і константинопольським, убитий за наказом султана Мурада IV); Никифор Кантакузін (1540-ті – 1599; викладач Острозької академії, екзарх патріарха константинопольського Єремії та патріарха олександрійського Мелетія, активний політик і церковний діяч, супротивник унії, по суті головував на Брестському православному соборі, звинувачений великим коронним гетьманом Я. Замойським у шпигунстві на користь Османської імперії та підбиванні русинів до бунту, з’явився в березні 1597 р. на сейм, де не був засуджений, проте помер в ув’язненні близько 1599 р., канонізований Білоруською православною церквою).

Передумови події

Церковний розкол (схизма) 1054 р. ніколи не припиняв турбувати справжніх християн з обох боків. Проте ні близькість віровчення, ні спільні політичні інтереси не змогли підштовхнути Церкви Сходу і Заходу до реального об’єднання. Найближче до цього католики і православні підійшли 1439 р. на соборі у Флоренції, проте рішення собору не було визнане більшістю православних Сходу. Так само безуспішними були спроби локальних уній, зокрема галицько-волинського князя Данила з Римом 1253 р. Не дивно, що за доби Контрреформації, посилення позицій католицизму і кризи в українському православ’ї частина українського духівництва замислилася про силу, котра б змогла дисциплінувати пастирів і вірян (котрі, особливо братства, активно втручалися в церковні справи, спираючись на підтримку східних патріархів, як було у випадку Львівського братства в тривалому конфлікті з єпископом Гедеоном Балабаном). Вищий православний клір мріяв також про підвищення статусу православ’я в Речі Посполитій, рівні права з католицькими священнослужителями тощо. Парадокс Брестської унії полягав у тому, що на початку об’єднавчого процесу майже всі видатні українські церковні та світські діячі (такі як князь В.-К. Острозький, який у листах до П. Скарги виявляв прагнення до єднання церков) виступали за необхідність поєднання з Римом, і лише потім позиція частини різко змінилася.

1590 р. ініціативна група з 5 православних єпископів почала таємні переговори з королем Сигізмундом ІІІ, висловивши бажання приєднатися до католицької церкви. 1595 р. єпископи луцький Кирило Терлецький і володимирський Іпатій Потій після видання королем універсалу, в якому він сповіщав про перехід православних єпископів до унії, вирушили до Риму, подавши папі 33 статті унії, скомпоновані на підставі умов Флорентійської унії (визнання православними католицьких догматів і влади папи за умови збереження усіх елементів православного культу, мови богослужіння і навіть невизнання григоріанського календаря як занадто дражливого для православних питання). 23 грудня 1595 р. у Римі папа підписав унію (на честь чого було видано апостольську конституцію Magnus Dominus і вибито спеціальну медаль), проте урочисто проголосити її мали в наступному році на церковному соборі в руських землях.

Хід події

Унія була закріплена папськими буллами від 7 і 23 лютого 1596 р. Того ж року в Україні та Білорусі почалася підготовка до церковного собору, позначена нечуваним загостренням полеміки між прихильниками і ворогами унії. До табору останіх несподівано перейшов Гедеон Балабан, а головне – князь В.-К. Острозький, ображений самоуправством єпископів, які взялися за справу унії без його керівної ролі. Керований принципом «раз без нас, то такої унії нам не треба», Острозький під впливом своїх грецьких радників Никифора Кантакузіна та Кирила Лукаріса став збирати супротивників унії, Потій і Терлецький мобілізували своїх (Рогоза попри статус митрополита надто великої активності не виявив). Проти унії виступила значна частина нижчого і середнього духівництва, розкол відбувся і серед ченців усіх головних монастирів, більшість міщанства і козаків також не підтримали унію. Нарешті в атмосфері взаємних звинувачень, шпигуноманії і бійок 16 жовтня в Бресті почався довгоочікуваний собор, який одразу набув форми двох соборів: формально легітимного в кафедральному соборі міста (тут була присутня майже вся православна ієрархія, крім двох єпископів, представники державної влади, католицькі ієрархи та ін.) і «альтернативного» (у будинку князя Острозького), де головував палкий ворог унії Никифор, який обіцяв православним підтримку і благословення східних патріархів, якщо вони не підуть на поступки ворогові, і князь Острозький. 19 жовтня «уніатський» собор остаточно прийняв рішення про унію з Римом, отримавши анафему від своїх православних колег, котрі підтвердили канонічність зв’язку Києва з Константинополем. Обидві сторони конфлікту звернулися до короля, проте Сигізмунд III беззастережно став на бік унії, затвердивши своїм універсалом її обов’язковість для всіх православних підданих Речі Посполитої.

Наслідки події

Замість братерського єднання двох гілок християнства в ході локальної унії Україна і Білорусь отримали третю гілку – уніатську (греко-католицьку) церкву, а також колосальну кількість конфліктів, взаємних образ, майнових та ідейних суперечок, загострених особистих рахунків тощо. Православна церква по суті оголошувалася в Речі Посполитій поза законом, що сприяло її зближенню з іще одним впливовим «пасинком» держави – козацтвом, а також з орієнтацією частини духівництва на Московську державу. Греко-католики ж не були зрівняні в правах з католицькими ієрархами, і історія цієї церкви була сповнена протистояння як з православними, так і з польськими римо-католиками, в останньому випадку йшлося про збереження етнічної, а згодом і національної окремішності греко-католиків України і Білорусі (цю функцію греко-католицька церква в Україні з успіхом виконала і виконує дотепер). За часів Російської імперії та СРСР греко-католицька церква з її міцними зв’язками з Ватиканом часто розглядалася як ворожий «агент впливу» і піддавалася репресіям, кілька разів «саморозпускалася», переходила на катакомбне існування.

Історична пам’ять

Вкрай загострені, часом полярні оцінки, як і про будь-яку спірну подію духовного життя, викликали величезну кількість художніх, публіцистичних творів про подію одразу після її укладення (слід відзначити полемічну літературу, котра дала такі зразки середньовічної публіцистики, як твори П. Скарги, М. Смотрицького, Є. Вишенського, М. Броневського-Філалета та ін.) та згодом (живопис Я. Матейка). В Україні пам’ять про унію кардинально різна у греко-католиків заходу і переважної більшості православних сходу, дещо зваженіша, але все ж негативна оцінка події найчастіше трапляється в українських підручниках з історії. Різким несприйняттям унії вирізняються світські й духовні твори виразників так званої концепції «Русского мира».

Морські походи під проводом П. Сагайдачного

Дата і місце

1606–1618 рр., акваторія Чорного моря і річок Дніпро, Дон, Дунай, Варна, міста Кілія, Акерман (Білгород-Дністровський), Ізмаїл, Очаків, Кінбурн, Кафа, Синоп, Трапезунд, Самсун, Стамбул тощо.

Дійові особи

Петро Конашевич-Сагайдачний (1570-ті – 1622; один із найталановитіших українських козацьких полководців та політиків усіх часів, реорганізатор козацького війська, організатор і лідер численних успішних морських походів запорожців на приморські міста Османської імперії та походу 1618 р. на Москву); Дмитро Барабаш (? – після 1617; гетьман нереєстрових козаків, ватажок у поході 1617 р.); Василь Стрілковський (? – після 1616; навесні 1616 р. очолював походи нереєстрових козаків); Оліфер Голуб (?–1628; очолював козаків 1615 р., спадкоємець Сагайдачного на гетьманстві, організатор і керівник морських походів 1620-х рр., сухопутних – на допомогу кримському хану Мехмед-Гірею і калзі Шагін-Гірею, загинув у бою в Криму разом із М. Дорошенком); Григорій Ізапович (?–?; був гетьманом нерєстровців восени 1606 р.).

Передумови події

Початок XVII ст. став для українського козацтва добою продовження боротьби за свої станові інтереси, котра в цілому збігалася з прагненнями значної частини населення українських земель отримати захист від агресії з боку Криму і Османської імперії (з іншого боку, за право самим вести таку прибуткову агресію). Ще однією причиною втягування козаків у морські походи стала активна співпраця Січі з католицькою Європою, де була сформована антитурецька Ліга християнської міліції (процес почався ще в 90-х рр. XVI ст.), а також прагнення тримати в напруженні свою державу – Річ Посполиту, потреба котрої в дешевих найманцях-козаках була суттєвою тільки за умови загрози або реального початку війни з сусідніми країнами (Кримом, Османською імперією, Московією). У разі військової загрози Річ Посполита ставала поступливіша щодо козацьких вимог, як показали події протистояння зі Швецією та Волощиною в перші роки XVII ст. Уміння вести далекі морські походи не могло з’явитися на порожньому місці – сучасники тих подій прямо вказували на співпрацю козаків із мусульманським «піратським інтернаціоналом» Чорного та Мармурового морів, а також на допомогу втікачів із турецького полону – «потурнаків». Османська ж імперія, проголосивши себе володаркою Середземного і Чорного морів, давно не зустрічала на Чорному морі гідного супротивника, що призвело до фатальної недооцінки супротивника, занедбання стану укріплень, верфів тощо за наявності величезних багатств у портових містах – центрах звичайної та работоргівлі. Криза кінця XVI ст. стала в Османській імперії системною, престол посідали малолітні султани, що помирали молодими, економічна криза і боротьба угруповань похитнули стан військової машини та бюрократичного апарату імперії. Усе це особливо вдарило по непереможному колись флоту, найбоєздатніша частина якого діяла на Середземному (а не на Мармуровому чи Чорному) морі. Проте варто відзначити – козакам все ж протистояла найбільша армія і один із найбільших флотів тогочасного західного світу.

Хід події

Першою великою козацькою морською експедицією XVII ст., з якою нерідко пов’язують ім’я Сагайдачного, став похід на Варну 1606 р. (місто в теперішній Болгарії). Однак немає жодного підтвердження того, що він уже був гетьманом того ж 1606 р., коли козаки брали Варну – не просто багате і добре укріплене турецьке місто, але й добре знане всій Європі місце давньої перемоги турків над польсько-угорською армією сина Владислава Ягайла, Владислава III (він же король Угорщини Ласло V), яку османи здобули 10 листопада 1444 р. Те, що колись не вдалося польському королю, який поліг під мурами Варни, вдалось українським козакам. Улітку 1606 р. вони атакували Варну з моря, висадили десант, який заволодів містом-фортецею. Турецький гарнізон було знищено, місто розграбовано, невільників звільнено, козакам дісталась колосальна здобич – 180 тис. злотих, у морі і в порту нападники захопили 10 галер із товаром і щасливо повернулись додому. Цілком можливо, що народна пісня про Варну була складена саме про цей вдалий похід. Але хто командував козаками в напрочуд вдалому морському поході 1606 р.? Найчастіше цю честь віддають Петру Конашевичу-Сагайдачному (до речі, автор знаменитої віршованої епітафії Сагайдачному Касіян Сакович згадує лише про Кафу і татарські міста, не забувши про службу покійного в Молдавії та Ліфляндії, а про уславлене взяття Варни – жодного слова). Проте ми знаємо, що наприкінці 1606 р. гетьманом низовиків була інша людина – Григорій Ізапович (?–?). Можливо, саме він і водив запорожців на Варну. Роль Сагайдачного в організації походів, імовірно, полягала в налагодженні жорсткої дисципліни та постачання, організації дипломатичного забезпечення походів (переговори з Габсбургами, перським шахом, річпосполитськими можновладцями), а також у безпосередньому плануванні на стратегічному і тактичному рівнях походів, кількість яких спірна.

1607 р. запорожці провели великий похід на Кримське ханство, під час якого захопили і спалили Перекоп та Очаків. 1608 – на початку 1609 р. Сагайдачний організував морський похід на 16 чайках у гирло Дунаю, під час якого було здійснено напад на Кілію, Білгород та Ізмаїл (імовірно, було знищено передмістя фортець). У серпні 1614 р. до 2 тис. козаків під проводом Сагайдачного здійснили небувалий за дальністю і відвагою похід через Чорне море, вночі напали на Синоп і взяли фортецю. Спаливши цитадель і місто, а також набільшу в Малій Азії верф, козаки завдали Османській імперії збитків на 40 млн злотих, захопили величезну здобич і звільнили багато полонених. У цьому поході козакам допомагали колишні полонені-«потурнаки». Під час повернення на Січ турецька галерна ескадра і кілька тисяч яничарів перепинили козаків у гирлі Дніпра і пошарпали їх, захопивши, однак, усього два десятки полонених козаків і відбивши частину полонених у Синопі турків. 17 жовтня 1614 р. незадоволений султан Ахмед I наказав стратити великого візира Гемюльджюнелі Насух-пашу, котрий спробував обдурити султана, зобразивши свої дії як велику перемогу над козаками (для чого до полонених було додано кілька сотень переодягнутих рабів). Навесні 1615 р. козаки (ймовірно, під проводом Сагайдачного) наважилися напасти на Стамбул. Вони висадилися біля османської столиці, спаливши і пограбувавши чимало багатих будинків, складів та крамниць у передмісті Ортакьой (грец. Архіокі). Налякавши Стамбул та захопивши кілька галер, козаки з тріумфом відплили додому, але біля гирла Дунаю вони зустрілися з турецькою ескадрою. Дочекавшись ночі, запорожці здійснили абордаж, узявши кілька нових турецьких трофеїв та захопивши в полон турецького командувача (дані про те, що це був сам капудан-паша, тобто командувач турецького військово-морського флоту, неправдиві).

Своєрідним піком морських походів запорожців став 1616 р. Навесні козаки під проводом В. Стрілковського успішно нападали на передмістя Варни, а влітку знову обраний гетьманом Сагайдачний спланував і здійснив масштабний і успішний похід на головне турецьке місто в Криму – Кефе (Кафу). У липні Сагайдачний разом із 6 тис. козаків на 120–150 чайках і менших суднах вирушив у морський похід. На виході з Дніпра, в Дніпровсько-Бузькому лимані, козаки зустріли ескадру османських галер. Козаки розгромили турецьку флотилію та захопили частину її суден. Аби ввести турків в оману щодо своїх подальших дій, Сагайдачний наказав частині війська демонстративно повернутися на Січ із захопленою здобиччю. З рештою війська Сагайдачний близько тижня переховувся поблизу Очакова. Приспавши пильність турків, козаки продовжили свій похід.

22 липня 1616 р. Сагайдачний разом із 4 тис. козаків прибув до міста. Вночі козаки висадилися на берег і підійшли до воріт Кафи. Частина запорожців, що володіли турецькою мовою, відвернули увагу вартових, сказавши, що вони турецький підрозділ, який прямує на війну з Персією. Тим часом решта перекинула драбини на мури фортеці. Перебравшись через стіну, козаки вирізали вартових і відкрили ворота. Козаки раптовим нападом захопили міську цитадель і взялися грабувати місто та звільняти християнських невільників. Аби взяти чимбільше бранців на свої чайки, козаки викинули чималу частину захопленого добра. У результаті операції було визволено кілька тисяч невільників, яких вивезли на Дніпро.

Паралельно того ж липня 1616 р. до 2 тис. запорозьких і донських козаків на 65 чайках і стругах здійснили похід на Трапезунд, успішно взяли і розграбували місто, розбивши надіслану проти них ескадру з 10 галер і кількох менших суден під командуванням Ціколі-заде Мехмеда-паші (на абордаж було взято 2 великі галери). Спроба Ібрагіма-паші перехопити козаків у гирлі Дніпра була безуспішною.

У 1617–1618 рр. запорожці й донці турбували турецькі поселення неподалік Босфору.

Наслідки події

Цілеспрямована й приголомшлива серія морських походів козаків проти османських міст у перші два десятиліття XVII ст. стала початком масштабної і довгої війни на морі, яке османи вже не могли вважати своїм «внутрішнім озером». Морські походи виснажували Османську імперію, змушували її вдаватися до масштабних і дорогих будівельних проектів (зміцнення Синопа в 1620-х рр., побудова нових фортець на Босфорі тощо), проте і це не давало повної безпеки від козаків, що продовжували морські походи протягом усього XVII ст. Козацькі походи через свою раптовість і небезпечність відволікали непропорційно великі османські сили, чим запорожці й донці робили значний внесок у справу боротьби європейських антитурецьких коаліцій з османською загрозою.

Історична пам’ять

Морські походи запорожців знайшли відображення в українському фольклорі. У сучасній Україні встановлено кілька пам’ятників Сагайдачному, випущено ювілейні марку і монету, де він фігурує саме як організатор і керівник морських походів, на честь гетьмана названо Академію сухопутних військ і фрегат – флагман українського ВМФ. Подіям присвячено кілька художніх творів XIX–XX ст., пам’ять про них актуалізована завдяки пресі та публіцистиці. Події зробили козаків надзвичайно відомими і в Османській імперії – тамтешні хроністи не шкодували лайки на адресу «невірних псів», що кинули виклик султану, проте в майбутньому козаки нерідко згадувалися тими ж турецькими авторами з подивом і повагою, особливо в часи союзів з османами і Кримом.

Московський похід 1618 року

Дата і місце

Червень – грудень 1618 р., Південна і Центральна Росія.

Дійові особи

Королевич Владислав Ваза (1595–1648; син Сигізмунда III, у 1632–1648 рр. король Речі Посполитої Владислав IV, у 1610–1618 рр. претендент на престол Московії, непоганий воєначальник зі шведської династії Ваза, у 1632–1648 рр. король Речі Посполитої); запорозький гетьман Петро Конашевич-Сагайдачний, полковники Михайло Дорошенко (?–1628; полковник, протягом 1620-х рр. неодноразово козацький гетьман, ветеран Хотинської війни і походу на Москву 1618 р., уклав Куруківську угоду 1625 р., лідер походів на Крим, в одному з яких згодом загинув, дід гетьмана Петра Дорошенка); полковник Богдан Конша (?–1623; 1623 р. був гетьманом, виступав на підтримку православних ієрархів, висвячених за доби П. Сагайдачного).

Цар Михайло Федорович Романов (1596–1645; обраний царем Земським собором 1613 р., уклав Деулінське перемир’я з Річчю Посполитою, яким закінчилися війни Смутного часу, в 1632–1634 рр. вів невдалу Смоленську війну з Річчю Посполитою, почав реформи у московській армії з метою її європеїзації, перший Романов на московському престолі); воєвода князь Дмитро Пожарський (1578–1642; служив Лжедмитру I, царю Василю Шуйському, в 1611–1612 рр. брав участь у Першому і керував Другим ополченням, котре звільнило Москву від польських військ, з 1613 р. один із провідних воєвод царя Михайла Федоровича, керував низкою приказів, брав участь у Смоленській війні 1632–1634 рр.); воєвода князь Григорій Костянтинович Волконський «Кривий» (бл. 1560–1634; служив Лжедмитру I, Василю Шуйському, вів переговори з Річчю Посполитою, був заступником Пожарського і невдало діяв у війні 1618 р.); воєвода Михайло Матвійович Бутурлін (?–1648; стольник, згодом окольничий і воєвода, активний прихильник Лжедмитра II, згодом учасник Другого ополчення, воював з донцями, литовцями і запорожцями, 1616 р. захищав Смоленськ від Владислава).

Передумови події

1610 р. московський боярський уряд («Семибоярщина»), боячись Лжедмитра II, передав московський престол королевичу Владиславу (до Москви не прибув і православ’я не прийняв). Проте значна частина міст Московської держави не визнала цього рішення – у результаті було сформовано нове військо для звільнення Москви від поляків. Перше ополчення зазнало поразки і розкололося, Друге 1612 р. взяло Москву. 1613 р. Земський собор обрав царем Михайла Федоровича Романова, чого не визнала Річ Посполита. Московське військо на чолі з Дмитром Черкаським та Михайлом Бутурліним розпочало рейд під Смоленськ. Упали Вязьма, Дорогобуж, Біла. По суті, Річ Посполита втрачала всі завоювання, здобуті в попередні роки.

Королевич Владислав почав готуватися до відвоювання «законної спадщини». Сейм Речі Посполитої 1616 р. ухвалив дати королевичу гроші на війну. Владислав, заохочуваний обіцянками частини московських бояр, вирушив на Москву, але місто не відкрило йому воріт. З грудня 1617 р. річпосполитське військо отаборилося під Москвою, потрапивши в оточення московських «летючих загонів». Рішення сейму про нову Московську війну неабияк втішило запорозьких козаків, адже Варшава знову потребувала їх. Козаки не забарилися скористатися новим шансом та ще й принагідно поторгуватися з королем. Сагайдачний виторгував у короля Сигізмунда III чималу платню для козаків і обіцянки щодо збільшення реєстру. Тільки тоді гетьман почав збирати військо (якого зібралося до 20 тис.) на допомогу королевичу.

Хід події

У червні 1618 р. 20 тис. козаків на чолі з Сагайдачним розпочали свій похід. Рейд розпочався зі знищення Лівен. Козаки заволоділи містом після короткого штурму 9 липня, вбивши одного воєводу і полонивши другого під час вилазки. Наступним містом, яке взяв Сагайдачний, був Єлець – досить потужна прикордонна фортеця. Сагайдачний залишив більшу частину свого війська неподалік у ліску, а з рештою підійшов до міста, спровокувавши московських воєвод на необачну вилазку. Оточені московити були розбиті вщент. Решта сховалася в острозі, який козаки штурмували цілу ніч, узявши після трьох невдалих спроб. Тут гетьман взяв чималі «упоминки», які везли московські посли ханові. Далі війська Сагайдачного і Дороршенка, діючи двома групами, спустошили Ярослав, Данков, Лебедянь, Скопин, Шацьк, Касимов, Романов. Кілька днів у серпні козаки завзято штурмували Михайлов, проте, за московським літописом, місто так і не було взяте запорожцями. Однак загалом кампанія розвивалася успішно для гетьмана і королевича – Сагайдачний позбавив московського царя можливості отримати підкріплення з Рязанщини. Цар спробував зупинити козаків, спрямувавши проти них кількатисячне військо Д. Пожарського. Проте воєвода раптово захорів, і командувати московськими ратними людьми довелося його заступникові – Г. Волконському, котрий спробував дати «запорогам» бій на бродах через Оку. Сагайдачний атакував міцну фортецю Зарайськ, і передові загони козаків ледь не взяли її. Без сумніву, П. Сагайдачний продовжував би штурмувати Зарайськ, якби 3 вересня не отримав королівського листа з проханням негайно прямувати до Москви. Не гаючи часу на облоги Зарайська й Кашири, гетьман поспішив переправитися через Оку й вирушити до ворожої столиці. 6 жовтня козаки підійшли до Москви й заклали свій табір неподалік Донського монастиря. З-за міських мурів вийшло військо під командуванням Михайла Бутурліна, яке мало йти проти Владислава. Проте вийти на відкритий бій з козаками московити (які, ймовірно, поступалися чисельністю) не наважились, а в герці Сагайдачний звалив з коня воєводу Бутурліна (хоч останній залишився живим). 8 жовтня козаки підійшли до табору Владислава під Тушином, де їх зустріли з великою радістю. Проте генеральний штурм Москви 10–11 жовтня був безуспішним. Почалися переговори, які тривали майже місяць. Тим часом козаки спалили Калугу і знищили її мешканців, спустошили територію від Дорогобужа до Шацька, що зробило московських представників на переговорах поступливішими. 11 грудня було підписано перемир’я, хоча Владислав противився як міг, сподіваючись «дотиснути» царя та здобути жадану царську корону.

Наслідки події

У результаті рейду Сагайдачного Річ Посполита зуміла укласти вигідне Деулінське перемир’я 1618 р., за яким закріпила за собою Смоленщину й Сіверщину. Козаки, щоправда, не отримали збільшення реєстру, хоча багато хто з них збагатився внаслідок пограбування Московської держави.

Історична пам’ять

Ця подія – не найпопулярніша тема за часів Російської імперії і замовчувана за радянських часів. Сьогодні досить відома в Україні й Росії завдяки публіцистам і підручникам, досить популярна серед патріотично налаштованих українців – прихильників європейського вибору, а прибічниками зближення з Росією розглядається як трагічне протистояння братських народів.

Хотинська війна

Дата і місце

20 серпня (початок збройних сутичок козаків з основними силами османів) – 9 жовтня (укладення миру) 1621 р., територія сучасних України, Молдавії та Румунії, здебільшого навколо міста Хотин (нині Чернівецька область) та на берегах річки Дністер.

Дійові особи

Османсько-татарсько-молдавське військо: Осман II (1604–1622; султан з 1618 р., прапраправнук Сулеймана Пишного і Роксолани); Охрілі Хусейн-паша (?–1622; великий візир до 17 вересня 1621 р.); Ділавер-паша (?–1622; великий візир з 17 вересня 1621 р.); кримський хан Джанібек-Гірей (1568–1635; хан у 1610–1623, 1628–1635 рр.), видатний ногайський полководець Кантемір-мурза (?–1637; бей ногайського племені Мансур, видатний полководець); молдавський господар Олександр IV Ілляш (?–1666; був господарем Молдавії в 1620–1621 та 1631–1633 рр., Волощини в 1616–1618 та 1627–1629 рр.).

Річ Посполита: великий гетьман литовський Ян-Кароль Ходкевич (1560 – помер від хвороби в таборі під Хотином у ході боїв 24 вересня 1621 р., з 1601 р. польний, а з 1605 р. коронний гетьман литовський; досвідчений полководець); воєвода Краківський і великий коронний підчаший Станіслав Любомирський (1583–1649; один із найвпливовіших магнатів Речі Посполитої); королевич Владислав Ваза, запорозький гетьман Яків Неродич-Бородавка (?–1621; страчений козаками); запорозький гетьман Петро Конашевич-Сагайдачний.

Передумови події

До прямого військового зіткнення призвели часті напади українських козаків на турецькі міста і татар – на Річ Посполиту, а також втручання українських та польських магнатів у питання наслідування престолу в Молдавії 1620 р., що спричинило знищення польського війська під Цецорою. Ще одним поштовхом до війни стали ворожі дії найманців Речі Посполитої – козаків-лісовчиків – щодо османського васала, воєводи Трансільванії Бетлена Габора. Оголосивши Лехістану (Речі Посполитій) джихад, османи у випадку успішних бойових дій могли планувати навіть якісь серйозні завоювання, але здебільшого йшлося про покарання «невірних» за їхні попередні «провини». Осман II зібрав близько 100 тис. османського війська, понад 50 тис. кримських татар, ногайців, молдаван і волохів, понад 100 гармат, з них близько 60 великих. Невідома кількість слуг-некомбатантів, але вона була значною. Військо Речі Посполитої після втрати ядра збройних сил – польського коронного війська – під Цецорою було ослаблене. Його бойове ядро тепер становили литовські та наймані підрозділи, всього близько 18 тис. кінноти та 12 тис. піхоти. Запорожці виставили, за різними даними, 44–46 тис. вояків (разом із пахолками). Річпосполитське і козацьке війська мали разом не менш ніж 50 гармат, з них мінімум половина належала запорожцям. Невідомою, але вочевидь чималою була кількість обозної челяді в річпосполитському таборі.

Хід події

Польсько-литовська армія з’явилася під Хотином 20 серпня і одразу почала укріплюватися, аби не пропустити османів углиб Речі Посполитої. Було створено земляний «укріпрайон» у вигляді півкола навколо річпосполитського табору, яким командували Ходкевич, Владислав та Любомирський, фланги укріплень прилягали до річки Дністер. Поблизу окопалися запорожці, яких із боями привів під Хотин Бородавка, котрого згодом змінив поранений під час походу Сагайдачний (Бородавку ж козаки звинуватили в поганому керівництві та розстріляли), а також найманці-лісовчики. Запорожці здійснили кілька рейдів проти турків, що наступали, у результаті чого османи зазнали чималих втрат, але й козаків полягло багато. 2 вересня до Хотина підійшли основні сили османів і почалася фактична облога Хотинського замку й атаки на річпосполитський і козацький табори. Проте настирливі спроби османів 2, 3, 4, 5, 7, 15, 23, 27, 28 вересня увірватися до річпосполитського та особливо козацького таборів після шалених артобстрілів закінчилися повним провалом і великими втратами для воїнів Османа II. Натомість козаки неодноразово робили вилазки, часто нічні, вирізаючи значні турецькі загони. Непогано виявили себе й річпосполитська піхота та кіннота, найманці, а також обозна челядь, що кілька разів допомогла відбити турецький наступ. Турецькі ядра заривалися в сипкий ґрунт, не маючи змоги зруйнувати козацькі «шанці», вогненний вал стрільців козацької піхоти був нездоланний, а спроби заморити християн голодом через блокаду провалилися. 24 вересня від утоми і хвороб помер Ходкевич, і новий річпосполитський командувач Любомирський наказав перейти у менший за площею табір, який було легше обороняти. Але й військо Османа потерпало від втрат, падіння бойового духу, хвороб і нестачі продовольства та фуражу, а всі терміни для наступу на Лехістан стрімко минали – насувалася пізня осінь. 29 вересня султан розпочав переговори, які 9 жовтня закінчилися мирною угодою.

Наслідки події

Османське військо та його союзники безповоротно втратили, за найобережнішими оцінками, близько 40 тис. вояків, серед них кілька пашів (хоча популярна байка, що ґрунтується на записі Я. Собеського, про смерть внаслідок козацького нападу великого візира Охрілі Хусейна-паші аж ніяк не є правдивою, в бою з козаками загинув, наприклад, паша міста Будин (Буда) Каракаш-паша). Втрати союзників-християн могли становити до 15 тис., з них десь половина – запорожці. Головним наслідком битви був зрив османських планів допомоги Трансільванії та протестантській коаліції в Тридцятирічній війні, а також провал планів завоювання турками українських земель Речі Посполитої. Запорожці як ніколи раніше виявилися важливим чинником міжнародної політики, ставши як однією з причин війни, так і головними рятівниками Речі Посполитої. Сагайдачний, чий талант полководця востаннє яскраво виявився саме під час цих подій, був щедро винагороджений королем, проте 20 березня 1622 р. помер від ран, отриманих під Хотином, залишивши неврегульованою болючу проблему козацького реєстру. Для Османа II програна війна також стала фатальною – 20 травня 1622 р. він був убитий внаслідок бунту невдоволених яничарів, проте говорити про початок занепаду військової потуги Османської імперії після Хотина навряд чи доречно.

Історична пам’ять

Масштабна війна мала швидкий і великий розголос у Речі Посполитій та Європі, стала темою героїчних поем, віршів, драм, де оспівувалися подвиги поляків та козаків. Не забували про Хотин і пізніше – зокрема, для українських авторів битва стала одним із символів незламності українського козацького духу (художні твори О. Маковея, З. Тулуб та ін.), увійшовши до шкільних підручників, науково-популярних праць тощо. У сучасній Україні існують пам’ятники та проводяться заходи на честь вшанування героїв війни. У турецькій літературній, зокрема поетичній, традиції Хотин і трагічна доля юного Османа II теж знайшли помітне відображення.

Битва на Куруковому озері та Куруківська угода

Дата і місце

15 жовтня – 3 листопада 1625 р., береги річки Цибульник, околиці міста Крилів на правому березі Дніпра неподалік міста Кременчук, Полтавська область.

Дійові особи

Річпосполитське військо: великий коронний гетьман Станіслав Конецпольський (1592–1646; з 1632 р. великий коронний гетьман, воєвода сандомирський з 1625 р., один із найкращих полководців Речі Посполитої за всю її історію, учень С. Жолкевського, ініціатор запровадження драгунських полків і флоту, знаний майстер оборонного бою і кавалерійський командувач, звитяжець у битвах над шведами, молдаванами, татарами); Станіслав «Ревера» Потоцький (1579–1667; з 1631 р. воєвода брацлавський, з 1636 р. воєвода подільський, з 1652 р. гетьман польний коронний, з 1654 р. великий гетьман коронний, учасник воєн із Москвою, Швецією, козаками Хмельницького, татарами, битв під Охматовом 1655 р. та Варшавою 1656 р.); Томаш Замойський (1594–1638; воєвода подільський і київський, у майбутньому канцлер Речі Посполитої; мав добрі контакти з козаками, 1619 р. підписував з ними Роставицьку угоду); староста красноставський Якуб Собеський (1588–1646; герб «Яніна», учасник Хотинської війни та походу на Москву 1618 р., у майбутньому белзький та руський воєвода, батько короля Яна Собеського); представники українських православних родів Вишневецьких, Корецьких, Збаразьких, Заславських, Тишкевичів, Балабанів, польських – Калиновських, Казановських, Одживольських та ін.

Козацьким військом (низовиками) керували гетьман Марко Жмайло (?–?; учасник Хотинської війни, морських походів запорожців початку XVII ст.); реєстровців очолював Оліфер (Олефір) Голуб (?–1628; неодноразово обирався гетьманом протягом 1620-х рр., Сагайдачний, помираючи, заповідав йому булаву, організатор масштабних морських походів козаків, вправний дипломат, загинув у бою під час походу на Крим на допомогу претенденту на ханський престол Шагін-Гірею); окремі полки очолювали колишні гетьмани, а на той момент полковники Матвій Пирський (? – після 1630; у червні – вересні 1625 р. був козацьким гетьманом, до і після того полковником) та Михайло Дорошенко.

Передумови події

Жмайло разом із Дорошенком і Пирським брав участь у переговорах із кримським ханом Мехмед-Гіреєм та його братом Шагін-Гіреєм, які виступили проти влади турецького султана над Кримом. Крім того, можливо, Жмайло разом з іншими запорозькими ватажками брав участь у справі «царевича Олександра-Яхії» – нібито сина турецького султана Мехмеда III, який їздив Східною Європою в пошуках підтримки своїх прав на престол, обіцяючи підняти на повстання проти турків поневолені слов’янські народи та греків. Козаки та митрополит Іов Борецький опікувались «царевичем», хоча уряд Речі Посполитої був налаштований вороже до претендента, котрий міг спровокувати нову велику війну з османами. Щодо відносин із турками козаки в цей час гордо зауважували, що це король уклав мир із султаном, а вони – ні. Водночас із численними морськими походами, які вкрай розлючували султана, і через це й польський уряд, величезна маса козаків, ветеранів часів Смутного часу та Хотинської війни, залишалась «без роботи», а їхнє становище чи то лицарів, чи то селян і надалі було непевним. Відчувши й усвідомивши свою силу на початку 1620-х рр., козаки дедалі частіше відмовлялися виходити з Київщини та Брацлавщини, столи у королівських та приватних шляхетських маєтках, чим користувалися селяни, тікаючи від своїх панів або не виконуючи повинностей. За чутками, козаки збиралися взагалі витіснити коронне військо з території Київського воєводства. Ішлося про «працевлаштування» величезних мас козаків, яким не хотіла і не могла достатньо заплатити Річ Посполита, водночас забороняючи шукати зовнішніх джерел «козацького хліба». Крім того, в інструкціях козацьким послам на сейм 1625 р. зазначалося і про те, аби король і сейм визнали православну ієрархію, відновлену за часів Сагайдачного, а також затвердили всіх обраних церковних ієрархів. Сейм відповів рішучою відмовою, а у відповідь на скарги шляхти Київщини направив сюди коронне військо на чолі з польним гетьманом Конецпольським з метою «провчити» козаків як слід, бажано в стилі 1596 р. До коронного війська приєдналось чимало українських князів та православної шляхти. Після провалу переговорів коронне військо вступило на територію Київщини та Брацлавщини раніше, ніж чекали козаки. Значна їх частина перебувала в черговому морському поході на турецькі міста, але решта відреагувала на небезпеку досить швидко. На початку жовтня 1625 р. Жмайла було обрано гетьманом, і головні сили запорожців вирушили з Січі на волость, на підтримку тим загонам, що перебували там на постої. Але стратегічною ініціативою володів Конецпольський, який мав усі свої сили в зборі, що забезпечило йому і якісну, і, можливо, кількісну перевагу над козаками. Коронне військо разом із надвірними військами українських князів мало до 12 тис. вояків та 30 гармат. Козаки, що діяли кількома загонами, мали кілька тисяч реєстрового війська та невідому кількість запорожців, усього до 20 тис. осіб, переважно піхоти.

Хід події

11 жовтня Конецпольський підійшов до Канева, де стояла козацька залога з 3 тис. вояків. Козаки вислали посланців, які пообіцяли польному гетьманові піти на переговори, але після приходу з Січі Жмайла зі старшиною. Тим часом козаки непомітно залишили Канів і почали відступ табором у напрямку Черкас, де стояло ще 2 тис. їхніх товаришів. Конецпольський спробував розбити ворога по частинах, виславши проти козаків, що відступали, кінний авангард Я. Одживольського, який пошарпав їх, хоч і не зміг розбити. Окремі козацькі загони, уникаючи великих боїв, відступали на Низ, звідки їм на допомогу йшли основні сили Марка Жмайла. Досить своєрідна війна, в якій бої чергувалися з переговорами, веденими здебільшого з метою виграти час, тривала до підходу в урочище Таборище на березі річки Цибульник головних сил козаків і коронного війська. Фактично козаки отримали шанс узяти ініціативу в свої руки, домігшись гідного миру через переговори в результаті військової перемоги. Сторони знову спробували домовитись, але вимоги Конецпольського були надто важкими для козаків. Тому на річпосполитські вимоги Жмайло і його полковники обережно відмовили. Конецпольський і «яструби» з коронних воєначальників сприйняли це як привід до початку «справжньої» війни. 19 жовтня Конецпольський наказав готуватися до штурму козацького табору, для чого жовніри почали готувати батареї важких гармат, в’язати спеціальні облогові коші (тури), фашини та будувати «гуляй-городи». Ці приготування вплинули на козаків: вони зробили кілька вилазок, аби захопити ворожі гармати, проте успіху не мали. Жмайло як досвідчений полководець зрозумів, що немає сенсу чекати на повторення Солониці – він пішов на прорив на південь, що може свідчити про усвідомлення ним неможливості розгрому коронного війська у відкритому бою. Козаки розклали багаття в таборі, удавши, що їхнє військо все ще тут, і непомітно вислизнули з нього. Розуміючи неминучість погоні, Жмайло залишив на шляху відступу цілих три загони, які мали затримати кінноту Конецпольського, обравши для засідок густі зарослі лоз та береги річок і Курукового озера. Всі три загони загинули, але добре пошарпали ворожу кінноту, яка була змушена надовго затриматись. Зрештою подолати козацькі ар’єргарди змогла лише наймана німецька піхота. Тим часом поблизу Курукового озера посеред решток давніх укріплень Жмайло зміцнював новий табір. Удень 21 жовтня на горизонті з’явилась втомлена від переходів і боїв кіннота Конецпольського, яка спробувала прорвати козацький табір. Запорожці вогнем з гармат і рушниць відбили атаку коронної кавалерії та загонів українських князів, завдавши супротивникам значних втрат. Друга атака того ж дня була проведена вже після прибуття Конецпольського з піхотою й артилерією – але ні артобстріл, ні участь у бою самого польського головнокомандувача не допомогли прорвати табір козаків Жмайла. Невідомо, чи бій ущух сам, чи козаки дійсно попросили миру. Головне, що кампанія так і не дійшла до своєї логічної військової розв’язки. Обидві сторони зазнали великих людських втрат. Обом сторонам було що втрачати: козаки боялись повторення нової Солониці, Конецпольський – підходу до Жмайла запорозьких підкріплень. 24 жовтня (3 листопада за новим стилем) 1625 р. розпочалися переговори.

Наслідки події

Козаки втратили, за деякими даними, до 8 тис. осіб (цифра вочевидь перебільшена), втрати річпосполитського війська невідомі, ймовірно, помітні, але менші за козацькі. Переговори були важкими для обох сторін, і, аби не ускладнювати ситуацію, козаки переобрали гетьмана: ним став М. Дорошенко – вправний політик, добре відомий Конецпольському. Саме він 27 жовтня підписав відомі Куруківські статті, в яких ішлося про козацький реєстр із 6 тис. козаків (1 тис. з них мала постійно перебувати на Січі як гарнізону), платню для 10 тис., виведення козаків зі шляхетських маєтностей, заборону походів на море і спалення козаками чайок. Важливими поступками, яких домоглися козаки, була амністія для всіх повсталих та відмова коронних комісарів від пункту про видачу старшини. Фактично угода, багато в чому залишившись на папері (особливо щодо морських походів), стала для Речі Посполитої, за влучним висловлюванням М. Грушевського, «одним із типових паперових тріумфів, що розроджувалися потім звичайно морями крові, біди і злоби».

Історична пам’ять

Завдяки знаковій мирній угоді битва непогано відома більшості українців зі шкільного курсу історії, але, напевно, через свій неоднозначний військовий та політичний результат вона не надто добре відображена в популярній культурі. Місцеві краєзнавці активно працюють над популяризацією теми.

Битва під Переяславом

Дата і місце

Травень 1630 р., апогей козацьких вилазок – 22–23 травня, мир – 29 травня; місце – околиці міста Переяслав (нині Переяслав-Хмельницький, місто обласного значення на сході Київської області).

Дійові особи

Річпосполитське військо: великий коронний гетьман Станіслав Конецпольський; Станіслав «Ревера» Потоцький (1579–1667; з 1631 р. воєвода брацлавський, з 1636 р. воєвода подільський, з 1652 р. гетьман польний коронний, з 1654 р. великий гетьман коронний, учасник воєн із Москвою, Швецією, козаками Хмельницького, татарами, битв під Охматовом 1655 р. та Варшавою 1656 р.); Лукаш Жолкевський (?–1636; племінник С. Жолкевського, воєвода брацлавський). Окремої згадки заслуговує хорунжий подільський Самійло Лащ-Тучапський (1588–1649; великий коронний стражник, талановитий ротмістр з прикордоння і водночас рідкісний бандит, за розбій, грабежі, вбивства був засуджений 236 разів до вигнання – баніції і 47 разів до позбавлення честі й доброго імені – інфамії; за відвагу і таланти на полі бою його захищав Конецпольський, під чиїм командуванням Лащ був з 1623 р.).

Козацьке військо: гетьман нереєстровців Тарас Федорович-Трясило (? – після 1639; можливо, за походженням хрещений татарин Хасан, один із видатних козацьких ватажків до епохи Хмельниччини, гарний кавалерійський командир, воював у Європі в Тридцятирічній війні на боці католицької ліги, згодом брав участь у морських походах, Смоленській війні проти Московії 1632–1634 рр.); майбутній гетьман реєстровців Тимофій Орендаренко (?–?; став гетьманом після Трясила, брав участь у Смоленській війні).

Передумови події

Кінець 1629 р. був непростим для населення «кресів» Речі Посполитої: підвищення оподаткування, суперечки між уніатами і православними призвели до розквартирування великої кількості вояків коронного війська на Київщині. Але цей захід уряду замість втихомирення населення призвів до загострення конфлікту. У протистояння активно втрутились козаки, багато хто з них мав тут родичів і близьких. За таких обставин достатньо було іскри, аби спалахнуло полум’я нової «козацької війни». Фактично на нових засадах відродився тимчасовий союз православних ієрархів і козацтва. Прихильники нормалізації відносин козаків із державою (такі, як гетьман реєстровців Григорій Чорний) виявились приреченими на загибель. Чутки про навернення Чорного до унії і його спроби виконати сеймову постанову про виключення з реєстру «неблагонадійних» були сприйняті багатьма козаками як зрада їхніх інтересів. У результаті Тарас Федорович, знаний запорозький лідер, очолив похід козаків із Січі на волость у березні 1630 р. Тогочасні джерела згадують про 10 тис. козаків у війську гетьмана нереєстровців. Безперечним успіхом Трясила стало приєднання до нього якоїсь частини реєстрових полків (за даними Львівського літопису, 4 із загальної кількості 6 тис.), а також усунення конкурента – реєстрового гетьмана Григорія Чорного було засуджено на смерть у містечку Боровиця.

25 березня військо Тараса підійшло до Корсуня. У результаті розквартировані тут роти Конецпольського опинилися між двох вогнів – козаки почали штурм міста, а міщани стріляли по жовнірах з вікон власних будинків. Наслідком таких дій став розгром коронного гарнізону і втеча його залишків до фортеці Бар, де розташовувався штаб Конецпольського. Після першої перемоги Трясило розіслав універсали. Дуже швидко тисячі селян взялись за зброю. Водночас Тарас звернувся до Конецпольського з пропозицією скасування Куруківської угоди, збільшення реєстру і скасування розквартирування жовнірів на «козацьких» територіях. Козацький гетьман вимагав також видачі йому тих реєстровців, які не пристали до повстання. Погодитись із таким пан Станіслав ніяк не міг (він не мав права змінювати сеймові рішення, а лицарська честь, як він сам згодом писав, не дозволяла капітулювати перед ворогом і видавати своїх союзників), почавши натомість збирати розкидані по зимових квартирах війська. Фактично хід кампанії 1630 р. був від самого початку зумовлений спробами Конецпольського зібрати якомога більше сил і Тараса – розбити коронне військо по частинах. Значну роль у військовому протистоянні відіграла «мала війна», яку вели і козаки, і їхні тимчасові союзники – селянські загони.

Козаки вперше за багато років мали стратегічну ініціативу – їхнє військо було у зборі і вийшло «на волость» великими піхотними силами з артилерією. Конецпольський вислав проти окремих загонів повстанців кілька своїх підрозділів під командуванням старост Л. Жолкевського, С. Потоцького та коронного стражника Самійла Лаща. За свідченням українських джерел, Лащ ущент вирубав населення містечка Лисянка якраз на великодні свята в квітні 1630 р., аби налякати всіх потенційних бунтарів. Козаки і міщани відповідали Лащу тим самим – під час походу було вбито чимало людей із рот Лаща, Лянцкоронського та Сладковського. У похід вирушило 8-тисячне коронне військо, до якого приєдналися кілька «надвірних» загонів різних магнатів та певна кількість козаків-реєстровців, що збільшило чисельність армії Конецпольського до 10–12 тис. бійців та до 30 гармат.

Хід події

Головні сили під проводом Конецпольського вирушили з Бара 6 квітня 1630 р., швидким маршем пройшовши Вінницю та Білу Церкву. За чутками, Конецпольський освятив свою шаблю на вівтарі католицького собору (схоже на пізню православну легенду, покликану довести, з ким насправді був Всевишній). Під час переправи через Дніпро біля Києва козацький кінний загін пошарпав коронні сили, взявши в полон німецького капітана-артилериста, який згодом служив повстанцям, і ледь не полонивши (за непідтвердженими даними Львівського літопису) самого Конецпольського. Десь на початку травня (на думку М. Грушевського, перед 8 травня) розпочались бойові дії на Лівобережжі в околицях Переяслава. Гетьман Тарас, який, очевидно, розраховував на підтримку мешканців Переяслава та навколишніх сіл, а може, й хотів мати вільний шлях до відступу на схід, на московські землі (як колись Наливайко), міг мати не менші сили, хоч і поступався коронній армії щодо якості кавалерії та артилерії. Подальший хід тритижневих бойових дій нам, як не дивно, відомий лише уривками. Судячи з даних свідка – козака Гладкого з Путивля, який сам був у Переяславі і згодом інформував про хід і наслідки цієї кампанії московський уряд, козаки оборонялися в таборі під Переяславом та в самому місті, часто роблячи успішні вилазки. Козаки розбили під Переяславом чимало підрозділів коронного війська не стільки в одній «Тарасовій ночі», як це здавалось автору «Історії Русів», а згодом геніальному романтику Т. Шевченку, а в ході кількох успішних вилазок, які підірвали дух коронної армії, її віру в перемогу, водночас завдавши їй чималих втрат. Конецпольський не зумів отримати підкріплень – вони гинули в боях з повсталими, що діяли і на правому, і на лівому березі Дніпра. Фактично коронне військо саме виявилося в стратегічній блокаді. А козаки Тараса такі підкріплення отримували – повстання селян і міщан ширилось, охопивши Копачів, Димер, Білгородку та навколишні села. Схоже, вирішальними для перебігу кампанії стали 22 та 23 травня (за даними Київського літопису), або відповідно 15 та 16 травня (як пишуть на основі відомостей львівського літопису), коли відбулися два вирішальні бої. У суботу 22 травня загін повстанців наблизився до коронного табору, можливо, з метою прорватись в обложений Переяслав. Цей загін налічував чи то 200, чи то 500 козаків, і Лащ не зумів його знищити. На допомогу йому необачно вирушив сам Конецпольський, взявши чимало військ. Оточені козаки загинули всі, крім одного пораненого сотника, але їхня жертва не була даремна. Скориставшись цим боєм, Трясило зробив велику вилазку і вдерся в коронний табір, винищивши багато коронних військ і головне – захопивши три важкі гармати, фактично головну надію Конецпольського. Козаки також спалили човни на Дніпрі, тим самим відрізавши коронну армію від Правобережжя. У битві загинуло щонайменше до 30 відомих представників шляхетських родин, зокрема 7 коронних офіцерів від поручника і вище, серед них – старий досвідчений ротмістр Ганнібал, наставник Конецпольського. А остаточно зламала бойовий дух пана Станіслава ще одна прикра поразка: наступного дня, в неділю, козаки Трясила винищили відбірну роту з Ченстохови під командуванням Лещинського (джерела не називають її гвардією чи охороною штабу Конецпольського, проте йдеться, очевидно, про якусь знану відбірну частину, із золотим колом на прапорі). Усе це, вкупі з неможливістю отримувати поповнення, було вже занадто для Конецпольського. Він пішов на переговори, усвідомивши всю складність ситуації. Зрештою, і козаки, не здобувши остаточної перемоги, теж схилялось до вигідного миру.

Наслідки події

За всю кампанію 1630 р. коронне військо втратило до 300 значних шляхтичів і значно більше (можливо, навіть кілька тисяч) простих жовнірів і слуг – більше, ніж за всю попередню війну зі шведами в Ліфляндії, як сумно констатував Конецпольський. Не менше втратили й козаки. Літописець приписує коронному гетьманові, що ходив по полю бою, вкритому трупами польських і козацьких сміливців, ще одну гірку пророчу фразу: «Ось і унія – лежать ляхи із Руссю». Далі почалась «комедія», як назвав це Конецпольський. Трясила усунули від гетьманства – вести з цим «нікчемним хлопом», своїм фактичним переможцем, переговори було б для коронного гетьмана ганьбою. Переговори вів Антон Конашевич Бут – його ім’я стоїть під протоколом Переяславської угоди 29 травня 1630 р. Формально залишався чинним Куруківський договір (хоча фактично Конецпольський погодився на збільшення реєстру до 8 тис.). Реєстровці, які перебували в обох таборах, зобов’язувалися не мститися один одному. Запорожці, виписані з реєстру в лютому 1630 р., поновлювалися в правах, решта з реєстру виписувалась. Старшим реєстрового війська козаки обрали Тимофія Орендаренка. Переяслав став символом того, що козацтво цілком здатне перемагати в бою регулярні війська однієї з найпотужніших держав Європи, збільшувати свої претензії і хоч крок за кроком, але закріплювати певні здобутки у сфері визнання як окремого стану. Звісно, всі випищики з 8-тисячного реєстру, а також повстанці-селяни і міщани угоди як такої не визнали.

Історична пам’ять

Перша, хоч і неповна перемога українського козацтва над грізним супротивником, коронним військом їхньої ж держави, згодом стала символом українсько-польського і міжконфесійного протистояння. Саме в такій іпостасі вона представлена в козацьких літописах. «Історії Русів», а звідти вже – у творчості Т. Шевченка (поема «Тарасова ніч»), кінопродукції епохи радянської українізації (кінострічка «Тарас Трясило» П. Чардиніна з А. Бучмою в головній ролі). Сьогодні битва добре відома в Україні насамперед завдяки шкільному курсу історії; в Переяславі встановлено пам’ятник Тарасові Трясилу.

«Статті для заспокоєння руського народу»

Дата і місце

Статті попередньо ухвалені сеймом у листопаді 1632 р., королівський указ видано 14 березня 1633 р., місто Варшава, Польща.

Дійові особи

Король Речі Посполитої Владислав IV Ваза; архімандрит Києво-Печерської лаври Петро Могила (1597–1647; з молдавського княжого роду, учасник Хотинської війни, архімандрит Києво-Печерської лаври з 1627 р., 1631 р. відкрив у Києві Лаврську школу, яку 1634 р. змушений був об’єднати з братською, внаслідок чого утворився Київський колегіум, православний митрополит київський, галицький та всієї Русі з 1633 р., ініціатор укладення нового «Требника» і «Служебника», котрими дотепер користуються православні, канонізований більшістю православних церков світу 1996 р.); греко-католицький митрополит Київський, Галицький та всієї Русі Йосиф Велямин Рутський (1574–1637; кальвініст, згодом католик, потім греко-католик, один із засновників і невтомний борець за права греко-католицької церкви в Україні та Білорусі, митрополит з 1613 р., опікувався освітою, реформував Василіанський орден); Адам Кисіль (1600–1653; греко-католик, згодом православний, проте зробив блискучу кар’єру в Речі Посполитій, з 1641 р. сенатор, 1648 р. воєвода брацлавський, з 1649 р. київський, постійний комісар на переговорах з козаками в 1630-х рр. та з Б. Хмельницьким у 1648–1651 рр., прибічник порозуміння православної й греко-католицької Русі, а також козаків і Речі Посполитої).

Передумови події

Одразу після Брестської унії можливості для легального існування православної церкви в Речі Посполитій були вичерпані. У перші роки XVII ст. фанатичний прихильник унії король Сигізмунд III видав кілька універсалів щодо вигнання православних ієрархів, передачі церковного майна греко-католикам тощо. Перелом у ненормальному нелегальному існуванні православ’я в Речі Посполитій міг настати під час «рокошу Зебжидовського» (1606–1609 рр.), коли частина повстанців підтримала прагнення православних до легалізації свого становища. Водночас сеймики Київського та Волинського воєводств постійно порушували питання про зміну на краще становища православ’я в державі. У результаті під впливом цих вимог 1607 р. було ухвалено на сеймі закон «Про релігію грецьку», що дозволяла вільне відправлення богослужінь, скасовував декрети і вироки вигнання щодо православних, дозволяв легально діяти церковним братствам (новий закон 1609 р. підтвердив ці положення). По суті це призвело до формального визнання існування двох східних церков на території Речі Посполитої (при тому, що православні були позбавлені своєї ієрархії). Переломним моментом виявилося відновлення (нелегальне і таємне) православної ієрархії в Речі Посполитій 1620 р. завдяки П. Сагайдачному та Єрусалимському патріарху Феофану. Відтоді новим потужним (хоч іноді й дещо непередбачуваним) козирем православного духівництва і вірян став козацький чинник. Козацькі делегації на сейми в 1623 і 1626 рр. отримали доручення домагатися прав і привілеїв для православ’я, що не подобалося частині депутатів і сенаторів. 1623 р. закликано спеціальну сенаторську комісію «для заспокоєння грецької релігії». Проте кілька спільних з’їздів католиків, православних і греко-католиків зазнали фіаско через непоступливість усіх сторін конфлікту. Сейм же постійно, рік у рік, переносив питання на наступну сесію. Все це призвело до появи в українському православ’ї «промосковського угруповання» на чолі з І. Копинським (митрополит київський у 1631–1633 рр.), котре взагалі не вірило в спроможність Речі Посполитої захистити своїх православних підданих і воліло єднатися з радикалами з козацького середовища та сподівалося на допомогу московського царя. Інша частина ієрархів і вірян (на чолі з П. Могилою) вірила в легітимні засоби боротьби за права православ’я. Докорінні зміни сталися після смерті 1632 р. Сигізмунда III. Православні делегати на конвокаційний (такий, що встановлював терміни обрання нового короля) сейм зажадали реституції православної київської митрополії разом з усією ієрархією, скасування всіх декретів, виданих проти прихильників православної церкви, повної свободи богослужінь. Релігійно толерантний королевич Владислав, бажаючи заручитися підтримкою своїх православних виборців, розробив законопроект, який би задовольнив прагнення православних.

Хід події

На конвокаційному сеймі 22 червня 1632 р. у Варшаві православні та протестанти спільно подали свої вимоги, сформульовані в 14 пунктах. Під час роботи сейму спеціальна комісія під головуванням принца Владислава Вази (від православних туди входив П. Могила, від уніатів – В. Рутський) підготувала «Пункти заспокоєння громадян Корони і Великого князівства Литовського руського народу релігії грецької» (містив 9 пунктів). У вересні 1632 р. на елекційному (виборному) сеймі під тиском православних делегатів (серед яких бурхливу діяльність розвинув А. Кисіль), що вимагали негайно визнати свободу віровизнання і права православної церкви, створено нову комісію, яка підготувала «Статті». Згідно із цим документом православна церква в Україні офіційно діставала право мати свою ієрархію на чолі з митрополитом і 4 єпископами (львівським, луцьким, перемишлянським, мстиславським), вільно відправляти службу в Київському. Брацлавському, Чернігівському і Волинському воєводствах, мати церкви, монастирі, друкарні, школи, братства. Православній церкві поверталися церкви й монастирі в Києві (крім Видубицького монастиря, який залишився за уніатами). Київським православним митрополитом було обрано П. Могилу. «Статті» були затверджені новообраним королем Владиславом IV 14 березня 1633 р., сейм ухвалив їх спеціальним законом 1635 р.

Наслідки події

Подія створила передумови для так званого «могилянського відродження» в історії української православної церкви і культури в переддень Хмельниччини. Король сприяв залагодженню майнових суперечок православних і греко-католиків, є навіть версія, що Владислав прагнув створити незалежний від Константинополя Київський патріархат (!). Проте обсяг владних повноважень короля не довзоляв йому довести до кінця свої плани. Наприкінці 1640-х рр. конфлікти між православними й уніатами були доволі поширеним явищем, а смерть П. Могили поклала край епосі відносної стабільності Київської митрополії. Нижче православне духівництво, що не відчуло реального покращення свого становища в країні із засиллям магнатів, амбіції окремих ієрархів усіх церков, фанатизм частини чернецтва штовхали православних, греко-католиків та католиків Речі Посполитої на різні сторони барикад. Невдовзі всі вони скуштують «міцного і кривавого вина» Хмельниччини, котра раз і назавжди змінить конфесійні відносини в Україні.

Історична пам’ять

Укладання статей – призабута сьогодні подія, внаслідок чого в масовій свідомості на пострадянському просторі все ще панує тенденційний, спрощений погляд на відносини православ’я з одного боку та уніатської і католицької церков з іншого перед Хмельниччиною як на суцільне гноблення православних громадян державою.

Повстання Я. Остряниці та «Ординація Війська Запорозького»

Дата і місце

3–4 (13–14) червня – 28 липня 1638 р., Лівобережна Україна, згодом – місцевість за 15–20 км на південь від гирла ріски Сула, поблизу селища міського типу Градизьк Глобинського району Полтавської області. «Ординація» ухвалена сеймом у березні 1638 р. у Варшаві, 30 серпня 1638 р. оголошена козакам на раді в Києві, остаточно прийнята 24 листопада 1638 р. в урочищі Масловий Став.

Дійові особи

Військо Речі Посполитої: Миколай Потоцький; Станіслав «Ревера» Потоцький; Самійло Лащ; князь Єремія Вишеневецький (1612–1651; герб «Корибут», з 1646 р. воєвода руський, могутній магнат, один із найвидатніших річпосполитських воєначальників доби «золотого спокою» та Хмельниччини, безжальний герой провальної для Речі Посполитої кампанії 1648 р., Збаража, Берестечка, організатор колонізації Лівобережної України, успішний адміністратор).

Козацьке військо: гетьман Яків Остряниця (Острянин,? – 1641; герб «Тонач», полковник реєстрового війська, учасник Смоленської війни 1632–1634 рр. з Московією, з весни 1638 р. гетьман нереєстрового козацтва, досвідчений полководець); полковник Карпо Скидан (?–1638; згодом брав участь у повстанні Павлюка та Остряниці, страчений); Дмитро Гуня (? – після 1640; 1638 р. гетьман, герой битви під Жовнином та облоги на Стариці, остання згадка – керував морським походом запорожців і донців проти турків).

Передумови події

Запорожці спробували взяти реванш за програну кампанію 1637 р. Навесні 1638 р. Війська Остряниці розділилися на три частини. Перша з них під проводом гетьмана, просуваючись лівим берегом Дніпра, зайняла Кременчук і повернула на Хорол і Омельник. Запорозька флотилія на чолі з Дмитром Гунею піднялася Дніпром і зайняла переправи. Скидан із великим загоном просувався правим берегом Дніпра і зайняв Чигирин. Найближча мета, яку перед собою поставили повстанці, полягала у винищенні частини коронного війська на чолі з С. Потоцьким, що стояло на Лівобережжі. С. Потоцький, діставши відомості про наближення Остряниці, рушив йому назустріч.

Хід події

Остряниця вирішив оборонятися, отаборившись наприкінці квітня у чудово укріпленому місці – під містечком Голтва, там, де однойменна річка впадає у Псел. Невдовзі до Голтви підійшов С. Потоцький, котрий спочатку блокував військо Остряниці, а потім 25–26 квітня спробував узяти замок штурмом. Це виявилося великою помилкою річпосполитського воєначальника: козаки відбили штурм, причому загинув майже увесь кількатисячний загін реєстровців Ілляша Караїмовича, котрий мав зайняти міст. Також повністю загинув загін німецької найманої піхоти, оточений запорожцями. Потоцькому довелося зняти облогу і відступати до Лубен, аби не зазнати цілковитої поразки. Фактично з 1630 р. запорожці здобули першу велику перемогу над коронним військом.

Тепер повсталі контролювали більшу частину Лівобережжя і могли розвивати свій успіх далі – від звістки про перемогу козаків почало розгорятись серйозне повстання серед селян лівобережних сіл і слобід. Остряниця зробив спробу розбити Станіслава Потоцького остаточно, атакувавши коронне військо під Лубнами. Проте погано підготовлений штурм польських позицій 6 травня закінчився тяжкими втратами для обох сторін, які чекали підкріплень. До Остряниці мали підійти донські козаки і війська Скидана, до С. Потоцького – хоругви його родича, польного гетьмана, і надвірне військо князя Є. Вишневецького, розлюченого тим, що в його володіннях хазяйнували козаки. Князь Єремія діяв блискавично: він разом із кіннотою Миколая Потоцького перехопив великий загін ватажків Путивльця, Мурки та Ріпки, що йшли на допомогу Остряниці й розминулися з гетьманом усього на кілька годин, і знищив його. Розважливий Остряниця обрав, мабуть, єдине правильне в тій ситуації рішення – знову спробував закласти міцний табір і змусити коронне військо штурмувати його, водночас сподіваючись на поширення повстань у тилу Потоцького. Під загрозою захоплення повстанцями був Київ – туди вже вдерлися козаки і почали нищити плавзасоби, і тільки несподівана атака кінноти Лаща змусила їх відступити. У 20-х числах травня Остряниця залишив табір біля Лукомля, перейшов на річку Сніпорід (сьогодні – Сліпорід), водночас спробувавши оточити війська Потоцького і Вишневецького. Для цього сильний загін полковника Сокирявого мав несподівано захопити коней у таборі Потоцького і зайняти столицю лівобережних володінь Вишневецького – Лубни. Проте досвідчений запорожець Сокирявий випадково потрапив у полон до реєстровців, а його військо, залишившись без ватажка, було розбите і частково знищене Вишневецьким. На допиті Сокирявий розповів, що Остряниця зневірився в можливості перемоги і готує відступ на землі Московської держави. Але на цей момент козацький гетьман, схоже, втратив контроль над своїм різношерстим військом – рядові повстанці вимагали йти вниз Сулою, в напрямку Січі, і на об’єднання зі Скиданом.

Перед битвою під Лубнами Остряниця мав до 12 тис. вояків, значну частину з яких становили погано озброєні та навчені повстанці, адже багато реєстровців до повстання не приєдналися. Станіслав Потоцький мав до 6 тис. вояків коронного війська і магнатських загонів. Згодом до річпосполитського табору прибули підкріплення, від невеликих загонів (загін Олізара – 150 осіб) до солідних підкріплень – 2 тис. надвірного війська Є. Вишневецького (з 12 гарматами). Зважаючи на те що козацькі війська були розбиті в цій кампанії по частинах, навіть чисельна перевага в кожному конкретному бою (зокрема, під Жовнином) могла бути якраз не на їхньому боці.

Остряниця, який уже давно задумав відступати в бік Ромен і далі через польсько-московський кордон, був змушений підкоритись волі війська. Це ледь не коштувало його армії цілковитої поразки: яким би швидким не був відступ Остряниці, 3 червня його наздогнала ворожа кіннота під Жовнином на Сулі. Козаки не змогли знищити міст через Сулу, і в результаті кілька хоругов коронної кінноти атакували козацьке військо на марші. У козацькому таборі почалася паніка, яку, однак, вдалося швидко припинити. Коронна кіннота потрапила в оточення і мало не була винищена всередині козацького табору – лише наполегливість Єремії Вишневецького врятувала частину хоругов від загибелі. Найсумніше, що на якомусь (швидше за все, ранньому) етапі битви гетьман Остряниця, вважаючи битву програною, втік із більш ніж тисячею кінних козаків із табору, фактично полишивши решту напризволяще. Його не переслідували – козацький табір зімкнув ряди возів, старшини Кудра, Пешта і Дмитро Гуня взяли на себе нелегке завдання його оборони. Гуні вдалося швидко ліквідувати ворожий прорив, оточити і навіть частково знищити нападників; лише надзусилля князя Є. Вишневецького, який кинув усі свої війська на штурм козацького табору, дали змогу С. Потоцькому та частині його кінноти врятуватися. Проте слідом за кінною групою С. Потоцького і Вишневецьким ішов сам коронний гетьман, і Гуня вирішив відступити з-під Жовнина на міцніші позиції. За надзвичайно складних умов – обстрілу ворожою артилерією та частих спроб штурму – козаки спорудили міст через Сулу і вночі з 11 на 12 червня 1638 р. успішно переправились. За дві милі від старого табору, майже біля місця впадіння Сули в Дніпро, в урочищі Старець козаки заклали новий постійний табір, скориставшись старими валами – буквально за кілька годин їх доповнили ровом, частоколом із дубових паль, «вовчими ямами», шанцями для стрільців тощо. З двох боків табір прикривали Дніпро і Сула, з третього – болота. До того ж до козаків підійшло підкріплення – кілька тисяч людей Скидана пробились до табору Гуні. Козацький табір виявився не по зубах Потоцькому з його втомленим військом, у якому піхота вже зазнала великих втрат у ході кампанії і майже не було саперів. Польний гетьман розпочав облогу, яка тривала з середини червня аж до 28 липня. Ні обстріл з гармат, ні штурми (найпотужніший відбувся 4 липня), ні голод, який почався в козацькому таборі, довго не могли змусити козаків здатися. Від проблем із постачанням потерпало і коронне військо, в обозі котрого було багато поранених. Переговори Гуні з Миколаєм Потоцьким були безрезультатними, адже річпосполитський польний гетьман ставив дуже важкі умови, а козаки прагнули хоча б повернути довоєнний статус-кво. І козаки, і коронні жовніри виявляли величезну мужність і небачену стійкість. Повсталі використовували дуже широкий арсенал військових хитрощів і тактичних прийомів. Гетьман Гуня в одній із численних вилазок особисто повів своїх людей вперед під власним бунчуком, по якому відкрила вогонь артилерія Потоцького. Загинув козацький бунчужний, і безстрашний Гуня сам поніс бунчук у бій. У відповідь на таку «нешляхетну» поведінку козацькі гармати дали залп по ставці польного гетьмана. 4 липня загинула остання надія козаків на затягування кампанії – до табору не зміг провести транспорт із провіантом полковник Філоненко (він пробивався з боєм і зумів привести тільки кількасот вояків із дводенним запасом харчів). Проте й після цього козаки трималися ще більш ніж три тижні. Зрештою знову розпочалися переговори.

Наслідки події

Козаки зазнали тяжких втрат – їх загинуло як мінімум кілька тисяч у складі основного війська, були винищені кілька менших загонів. Чималими були втрати і в коронного війська. Козаки отримали право виходу з табору на важких умовах – вони визнавали «Ординацію», проте Потоцькому не видавалася бунтівна старшина, всім повстанцям проголошувалась амністія, хоча селяни мали повернутися до своїх панів, а міщани – до міст.

Суть «Ординації» полягала в тому, що було скасовано виборність козацької старшини і ліквідовано козацький суд. Козацький реєстр зменшувався до 6 тис. осіб (6 полків по тисячі козаків у кожному). До реєстру вносили тількі тих козаків, які не брали участі в повстанні. Лише сотники та отамани могли обиратися з козаків, які мали заслуги перед Річчю Посполитою. Усі виключені з реєстру повинні були повернутися до свого попереднього стану. Замість гетьмана призначали старшого комісара козацького війська, який підпорядковувався безпосередньо коронному гетьманові. Йому віддавалась уся військова і судова влада в реєстрі і доручалося рішуче придушувати будь-яке «своєвільство козацьке». Резиденцією комісара було місто Трахтемирів. Посади полковників і осавулів також мали займати винятково шляхтичі. Козакам дозволялося жити лише в королівських маєтностях Черкаського, Корсунського та Канівського староств. Міщанам і селянам козакування заборонялося під страхом смертної кари. На Січі для контролю мали постійно перебувати два полки реєстровців. На Запоріжжя козак офіційно міг потрапити лише за наявності паспорта, затвердженого комісаром. «Ординація» передбачала відбудову зруйнованого 1635 р. І. Сулимою Кодака і розмістити в ньому сильний гарнізон. Комісаром реєстру призначався шляхтич П. Комаровський, військовими осавулами – Л. Бубновський та І. Караїмович. Нарешті в Речі Посполитій запанував такий оманливий «золотий спокій»…

Історична пам’ять

Події частково відображені в художній історичній прозі (романи І. Нечуя-Левицького, М. Старицького тощо). Вимушений перехід Остряниці до Московії за радянських часів використовувався як ілюстрація до тези про «одвічне прагнення українців возз’єднатися зі старшим братом», самі події останньої перед Хмельниччиною козацької війни розглядалися як антифеодальна і національно-визвольна боротьба без огляду на величезну українську складову частину коронного війська. «Ординація» відносно добре відома в Україні завдяки шкільному курсу історії.

Українська козацька держава

Битва на Жовтих Водах

Дата і місце

29 квітня – 16 травня 1648 р., аж ніяк не біля сучасного міста Жовті Води, а на межі двох сучасних областей України – поблизу урочища Княжі Байраки (біля села Пахарівка Олександрійського району Кіровоградської області) та на околиці міста П’ятихатки Дніпропетровської області.

Дійові особи

Козацько-татарськими військами командували гетьман запорожців Богдан-Зиновій Хмельницький (1595–1657; можливо, найвідоміший український полководець і політик усіх часів); полковник Максим Кривоніс (?–1648; після Жовтих Вод полковник лисянський, наказний гетьман на Поділлі та Брацлавщині, талановитий полководець і один із головних лідерів безжальної селянської війни); полковник Михайло Криса (?–?; шляхтич, у 1650–1651 рр. наказний полковник чигиринський і полковник київський). Союзних козакам татар очолював мурза Тугай-бей (Доган Тогай з роду Аргин,? – 1651; бей Перекопа з 1642 р., керував гарнізоном Перекопа та ногайськими ордами, в майбутньому союзник Б. Хмельницького і герой кампаній 1648–1649 рр.).

Коронне військо очолювали Стефан Потоцький (1624–1648; син великого коронного гетьмана Миколая Потоцького); Яцек Шемберк (?–1648; непопулярний серед козаків урядовий комісар Війська Запорозького реєстрового); Стефан Чарнецький (1599–1665; тоді гусарський поручник, у майбутньому герой десятків битв та облог, один із найвідоміших польських полководців XVII ст.); Ян-Фридерік Сапєга (1618–1664; керував спорудженням табору і битвою після поранення Потоцького, у майбутньому відомий литовський політик і полководець часів шведського «Потопу» та воєн з Московією); Іван Виговський (?–1664; на момент битви ротмістр хоругви кварцяного війська, з 1650 р. генеральний писар Хмельницького, в 1657–1659 рр. гетьман).

Передумови події

У січні–березні 1648 р. Б. Хмельницький, проголошений гетьманом на Січі, розпочав бурхливу підготовку до війни з Річчю Посполитою за відновлення козацьких прав, уклавши стратегічний союз із Кримом. У квітні 1648 р. великий коронний гетьман М. Потоцький, фатально недооцінивши сили ворога, послав на приборкання повстанців частину реєстрових козаків (до 3,5 тис.) на чолі з кумом Б. Хмельницького полковником реєстровців М.-С. Кричевським на човнах Дніпром. Вони мали з’єднатися біля Кодака з мобільним авангардом, який рушив Саксаганським шляхом 21 квітня під проводом сина гетьмана – Стефана Потоцького (метою Стефана була глибока розвідка і розгром, як вважав його батько, ще невеликих сил повстанців). У цьому передовому загоні була решта реєстровців – до 1,5 тис. осіб під проводом комісара Я. Шемберка, близько 700 кіннотників (з них 150 гусарів, решта – 11 хоругов панцирних козаків), до 500 драгун, 140 піших німецьких найманців та 3–6 полкових гармат із кварцяного (королівського) війська. Це був авангард, слідом за яким через кілька днів з-під Корсуня вирушило й головне військо. Хмельницький мав 2–4 тис. козаків, а також до 4 тис. татар Тугай-бея, кілька малих гармат (фальконетів). 27–29 квітня загін Потоцького-молодшого зіткнувся з татарськими роз’їздами на річці Жовті Води і заклав стаціонарний табір, чекаючи на підхід батька і Кричевського. По суті, це був початок Жовтоводської битви.

Хід події

Річпосполитський табір кілька днів безуспішно атакували козаки Хмельницького і татари Тугай-бея, С. Потоцький відбивався за допомогою артилерії та мушкетної стрільби. Ключовою подією для подальшого перебігу кампанії став перехід на бік Хмельницького реєстровців, що пливли Дніпром (десь 4 травня). Тепер Хмельницький мав 12–13 тис. козаків і татар. Після цього С. Потоцькому залишалося одне – боронитися до кінця або спробувати прорватися на з’єднання з батьком за допомогою рухомого табору. Облога козаками і татарами польського табору тривала до 14 травня, в її ході обидва реєстрові полки, що були в війську Потоцького, і частина руських драгунів втекли до Хмельницького. Розпочалися переговори, на яких заручником з польського боку виступив С. Чарнецький, з козацького – М. Кривоніс та М. Криса. Близько тисячі вцілілих річпосполитських бійців погодилися на капітуляцію, яка передбачала передачу Хмельницькому гармат і клейнодів за умови вільного відступу. Вночі 15 травня козацькі заручники втекли з табору Потоцького, а польські війська в балці за Княжими Байраками були атаковані татарами, до яких невдовзі приєдналися козаки, обстрілюючи з легких гармат поляків, що відступали. Шлях до відступу перерізали козаки Кривоноса, що влаштували засідку. За кілька годин безперервних атак бій перетворився на різанину.

Наслідки події

Річпосполитське військо загинуло чи потрапило в полон у повному складі (втік один пахолок). Стефан Потоцький помер від гангрени внаслідок поранення в руку, решта командування потрапила в полон. Втрати Хмельницького і Тугай-бея невідомі – можливо, кількасот вояків. Перша перемога над досвідченим коронним військом, хай і значно меншим за чисельністю, підняла авторитет Хмельницького. Полонені, передані татарам для викупу, стали помітним стимулом для воїнів Тугай-бея, який до того ж нарешті реваншувався за поразку під Охматовом 1644 р. Поразка авангарду і смерть сина стали тяжким ударом для великого коронного гетьмана М. Потоцького, який почав втрачати контроль над ситуацією.

Історична пам’ять

Несподівана козацька перемога над коронним військом, що стала прологом до Хмельниччини, добре запам’яталася всім сторонам конфлікту. Вона оспівана в українських народних піснях, думах. Загалом – добре знана за радянських часів та в сучасній Україні, Польщі та Росії битва, найчастіше сприймається українцями як перший тріумф у війні за визволення з-під польської влади. Саме в такій іпостасі звеличена в українських пам’ятниках (у місті Жовті Води – памятник і меморіальна дошка, пам’ятник у селі Жовте), художній літературі та кіно (романи М. Старицького, П. Панча, І. Ле, П. Загребельного, кілька кінофільмів, присвячених Б. Хмельницькому). Польський погляд на битву як на героїчну польську поразку добре репрезентує яскравий, хоча й не цілком історично достовірний фрагмент з відомого фільму Є. Гофмана «Вогнем і мечем» та картина Ю. Коссака «Загибель С. Потоцького».

Битва під Корсунем

Дата і місце

26 травня 1648 р., балка неподалік сучасного села Виграїв (колишній хутір Горохова Діброва) Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Дійові особи

Коронним військом командував великий коронний гетьман Миколай «Ведмежа Лапа» Потоцький. Його помічником був нещадний до козаків, але підсліпуватий польний коронний гетьман Мартин Калиновський (1605–1652; з 1635 р. воєвода чернігівський, не надто успішна та яскрава кар’єра якого увірвалася 1652 р. у битві під Батогом). Іншими помітними воєначальниками були Адам Казановський (?–1648; ротмістр гусарії, обозний коронний, староста черкаський); Адам Ієронім Сенявський (1624–1650; писар польний коронний і староста львівський). Артилерією командував полковник Криштоф Пшиємський (?–?; герб «Равич», добрий знайомий Б. Хмельницького, перед Хмельниччиною вербував козаків та поляків на французьку службу, зокрема під Дюнкерк).

Українсько-татарським військом керували ті самі полководці, що й на Жовтих Водах.

Передумови події

Після перших звісток про скрутну ситуацію, в яку потрапили його син та авангард під Жовтими Водами Миколай Потоцький у своєму таборі біля Черкас впав у ступор, що ледь не перетворився на паніку. Розвідка, що взагалі була поставлена в річпосполитській армії не найкращим чином (на відміну від держави Хмельницького), доповідала коронному гетьману про величезну татарсько-козацьку орду, що ось-ось мала з’явитися на кордонах. Якщо перед цим Потоцький недооцінив ворожі сили, переоцінивши свої, то тепер він зробив протилежну помилку – протягом вирішальних десяти днів травня (з 7 до 17) намагався то йти на виручку синові, то відступав назад, врешті-решт знову опинившись під Черкасами. Сам великий коронний гетьман мав до 6 тис. бійців коронного війська та приватних магнатських загонів і 18 гармат. Кількість слуг («джур») визначити важко. Можливо, річпосполитське військо налічувало 10–12 тис. вояків, із них 6 тис. – воїни-професіонали. Не все так просто і з кількістю військ Хмельницького і татар. Мінімальна цифра, яку пропонують дослідники, – 5 тис. козацької піхоти і 1,5 тис. татар, максимальна – 15 тис. козаків і 4 тис. татар. Істина, швидше за все, десь посередині. Також козаки мали 26 гармат, з них 15 легких на кінній тязі. Очевидно одне: жодне військо в цій битві не мало приголомшливої чисельної переваги над супротивником.

19 травня М. Потоцький, убитий горем після отримання звістки про Жовті Води, почав відступ у бік потужної фортеці в Білій Церкві – через Мошни, Корсунь і Богуслав. 24 травня обтяжене великим обозом коронне військо дісталося Корсуня, котрий Потоцький наказав спалити й пограбувати, аби містом не скористався Хмельницький, котрий швидким маршем наближався, збираючи звідусіль покозачених добровольців. Поляки заклали міцний табір поблизу Корсуня, викопавши шанці і встановивши гармати, а на околиці палаючого Корсуня з’явилися перші козаки і татари.

На біду для коронного війська, його лідер був не в найкращому стані, хоча військо все ще являло собою грізну силу. Багато залежало від того, чи будуть поляки боронитися на місці, чи спробують відступати. У другому випадку якісна перевага поляків у кінноті за умов відступу територією зі складним рельєфом нівелювалася вмінням козаків робити засідки, мобільністю татар і не найкращим вмінням коронних жовнірів (здебільшого спішеної кінноти) боронитися рухомим табором. Б. Хмельницький зробив усе, аби його супротивник обрав саме другий варіант.

Хід події

Б. Хмельницький послав наперед полк Кривоноса та частину татар із наказом затримати супротивника до підходу основних сил козацько-татарського війська. Увечері 24 травня загін Кривоноса діяв за Россю, в тилу Потоцького. Під Стеблевом, за милю на захід від Корсуня, козаки Кривоноса загатили ріку Рось, щоб полегшити доступ до польського табору. На світанку 25 травня у район Корсуня підійшли основні сили козаків і татар, почали переправлятися через Рось і скупчуватися в Корсуні. Увесь день 25 травня минув у дрібних сутичках невеликих загонів, розвідці та стрілянині.

Пізно увечері 25 травня в наметі М. Потоцького відбулася військова рада. Серед польського командування не було одностайності. Польний гетьман Калиновський та інші досвідчені воїни радили зміцнити табір і дати козакам і татарам бій. Проте налякана перебільшеними чутками про чисельність татар (зокрема, здобутими від полоненого козака, можливо, спеціально підісланого Хмельницьким) більшість, і серед них сам М. Потоцький, наполягала на відступі. Врешті було вирішено на світанку наступного дня відступити на Богуслав під захистом табору з возів. Хмельницький вирішив ударити по ворогові на його марші й обрав для цього дуже вдале місце – Горохову Діброву, глибоку балку на лівому березі Росі поблизу села Виграїв (8–10 верст від Корсуня), яку на шляху до Богуслава поляки ніяк не могли обминути. Вночі туди пішов Кривоніс із піхотою й 10 гарматами: він перекопав дорогу, а з боків зробив шанці, де поставив гармати і розмістив стрільців.

На світанку 26 травня польське військо під захистом табору з возів рушило з-під Корсуня Богуславським шляхом. Козаки й татари вільно пропустили ворожий табір, супроводжуючи його з боків і позаду. Рухаючись в умовах повного оточення, М. Потоцький не мав змоги здійснювати контроль маршруту і організовувати розвідувальне та інженерне забезпечення просування свого війська. Кілька разів зчинялася стрілянина. Під прикриттям чагарників козакам вдалося непомітно наблизитись до польського табору, відкрити вогонь і знищити частину запряжних коней, що ослабило польський табір. Опівдні поляки, зазнавши відчутних втрат, увійшли в балку, густо зарослу лісом і чагарником. Польське військо, затиснуте ліворуч заболоченою річкою Виграївка, а праворуч кручами, натрапило на перекоп і завали на шляху і змушене було зупинитися. Під час спроб обійти перешкоду вози переверталися. Табір втратив порядок. Розгорнути до бою артилерію не вдавалося, оскільки вози застряли в багні. Тіснота не дозволила стати до бою кавалерійським хоругвам тилової частини. Спереду і з боків по поляках вдарили з гармат і самопалів козаки Кривоноса, які засіли в заздалегідь викопаних шанцях. З тилу спантеличеного ворога атакували козаки Хмельницького і татари Тугай-бея. Близько другої-третьої години дня польська армія припинила своє існування – останніми склали зброю драгуни Калиновського, частина війська Заславського на чолі з полковником Криштофом Корицьким прорвалася і врятувалася втечею, як і дехто з обозної челяді.

Наслідки події

Розгром коронного війська був повний і нечуваний в історії козацьких воєн: загинуло понад 600 жовнірів, серед них А. Казановський, воїнів і невідома кількість слуг, решта (в тому числі обидва гетьмани, які мужньо билися і були поранені, та всі інші воєначальники) здебільшого потрапила в полон до козаків, які передали їх татарам для викупу. Врятувалися близько 650 кіннотників Корицького і дещо більше слуг, частину з яких, правда, переловили місцеві селяни. Втрати Хмельницького і Тугай-бея були нечисленні. Внаслідок битви Річ Посполита опинилася без професійного війська в критичний момент своєї історії (за 6 днів до битви помер король Владислав IV). Після битви в Україні піднялася буря селянської війни, яка змела старі соціальні порядки, а Хмельницький отримав вагомий шанс на реалізацію своїх (спочатку доволі скромних) планів побудови козацької автономії.

Історична пам’ять

Битва добре знана в Україні та сусідніх з нею Польщі й Росії з підручників, кіно і художньої літератури. У селі Виграїв та місті Корсунь-Шевченківський її героям встановлено пам’ятники, протягом останніх двох десятиліть стало традицією відзначати річниці події із залученням українських та польських реконструкторів.

Битва під Зборовом і Зборівський мир 1649 року

Дата і місце

15–16 серпня 1649 р., на берегах річки Стрипа (ліва притока Дністра) біля міста Зборів (нині райцентр Тернопільської області).

Дійові особи

Козацьким військом командували гетьман Б. Хмельницький, генеральний писар І. Виговський, гадяцький полковник Кіндрат Бурляй (? – після 1655; старий досвідчений колишній реєстровець, герой морських походів запорожців у 1620–1630-х рр.), кальницький і паволоцький – Іван Богун (Федоренко, бл. 1618–1664; відзначився в боях під Вінницею на початку 1651 р., під Берестечком того ж року в ранзі наказного гетьмана вивів військо з оточення, учасник битв під Батогом, під Фінтою, Жванецької кампанії, битви під Охматовом 1655 р.), брацлавський – Данило Нечай (бл. 1612–1651; разом із Кривоносом один із найхаризматичніших, найталановитіших і найбезжальніших вождів козацтва та покозачених у 1648–1651 рр.), полтавський – Мартин Пушкар (бл. 1600–1658; досвідчений запорожець, претендував на булаву після смерті Б. Хмельницького, 1658 р. підняв заколот проти І. Виговського, вбитий у бою під Полтавою) та ін. Татарами керував хан Іслам-Гірей III (1604–1654; хан у 1644–1654 рр., успішний правитель і полководець); у татарському війську були також Тугай-бей, Сулейман-ага, великий візир Сефер-казі та ін. Річпосполитське військо очолював король Ян-Казимир II Ваза (1609–1672; король Речі Посполитої в 1648–1668 рр., зі шведської династії Ваза, не найкращий правитель і посередній воєначальник); «генералісимусом» армії вважався великий коронний канцлер Єжі Оссолінський (1595–1650; з 1643 р. великий канцлер коронний, один із найвидатніших політиків польської історії); важливою фігурою в штабі війська був генерал артилерії Кшиштоф Арцишевський (1592–1656; боронив знамениту голландську фортецю Бреда, здобував Ла-Рошель під прапорами кардинала Рішельє, здобув звання генерала та адмірала, 1648 р. повернувся на батьківщину, реорганізував артилерію). Своїми контингентами командували декілька українських князів і польських магнатів (С. К. Корецький, П. Потоцький, А. Кисіль, З. Денхоф, Є. Любомирський, К. Л. Сапіга). Німецькою піхотою командував генерал-майор Христофор Хувальт (інші написання – Хубальд, Убальт, 1602–1663; ветеран Тридцятирічної війни, згодом відзначився під Берестечком).

Передумови події

Король Ян-Казимир зібрав чимале військо на допомогу обложеній фортеці Збараж, де з останніх сил трималося річпосполитське військо на чолі з А. Фірлеєм та Є. Вишневецьким. Загалом кількість професійних вояків (без посполитого рушення і слуг) королівського війська могла становити до 20 тис., із двома останніми категоріями – до 30–40 тис.

Хмельницький привів під Зборів лише частину війська, що облягало Збараж. Невідомий автор «Щоденника, складеного в таборі під Зборовом літа Божого 1649» повідомляє про 40 тис. кінних козаків і понад 10 тис. татар, що билися під Зборовом (можливо, татар було навіть дещо більше – до 30 тис.). Кількість гармат невідома, але вони були активно застосовані козаками. Навряд чи Хмельницький взяв із собою під Зборів велику кількість новобранців, які, швидше за все, здебільшого залишилися облягати Збараж. Велике моральне значення мала наявність значної кількості татарської кінноти, корисної в проведенні флангових атак, обходів, переслідуванні розбитого ворога. Як завжди, Хмельницький вів активні розвідувальні дії, маючи достовірну інформацію про пересування ворожих сил. Його план розбити Яна-Казимира, не знімаючи облоги Збаража, був сміливим, але при тому добре продуманим і талановито виконаним.

Хід події

13 серпня Ян ІІ Казимир з військом зупинився у таборі під Зборівським замком на правому березі річки Стрипа і почав готуватись до переправи. Останніми днями перед тим пройшли зливи, річка розлилася і позривала мости, внаслідок чого переправа військ відбувалася повільно і в незручних умовах. Переправа почалася 15 серпня, коли Хмельницький уже був зовсім близько і вислав татар на перехоплення ворога. Першими на лівий берег Стрипи успішно переправилися королівська гвардія, німецька піхота і гармати, в польському таборі залишилися частина кінних хоругов магнатів і посполите рушення, і тут задзвонили дзвони церкви у Зборові, слідом за чим почалась атака татарської кінноти (татари вночі перейшли Стрипу вище від Зборова). Атаки воїнів Іслам-Гірея на табір на правому березі були досить успішні, там полягло посполите рушення, чимало слуг і вояків із магнатських хоругов, і лише зусиллями литовського підканцлера Сапіги зупинили ворога після серії хаотичних сутичок. На правому березі польське військо вишикувалося в бойовий порядок – князь Корецький і Є. Любомирський на лівому фланзі, Оссолінський, Денхоф і П. Потоцький – на правому, німецька піхота Хувальта і Вольфа – в центрі. Кінними контратаками, мушкетним вогнем та списами коронні жовніри відбили татарські наскоки. Бій точився до вечора, коронне військо (особливо його лівий фланг) ледь встояло, король особисто об’їжджав ряди, підбадьорюючи вояків. Надвечір з-під Збаража прибули полки Хмельницького й основні сили татар на чолі з ханом. Уночі річпосполитське керівництво, налякане ходом боїв, спробувало домовитися з ханом, запропонувавши йому великі «упоминки» – фактично данину. Проте Іслам-Гірей не поспішав відповідати на королівський лист. Польським військом ширилася паніка, і якби не зусилля короля та воєначальників, могли б повторитися Пилявці.

На ранок 16 серпня козаки взяли Зборів, поставили біля церкви кілька гармат і почали обстрілювати ворожий табір і переправу. Хмельницький вишикував військо трьома великими загонами і почав бій. Двічі козаки вривалися на вали польського табору на лівому березі Стрипи, але їх відбивали німці та озброєна челядь. У другій половині дня бій було припинено, почалися переговори, що скінчилися 17 серпня укладенням Зборівської угоди, виплатою споминків татарам і відступом королівського війська до Глинян. Козаки здобули повну юрисдикцію в 3 воєводствах (Київському, Брацлавському і Чернігівському), 40-тисячний реєстр, повну амністію для учасників повстання, на території козацьких воєводств не могло квартирувати коронне військо, селитися іудеї та єзуїти, київський митрополит отримував місце в річпосполитському сенаті (насправді допущений не був). Місто Чигирин оголошувалося особистим володінням Б. Хмельницького.

Наслідки події

Результати битви історики оцінють по-різному – від неповної (чи навіть повної) перемоги українсько-татарського війська до… катастрофічної стратегічної поразки, яка не дала змоги побудувати окрему державу для всього українського населення, а не лише вигідну для козаків і старшини автономію (М. Грушевський). Так само по-різному розглядають причини раптового початку переговорів – від бажання перш за все самого Хмельницького «зберегти обличчя» короля для переговорів про статус козацької України в складі Речі Посполитої до підлої зради ханом свого союзника, який був змушений піти на ці переговори. У будь-якому разі в суто військовому плані Хмельницький переконливо виграв кампанію 1649 р., до того ж уперше закріпивши її помітним політичним результатом – Зборівською угодою, яка оформила територіальну автономію козацької України і стала певним зразком для всіх майбутніх подібних угод козацьких гетьманів і монархів.

Історична пам’ять

Добре відома в Україні битва, яка найчастіше змальовується як чергова блискуча перемога Хмельницького (і є часто приводом до критики його татарських союзників, роль котрих у художній, науково-популярній літературі, підручниках іноді взагалі зводиться до мінімуму або змальовується як суто негативна через взяття ясиру). У Зборові з 1993 р. активно діє музей битви, планується створення заповідника «Поле Зборівської битви», у 2002–2005 рр. було проведено розкопки поля Зборівської битви.

Битва під Берестечком

Дата і місце

28 червня – 10 липня (18–30 червня за старим стилем) 1651 р., район міста Берестечко (Горохівський район Волинської області), сіл Пляшева та Острів Радивилівського району Рівненської області, неподалік місця впадіння річки Пляшівка в річку Стир.

Дійові особи

Верховним головнокомандувачем війська Речі Посполитої був король Ян II Казимир, серед командувачів відзначимо великого коронного гетьмана Миколая Потоцького, польного гетьмана Мартина Калиновського, Станіслава «Реверу» Потоцького, Єремію Вишневецького, досвідченого артилериста Сигізмунда Пшиємського (бл. 1610–1652; ветеран Тридцятирічної війни, воював у складі французької та шведської армій, з 1649 р. польний писар коронний, з 1650 р. генерал артилерії коронної, один із головних польських героїв Берестечка, загинув у різанині полонених після битви під Батогом).

Козацьким військом керував Богдан Хмельницький, як і раніше, головну роль у його штабі відігравав Іван Виговський, на чолі полків стояли досвідчені полковники Матвій Гладкий (?–1652; учасник битв 1648 р., наказний гетьман у ході битви під Берестечком, їздив з посольством до Варшави, не погодився з укладенням Білоцерківського миру 1651 р. і був страчений Хмельницьким); Філон Джалалій (Джеджалій,? – після 1658; можливо, татарин, сотник реєстровців перед Хмельниччиною, ініціатор переходу реєстрової флотилії на бік Хмельницького перед битвою на Жовтих Водах, згодом полковник кропивенський, черкаський, заслужений козацький воєначальник і дипломат); Мартин Пушкар (бл. 1600–1658; досвідчений запорожець, у 1648–1658 рр. полковник полтавський, учасник боїв під Вінницею 1651 р., битви під Охматовом 1655 р., претендував на булаву після смерті Б. Хмельницького, 1658 р. підняв заколот проти І. Виговського, вбитий у бою); Антон Жданович (? – після 1660; шляхтич герба «Ястржембець», у 1650-х рр. полковник київський, учасник битв 1653–1655 рр., 1657 р. наказний гетьман над військом, що діяло спільно з трансільванським князем Юрієм II Ракоці. Учасник Конотопської битви, 1660 р. потрапив до московського полону); Іван Богун (Федоренко, бл. 1618–1664; зі шляхетської родини, козакував на Слобожанщині, після 1649 р. полковник кальницький і паволоцький, відзначився в боях під Вінницею на початку 1651 р., учасник битв під Батогом, під Фінтою, Жванецької кампанії, битви під Охматовом 1655 р., можливо, найталановитіший воєначальник Хмельницького); Михайло Громика (?–1651; зі шляхти, з 1649 р. полковник білоцерківський, учасник битв під Корсунем, Зборовом, один із прихильників Білоцерківської угоди 1651 р., убитий під час повстання невдоволених випищиків з реєстру); Йосип Глух (?–1655; у 1648–1655 рр. полковник уманський, разом із Богуном розбив Калиновського в боях під Вінницею навесні 1651 р., брав участь у битві під Батогом 1652 р. та в молдавському поході 1653 р., 1655 р. обороняв Умань від поляків). Татарами, союзниками Богдана, командували хан Іслам-Гірей III, калга (помічник хана і перший престолонаступник у Кримському ханстві) Крим-Гірей (?–1651), Мурад (?–1651; брат Іслам-Гірея), нурадін-султан Аділь-Гірей (1617–1672), Тугай-бей.

Передумови події

Кампанія 1651 р. розпочалася взимку зі спроб М. Калиновського знищити козацькі гарнізони на Брацлавщині. Після перших успіхів (загибель полку Д. Нечая) польного гетьмана зупинили І. Богун та Й. Глух. Обидві сторони ретельно готувалися до літньої кампанії, яка мала стати вирішальною в ході затяжної війни козаків проти Речі Посполитої. Війська останньої під Берестечком становили близько 20 тис. кінноти, до 12 тис. доброї піхоти, 2 тис. драгунів, понад 30 тис. піших і кінних шляхтичів посполитого рушення, до 10 тис. слуг. Коронне військо мало 95 гармат.

Хмельницький мобілізував на війну 13 реєстрових полків (до 40 тис. добре навченого козацтва), закликав велику кількість (кілька десятків тисяч) погано навченої «черні». Хан привів до 30 тис. татар. Кількість гармат у козацькому війську невідома.

Хід події

Річпосполитські воєначальники непогано вивчили особливості військового мистецтва козаків, протиставивши йому останні досягнення європейської військової науки – «шведське шикування». Артилерія стояла попереду, гусари, панцирні й татари – на флангах війська, кіннота посполитого рушення прикривала тил війська. Козаки використовували свій традиційний тришереножний стрій піхоти, який дозволяв швидко перезаряджати мушкети та самопали; їхня кіннота стояла на флангах. Складний болотистий та лісистий рельєф місцевості ускладнював завдання для будь-якої сторони, яка розпочала б атаку, а надто для татар з їхньою схильністю до маневрів і обстрілу ворога здалеку з луків.

Річпосполитське військо отаборилося спиною до річки Стир, у його тилу розташовувались переправи. Козаки і татари зайняли панівні висоти поблизу Берестечка, їхня позиція була прикрита зліва великим лісовим масивом, зправа – річкою Пляшева (притока річки Стир), причому татари стали зліва, на доволі вузькій ділянці, що змушувала їх діяти в лоб, наражаючись на небезпеку значних втрат. 28 червня відбулися перші сутички, успішні для поляків, відзначилися полки Любомирського та Конецпольського. Наступного дня почалися серйозні бої між кінними полками з обох боків – ймовірно, козаки зуміли заманити супротивника в засідку, річпосполитське військо втратило кілька хоругов кінноти, кількох ротмістрів, серед яких А. Казановського, племінника канцлера Є. Оссолінського – Юрія. Важкі були і втрати татар: у них загинуло декілька мурз, зокрема знаменитий Тугай-бей. Проте моральний дух коронного війська вкрай підупав, і вночі король ледь стримував своїх вояків від відступу.

Вирішальний бій відбувся вранці–вдень 30 червня, в п’ятницю. На вкрите туманом берестецьке поле вийшли обидва війська, поляки вперше застосували згадане вище «шведське шикування», причому в центрі стояли найбоєздатніші частини – німецька і польська піхота, рейтари, артилерія (тут командував король Ян-Казимир), флангами керували гетьмани М. Потоцький (праве крило) та М. Калиновський (ліве). Козаки і татари витримали навальну атаку жовнірів князя Є. Вишневецького, проте успішний обстріл з гармат генералом Пшиємським ханської ставки мав трагічні для союзників наслідки – було вбито когось із ханської рідні, і татари почали відступ, що швидко перетворився на втечу (причини цього вкрай спірні, спектр оцінок варіюється від суто військових чинників – непризвичаєність татар до стояння під канонадою, мусульманське свято і т. ін. до суто політичних – небажання хана посилювати позиції Хмельницького). Більше того – Іслам-Гірей прихопив із собою козацького гетьмана, який безуспішно намагався умовити татар залишитися. Козаки тим часом відступили у свій великий 10-рядний табір, перенісши його ближче до Пляшевої і почавши зміцнювати, – шансів на перемогу практично не залишилося, слід було подумати про те, як вийти зі складної ситуації. Керівництво військом по черзі брали на себе Ф. Джалалій та М. Гладкий, з 1 до 9 липня тривала облога табору коронним військом, котре підвезло важкі гармати зі Львова і Бродів. Козаки вперто захищалися, робили вилазки, а на переговорах, що вели полковники Гладкий і Криса, наполягали на умовах Зборівського миру. Вирішальним моментом став брак у козаків провіанту і переправа через Пляшеву полків С. Лянцкоронського, що загрожувало повною блокадою козацького табору. Вночі 10 липня новий наказний гетьман Іван Богун спробував вибити Лянцкоронського з його позицій (можливо, за цим мав іти прорив із табору), проте невдовзі покозачені почали неорганізований прорив, злякавшись, що реєстровці їх кидають. По суті, від суцільної різанини козаків врятували два чинники: повільні дії річпосполитського командування, котре не одразу зрозуміло, що коїться у ворожому таборі, і мужність кількох нечисленних козацьких ар’єргардів, що напрочуд довго стримували ворога, коли той нарешті увірвався до табору і почав переслідування. Найвідоміший, звісно, подвиг 200 чи 300 козаків, що билися до кінця на острові Гайок на річці Пляшева (про нього є згадки у П. Шевальє). Із загибеллю ар’єргардів і розграбуванням козацького табору битва скінчилася.

Наслідки події

Питання про втрати спірне. Писемні джерела, перебільшуючи загальну кількість воїнів під Берестечком, згадують про 10–30 тис. загиблих із козацького боку. Ймовірно, козаки і особливо селяни-повстанці втратили кілька тисяч загиблими, чимало полоненими (частину їх було відпущено), практично всю артилерію, частину клейнодів, обоз, значними були втрати татар. Річпосполитські втрати були істотно меншими, однак дані джерел про 700 загиблих явно применшені. Вочевидь, найбільша битва Хмельниччини стала тактичною перемогою коронного війська, яке не зуміло як слід закріпити успіх у важкій кампанії 1651 р. Невигідний для козацької сторони Білоцерківський мир 28 вересня 1651 р. (шляхті поверталися маєтки у Київському, Брацлавському і Чернігівському воєводствах; територія, підвладна Хмельницькому, обмежувалася лише Київським воєводством; реєстрове козацьке військо скорочувалося з 40 до 20 тис. вояків; гетьман був позбавлений права вступати у відносини з іноземними державами і повинен був розірвати союз із Кримським ханством) та спровоковану ним кризу держави Хмельницького важко назвати успіхом гетьмана, проте ці випробування козацька держава все ж витримала – Хмельницький придушив повстання козаків та невдовзі відновив свій авторитет.

Історична пам’ять

Добре знана в Україні, Росії та Польщі битва. У Речі Посполитій та Західній Європі одразу ж стала темою кількох поетичних творів, що прославляли мужність коронного війська. В Україні найчастіше сприймається як приклад українського героїзму та зради союзників-татар (котрої, цілком імовірно, могло й не бути). Широко відображена в художній літературі (від віршів Т. Шевченка та роману у віршах Л. Костенко «Берестечко» до відомої трилогії Г. Сенкевича), народній творчості (анонімна «Дума козацька про війну з козаками під Берестечком» XVII ст.), сучасній українській музиці тощо. На місці битви діє музей-заповідник «Козацькі могили», з XIX ст. існують церкви, каплиці, пам’ятники, споруджені на честь події, у незалежній Україні відзначаються її річниці, проводяться реконструкції.

Бої під Білою Церквою і Білоцерківський мир

Дата і місце

23–25 вересня, мир – 28 вересня 1651 р., околиці Білої Церкви, сьогодні – Київська область.

Дійові особи

Богдан Хмельницький, Іван Виговський, на чолі польського війська стояли Миколай Потоцький, Мартин Калиновський, Єремія Вишевецький, литовське військо очолював Януш Радзивілл (1612–1655; досвідчений воєначальник, брав участь у Смоленській війні 1632–1634 рр., староста жмудський, з 1646 р. польний гетьман литовський, у майбутньому переможець у другій битві під Лоєвом 1651 р., головнокомандувач у важкій війні з Москвою в 1654–1655 рр., активний учасник боротьби за незалежність Литви та ініціатор Кейданської угоди зі Швецією 1655 р.).

Передумови події

Після перемоги під Берестечком значна частина польського війська (особливо підрозділи посполитого рушення) розійшлася по домівках, вважаючи, що перемогу над Хмельницьким уже забезпечено. Натомість козацький гетьман зумів зібрати нове військо зі вцілілих під Берестечком полків, закликав на допомогу ногайських татар і на осінь 1651 р. мав на Київщині до 25–30 тис. козаків і татар (проти 20 тис. коронного і 4–5 тис. литовського війська плюс невідома кількість збройних слуг). На долю литовців 1651 р. випав чималий успіх у Другій битві під Лоєвом, де Радзивілл зумів розбити козацького полковника Небабу. Литовці зайняли Київ, котрий у результаті сильно постраждав від пожежі.

Хід події

23–25 вересня 1651 р. відбулася битва (вірніше, низка боїв) під Білою Церквою, в котрих Радзивілл потіснив деякі полки Хмельницького, але початковий успіх не був підтриманий вимотаним у кампанії 1651 р. коронним військом, котре страждало від дизентерії та занепаду духу. Литовського гетьмана навіть звинуватили його польські колеги в бажанні здобути військову славу замість довгоочікуваного миру в країні. У результаті бойові дії згасли без виявлення явного переможця, і 28 вересня було укладено Білоцерківський мир. За його статтями шляхті поверталися маєтки у Київському, Брацлавському і Чернігівському воєводствах; територія, підвладна Хмельницькому, обмежувалася лише Київським воєводством; реєстрове козацьке військо скорочувалося з 40 до 20 тис. осіб; гетьман був позбавлений права мати відносини з іноземними державами і повинен був розірвати союз з Кримським ханством, відіславши татарські загони.

Наслідки події

Невигідний для козацької сторони мир та спровоковану ним кризу держави Хмельницького (на підписанні миру польські комісари, Хмельницький і Виговський ледь не загинули від рук власних збунтованих козаків) важко назвати успіхом гетьмана, проте ці випробування козацька держава все ж витримала: повстання козаків Хмельницький придушив, свій авторитет невдовзі відновив, положення миру в цілому не виконувалися. З польського боку мир не був ратифікований сеймом – процес було зірвано завдяки першому в історії Речі Посполитої застосуванню права liberum veto (вільного вето) з боку політичних кіл, налаштованих на досягнення повної перемоги над «хлопством». Мир виявився нестійкою короткою передишкою у війні. Хмельницький налагодив тісніші дипломатичні контакти з Османською імперією (на думку деяких істориків – аж до прийняття формальної османської протекції).

Історична пам’ять

Відома в Україні (з підручників, преси) подія, яка, однак, не є об’єктом для широкого відзначання річниць. Побіжно згадана в творах на тему Хмельниччини (романи М. Старицького, поема «Берестечко» Л. Костенко тощо).

Битва під горою Батіг

Дата і місце

1–2 червня (22–23 травня за старим стилем) 1652 р. поблизу гори Батіг біля сучасного села Четвертинівка Тростянецького району Вінницької області.

Дійові особи

Основним козацьким військом командував гетьман Богдан Хмельницький, авангардом керував його старший син Тиміш (1632–1653; 1648 р. був заручником у Бахчисараї, згодом сотник у Чигиринському полку, кампанія 1652 р. – його перший серйозний військовий досвід, виграв битву під Яссами 1–2 травня 1653 р., програв битву під Фінтою 17 травня того ж року, помер від рани в обложеній Сучаві 15 вересня 1653 р.); помітними воєначальниками були також Іван Золотаренко (?–1655; з корсунських міщан, 1652 р. полковник корсунський, у 1652–1655 рр. полковник ніжинський, досвідчений учасник Хмельниччини, у 1654–1655 рр. наказний гетьман козацького війська в Білорусії); Іван Богун та Йосип Глух. Татари перебували під проводом карач-бея (?–?; не ім’я, а титул, що означав князя з одного з головних родів ханства – Ширин, Барин, Аргин, Кипчак та ін. Входив до ханської ради – дивану) та нурадін-султана Аділь-Гірея.

На чолі коронного війська після смерті 1651 р. М. Потоцького стояв польний гетьман коронний Мартин Калиновський, кінні хоругви очолювали його син Самуель Єжі Калиновський (?–1652; у 1649–1652 рр. великий коронний обозний, зять великого канцлера Є. Оссолінського); піхотою та артилерією керували талановитий і популярний у війську Сигізмунд Пшиємський та ще один відомий артилерист – Криштоф Гродзицький (?–1659; полковник артилерії, учасник шведсько-польської війни 1626–1629 рр. та Тридцятирічної війни, з 1640 р. комендант відомої фортеці Кодак, яку захищав від козаків Хмельницького 1648 р., після Батога генерал артилерії коронної, учасник битви під Охматовом 1655 р., захищав Львів від шведів того самого року).

Передумови події

14 травня 1652 р. Хмельницький скликав у Чигирині козацьку раду, на якій по суті було вирішено розірвати Білоцерківську угоду. Гетьман вирішив реалізувати давню ідею союзу з Молдавією шляхом династійного шлюбу Тимоша Хмельницького і доньки молдавського господаря Василя Лупу Розанди, і козацьке військо вирушило до Молдавії. Водночас у Речі Посполитій, з якою Хмельницький зберігав нетривкий мир, розпочалася ціла кампанія з недопущення згаданого династійного шлюбу і неприємного для Речі Посполитої політичного союзу. Кампанію очолив польний гетьман Мартин Калиновський, який (на відміну від того ж Адама Киселя чи Єжі Оссолінського) ще з 1648 р. виступав за якомога жорсткішу позицію щодо «козацького бунту». У результаті поповнене шляхом набору найманців коронне військо, розквартироване на Поділлі, стало табором під горою Батіг на шляху, котрим до Молдавії мали вирушити «свати» на чолі з Т. Хмельницьким. За підрахунками польського історика В. Длуголенцького на основі компутів коронного війська, Калиновський мав солідні сили – вісім хоругов гусарії (873 осіб), чотирьох хоругов кінних аркебузирів (359 осіб), 28 хоругов панцирних козаків (2732 осіб), двох полків рейтарів (850 осіб), трьох полків драгунів (1383 осіб), однієї легкої хоругви (92 осіб), чотирьох полків німецької піхоти (4100 осіб) та трьох-чотирьох хоругов польської піхоти (466 осіб). До цієї кількості слід додати приблизно стільки ж озброєних слуг, які, щоправда, не були повноцінними воїнами. Коронне військо мало до 50 гармат.

Авангард козацького війська на чолі з Т. Хмельницьким, що йшов до Молдавії нешвидким маршем і мав виманити на себе Калиновського, був не надто численним – 5–6 тис. козаків і до 5 тис. татар. Проте слідом на дистанції денного переходу рухалися основні сили Б. Хмельницького – 15–20 тис. козаків із невідомою кількістю гармат і 8–10 тис. татар. Військо йшло «на татарський лад», тобто без табору. 30 травня козацький гетьман надіслав Калиновському листа, в якому попереджав про похід Тимоша і радив польським воєначальникам не перешкоджати йому (деякі українські історики вважають цей лист елементом військових хитрощів). Шлях Тимоша до Молдавії пролягав повз місто Ладижин правим берегом Південного Бугу, навпроти невисокої (до 100 м) гори Батіг, і саме тут було вирішено долю короткої кампанії 1652 р. Великою тактичною помилкою непопулярного у війську Калиновського історики вважають надто великі розміри табору (до 60 га, 2,5 км загальна довжина валів), до того ж недобудованого, розрахованого на більше військо, ніж зміг зібрати польний гетьман на момент битви (не всі надвірні війська встигли підійти вчасно). Великою проблемою став конфлікт між Калиновським і Пшиємським, котрому польний гетьман заздрив через заслуги і популярність генерала артилерії у річпосполитському війську. Під Батогом з козацького боку брали участь фактично лише добре вишколені довгою війною козацькі полки держави Хмельницького, до того ж добре мотивовані минулорічною поразкою та невигідною Білоцерківською угодою. Як і в битвах 1648–1649 рр., важливу роль відіграло вміння козацького гетьмана проводити швидкі несподівані маневри, зокрема завдяки допомозі татар та високій рухливості козацького війська.

Хід події

29 травня Калиновський довідався про наближення татар нурадін-султана, котрі наступного дня форсували Буг і захопили частину польських коней на пасовиськах. 1 червня відбулася сутичка між татарським передовим загоном і коронною кіннотою, котру вдалося виманити з табору і трохи пошарпати. Водночас Тиміш розгромив передову варту Калиновського, а козаки його батька почали оточувати ворожий табір, займаючи панівні висоти. Вночі на військовій нараді Пшиємський запропонував залишити німецьку піхоту в її укріпленні та відступити кіннотою в напрямку Кам’янця, чекаючи на підкріплення і сподіваючись на високу боєздатність найманців. Проте Калиновський вирішив дати бій наявними силами. Події 2 червня реконструювати непросто. Ми знаємо лише, що частина жовнірів із кінних хоругов збунтувалась, намагаючись видати Калиновського Хмельницькому за право вільного виходу з табору, і польний гетьман наказав німецькій піхоті стріляти по власній кінноті. Козаки і татари, якими керували Т. Хмельницький, І. Золотаренко і карач-мурза, пішли на штурм, і бій перетворився на кілька локальних запеклих сутичок. Найкраще боронилися німці під проводом М. Собеського та частина кінноти Пшиємського, але інші кінні хоругви кинулися тікати. Після загибелі чи полону командувачів і більшості коронної піхоти бій припинився. У полон потрапила невідома кількість (імовірно, від 3 до 5 тис.) жовнірів та їхніх слуг, доля яких була сумною. Чи то прагнучи помсти за Берестечко, чи то не бажаючи обтяжувати татар ясиром, через який степовики могли повернути додому, 3–4 червня польські полонені були вбиті козаками (польська версія, оспорюється українськими істориками). Такий трагічний фінал, на жаль, не так уже й рідко траплявся в європейських середньовічних та ранньомодерних битвах – наприклад, при Азенкурі 1415 р.

Наслідки події

Річпосполитське військо загинуло майже повністю: в бою чи потім у різнí полонених полягла вся піхота, врятувалося до 1,5 тис. кінноти та невідома кількість челяді. До 300 полонених згодом без викупу відпустив Хмельницький, якась кількість дісталася-таки татарам і вижила. Загинули обидва Калиновські, Пшиємський, полягли всі 8 хоругов річпосполитської гусарії, яка кілька років по тому не могла відновити своєї чисельності. Втрати козаків і татар невідомі, але вони навряд чи були великі – штурм табору був нетривалий, гідний опір вчинила хіба що німецька піхота та деякі кінні хоругви. Тиміш Хмельниченко одружився-таки з красунею Розандою, хоча цей шлюб і не приніс бажаних наслідків і міцного миру ні Україні, ні Молдавії, ні Речі Посполитій, яка вдруге після Жовтих Вод і Корсуня втратила основне коронне військо. Територія козацької України знову розширилася до меж часів Зборівської угоди (колишні Київське, Чернігівське та Брацлавське воєводства). Проте кампанія не могла тривати далі – на землі Речі Посполитої з півдня прийшла чума, і війна припинилась.

Історична пам’ять

Річ Посполита була вражена загибеллю коронного війська – звідси порівняння сучасниками тих подій та страху, що охопив польсько-литовську державу, з битвою біля Канн 216 р. до н. е., коли Ганнібал, здавалося, був уже «біля воріт Риму». Сьогодні добре відома в Україні битва, котру науково-популярна та художня література, а також підручники змальовують найчастіше як один із головних військових тріумфів Хмельницького, не надто наголошуючи на ролі в ній татар і тим більше на питанні про різанину після битви (серед українських істориків існують дискусії щодо наявності та мотивів останньої). В Україні активно відзначаються річниці битви, на її честь 2002 р. випущено ювілейну монету. Пам’ятають про Батіг і в сучасній Польщі, де битву часто називають «сарматською Катинню» через різанину полонених поляків (середньовічні та ранньомодерні польські автори вважали поляків нащадками сарматів). Битві присвячено повість сучасного польського письменника Яцека Комуди «Богун».

Переяславська рада і Березневі статті

Дата і місце

Рада – 18 січня 1654 р., місто Переяслав, статті підготовлено українською стороною – 27 лютого, місто Чигирин, статті видано козацькому посольству з царськими резолюціями – 31 березня, місто Москва.

Дійові особи

З козацького боку: гетьман Б. Хмельницький, генеральний писар Іван Виговський, козацькі посли полковник Павло Моржковський-Тетеря (бл. 1620–1670; шляхтич, з 1653 р. переяславський полковник, зять Б. Хмельницького, в 1663–1665 рр. гетьман Правобережної України) і генеральний суддя Самійло Зарудний (? – після 1664; очолював козацькі посольства до Варшави, Москви, Стамбула, укладав Гадяцьку угоду).

З московського боку: цар Олексій Михайлович (1629–1676; другий цар з династії Романових, у 1648–1654 рр. провів військову реформу, в 1666–1667 рр. разом із патріархом Никоном спровокував розкол у російському православ’ї, вів війни з Річчю Посполитою, Швецією, придушив Соляний і Мідний бунти); голова посольства боярин Василь Васильович Бутурлін (?–1656; з 1640 р. окольничий, з 1652 р. боярин, 1655 р. виграв битву під Слоніградком, разом із Хмельницьким зазнав поразки під Озерною); члени посольства окольничий Іван Васильович Алфер’єв (?–1700; дворянин, 1638 р. стрілецький голова в Рильську, брав участь у Земському соборі 1653 р., війні з Річчю Посполитою після 1654 р.) та стольник Григорій Григорович Ромодановський (?–1682; з 1658 р. воєвода Бєлгородського полку, з 1665 р. боярин, неодноразово керував московським військом в Україні, брав участь у Конотопській битві, підтримував І. Брюховецького, брав участь у боях під Глуховом 1653 р., придушенні повстання С. Разіна, Чигиринських походах 1677–1678 рр., убитий повсталими стрільцями). У розробці остаточної редакції Березневих статей у Москві головну роль відіграв думний дяк Алмаз Іванов (?–1669; вів переговори з Польщею і Швецією, входив до складу комісії, що звинуватила патріарха Никона).

Передумови події

Переговори з Москвою Б. Хмельницький розпочав давно (1648 р. з метою забезпечити нейтральність Москви у війні козаків з Річчю Посполитою, згодом – з метою втягнути царя в конфлікт на боці козаків; паралельно подібні переговори проводилися з Трансільванією, Османською імперією). Проте до 1653 р., стадії «обопільного виснаження» козаків і Речі Посполитої, цар не давав однозначної відповіді, обмежуючись економічною співпрацею. 19 жовтня 1653 р. Земський собор у Москві нарешті погодився взяти козаків «під високу царську руку», 2 листопада було оголошено війну Речі Посполитій, до України вирушило велике посольство на чолі з боярином В. Бутурліним. Місцем проведення генеральної військової ради обрали Переяслав, куди посольство прибуло 10 січня 1654 р. Б. Хмельницький разом із генеральною старшиною прибув на переговори 16 січня 1654 р. (гетьман ховав сина Тимоша і був не в найліпшому стані для переговорів, крім того, на Дніпрі ніяк не твердла крига).

Хід події

8 (18) січня 1654 р. у Переяславі відбулася старшинська рада, а згодом – генеральна військова рада, у якій взяли участь представники козацтва Київського, Чернігівського та Брацлавського полків, жителі Переяслава. Не було представників від селян, міщан (крім Переяслава) та духівництва.

Після зачитування царської грамоти гетьманом старшина та посли пішли до Успенського собору, де духівництво мало привести їх до присяги. Однак Б. Хмельницький зажадав, щоб посли першими принесли присягу від імені царя, що мало б забезпечити Україні збереження її прав, а також було б ствердженням союзу між обома державами. Боярин В. Бутурлін рішуче відмовився скласти присягу, у зв’язку із чим гетьман і старшини пішли на нараду, яка тривала декілька годин. У ході наради полковники переяславський П. Тетеря та миргородський Г. Лісницький приходили і просили Бутурліна скласти присягу, але безуспішно. Бутурлін відмовився присягати від імені царя, посилаючись на те, що цар не присягає своїм підданим. Жодного письмового договору в Переяславі укладено не було. Після тривалої наради і враховуючи слова Бутурліна, які гетьман і старшина тлумачили як рівнозначні присязі («вірі») царя, українська сторона склала присягу. Від імені царя гетьману було вручено грамоту та знаки гетьманської влади: військовий прапор (хоругву), булаву та шапку. Після Переяславської ради представники московського посольства побували у 117 містах і містечках України для прийняття присяги від населення на вірність цареві. За їхніми даними, присягу склали 122 542 особи чоловічої статі (ймовірно, цифра завищена; було чимало випадків відмови присягати, зокрема серед старшини і вищого духівництва, що викликало незадоволення Хмельницького).

Наступним пунктом переговорів став проект договору у формі петиції до царя з 23 пунктів, який в середині березня 1654 р. привезли до Москви переяславський полковник П. Тетеря і військовий суддя Самійло Зарудний. Оригінал угоди не зберігся, відомі кілька московських чернеток. Частина пунктів була об’єднана, і в результаті цар ухвалив 11 пунктів. За ними козацька Україна в межах 3 воєводств, обмежених Зборівським миром, переходила «під високу царську руку», зберігаючи всі особливості свого устрою, встановлювався реєстр 60 тис. козаків, гетьман (який вільно обирався козаками без царського втручання) мав право вести будь-які зовнішньополітичні зносини (з королем і слутаном – з відома царя), податки на користь царя в Україні мала збирати українська адміністрація (насправді податки царю не пересилалися до часів Брюховецького), підтверджувалися права духівництва і міщан (на що додатково були видані жалувані грамоти), призначалася платня козацькій старшині, укладався військовий союз із Москвою проти Речі Посполитої і в разі потреби проти Кримського ханства, цар допомагав із забезпеченням боєприпасами і провіантом фортеці Кодак і Запорозької Січі.

Наслідки події

Варіанти оцінок угоди: неповна інкорпорація, персональна унія, реальна унія, васальна залежність або протекторат, військовий союз, «возз’єднання братніх народів». Імовірно, сталося велике юридичне непорозуміння – для Хмельницького і козаків з їхньою річпосполитською політичною культурою угода і формула про прийом «під високу царську руку» означав одне, а для царя – зовсім інше. Результатом став початок важкого, зі швидкими проривами й серйозними відступами процесу інкорпорації козацької України Московською державою, який завершився за часів Катерини II ліквідацією в Україні козацької державності як такої.

Історична пам’ять

Знакова подія для козацької свідомості (варіант «переяславського міфу» про добровільне входження «народу незавойованого» до сфери впливу Москви – козацькі літописи, «Історія Русів», «Розмова Великоросії з Малоросією», твори Т. Шевченка тощо), російської імперської свідомості (ідея «збирання земель Русі»), українського федералізму XIX – початку XX ст. (твори М. Грушевського, М. Міхновського та ін.), радянського варіанта «Переяславського міфу» (гучне святкування 300-річчя ради 1954 р., розробка офіційної концепції, музичні твори, концерти, картини і пам’ятники в Переяславі та Києві тощо). У сучасній Україні – неоднозначний символ українсько-російських відносин, у Росії – часті рецидиви радянського варіанта сприйняття.

Гадяцька угода

Дата і місце

16 вересня 1658 р., містечко Гадяч (нині райцентр Полтавської області), затверджена королем та сеймом у травні 1659 р.

Дійові особи

Гетьман Іван Виговський, Юрій (Єжі) Немирич (1612–1659; зі знатного руського роду, аріанин за віросповіданням, покровитель протестантизму в Речі Посполитій, автор політичних та теологічних трактатів, брав участь у війнах з Московією та Швецією, на початку Хмельниччини воював проти козаків, 1655 р. визнав королем Речі Посполитої Карла X Густава, 1657 р. перейшов до Хмельницького, прийняв православ’я, став полковником, з 1657 р. – гненеральним писарем, проводив переговори зі Швецією та Річчю Посполитою; вбитий повсталими селянами); Павло Тетеря. З польського боку – Станіслав Казимир Беньовський (1611–1695; у 1640-х рр. писар Луцького гродського суду, начальник П. Тетері, у 1650-х рр. каштелян, згодом номінальний воєвода чернігівський, неодноразово керував посольствами до козаків у 1657–1660 рр., уклав Гадяцьку і Слободищенську угоди, у 1670-х рр. брав участь в обороні кордонів Правобережжя від татар); затверджена угода королем Яном II Казимиром.

Передумови події

Погіршення українсько-російських відносин в останні роки гетьманування Б. Хмельницького, спричинене сепаратними переговорами Москви і Варшави про мир (Віленське перемир’я 1656 р.), суперечками Москви й Чигирина через Білорусь тощо, призвело до переорієнтації гетьманської політики на союз зі Швецією та Трансільванією (без розриву угоди з царем). Після смерті Хмельницького його наступник гетьман І. Виговський спробував нормалізувати відносини з Москвою, проте остання зробила ставку на розкол козацької України, підтримавши антигетьманську опозицію на чолі з М. Пушкарем і Я. Барабашем. У результаті гетьман був змушений піти на нормалізацію відносин з ослабленою через війну Річчю Посполитою, котра пропонувала козакам «повернення у звичний світ» правових норм і свобод, за що виступала й чимала частина козацької старшини. У вересні 1658 р. до Гадяча прибула польська делегація, яка почала переговори з козаками, агітуючи їх за небувало вигідну угоду з «ойчизною».

Хід події

У Гадяцькому договорі робилася спроба дати нові назви і визначення Українській державі – «Велике князівство Руське», яке об’єднувало воєводства Київське, Брацлавське та Чернігівське. На переговорах українська сторона домагалася, щоб до складу Великого князівства Руського входили й західні українські землі – воєводства Волинське, Подільське, Руське та Белзьке, а також Пінський та Мстиславський повіти. Однак польські посли виявили щодо цього непоступливість. На підставі Гадяцької угоди створювалася триєдина Річ Посполита в складі Польщі, Великого князівства Литовського та Великого князівства Руського. Велике князівство Руське повинно було мати свій найвищий судовий трибунал із діловодством українською мовою, своїх урядовців, власну державну скарбницю, свою монету (для її карбування передбачалося відкрити монетний двір у Києві), реєстр із 30 тис. козаків і 10 тис. найманого війська. Польським військам заборонялося перебувати на території Великого князівства Руського. У разі воєнних дій, перебуваючи на територіях Великого князівства Руського, вони переходили під командування руського гетьмана. Києво-Могилянська колегія здобувала права, які мала Краківська, планувалося заснувати ще одну академію з університетськими правами. Дозволялося засновувати колегії, гімназії з латинською або грецькою мовами навчання, всілякі українські школи, передбачалося вільне книгодрукування.

Законодавча влада належала Раді, своєрідним національним зборам депутатів від усіх земель Великого князівства Руського й від усіх станів – козаків, шляхти, духівництва, міщан (селяни не були представлені). Козакам забезпечувалися їхні традиційні соціальні права, на пропозицію гетьмана, по сто козаків з кожного полку щороку отримували шляхетство. У Великому князівстві Руському запроваджувалися посади канцлера, маршалка, підскарбія і вищий судовий трибунал. Вища виконавча влада надавалася гетьманові, що обирався на Раді пожиттєво із затвердженням цього рішення королем. Водночас гетьман вважався київським воєводою й сенатором. Брестська церковна унія цілковито скасовувалася у Великому князівстві Руському, православні зрівнювались у правах із католиками. У сенаті Речі Посполитої мали надати місце православному митрополитові київському і п’ятьом православним єпископам. Католицькій церкві та іншим релігійним конфесіям забезпечувалася повна толерантність. У першому розділі Гадяцького договору визначалася також спільна міжнародна політика. Всі три республіки мусили об’єднати зусилля для здобуття берегів Чорного моря й відкриття на ньому вільної навігації, взаємно допомагати одна одній у війні, зокрема проти Москви, якщо вона не поверне тих литовських і білоруських земель, які вона приєднала до себе. На випадок угоди Московії з Річчю Посполитою вона може бути прийнята як четвертий незалежний член федерації.

Початковий варіант угоди був відвезений для ратифікації сеймом Речі Посполитої, що відбулося в травні 1659 р. По суті, новий варіант угоди передбачав значне зменшення зовнішньополітичних прав Великого князівства Руського, не було внесено в угоду пункт про скасування унії, мав бути відновлений адміністративний устрій Речі Посполитої, до своїх маєтків могли повертатися магнати і шляхта тощо.

Наслідки події

Угода спричинила початок війни Москви й Чигирина. Крім того, змінений варіант Гадяцької угоди викликав загальне незадоволення в Україні і призвів до народних повстань проти Виговського, а також до старшинського перевороту, в ході якого гетьман восени 1659 р. зрікся булави й емігрував. Водночас початкова версія угоди стала зразком для багатьох козацько-польських угод, її вважають одним із найвищих злетів козацько-річпосполитської політичної думки XVII ст.

Історична пам’ять

Непогано знана у Східній Європі та на постарадянському просторі подія, в Росії сприймається як символ непорозуміння і «ворожнечі братських народів», в Україні часто відзначається силами науковців, українського козацтва (особливо 350-та річниця), відображена в художніх творах І. Нечуя-Левицького, Ю. Мушкетика, О. Лупія, Г. Тарасюк, В. Кожелянки, І. Корсака та ін.

Битва під Конотопом

Дата і місце

Апогей битви – 8 липня 1659 р., береги річки Куколка, район сіл Соснівка і Шаповалівка неподалік міста Конотоп (райцентр Сумської області).

Дійові особи

Козацьким військом командував гетьман Іван Виговський, серед відомих полковників були Філон Джалалій, Іван Богун, Євстафій Гоголь (?–1679; розпочав службу як ротмістр коронного війська, 1648 р. перейшов на бік козаків, був полковником Подільського, Кальницького, Брацлавського полків, брав участь у битвах Хмельниччини, Чуднівській битві 1660 р., у 1675–1679 рр. наказний гетьман Правобережної України під польською протекцією, пращур М. Гоголя); Петро Дорошенко (1627–1698; представник відомого козацького роду, у 1648–1658 рр. встиг побути полковником прилуцьким, згодом черкаським, чигиринським, з 1666 р. гетьман Правобережної України, вів боротьбу за об’єднання козацької держави по обидва боки Дніпра); Іоаникій Силич (?–1663; у 1657–1663 рр. полковник чернігівський, згодом підтримував лівобережного наказного гетьмана Я. Сомка, страчений І. Брюховецьким); Тимофій Цецюра (? – бл. 1671; з 1658 р. полковник переяславський, один із головних ініціаторів змови проти І. Виговського, згодом командував козацьким корпусом у складі армії В. Шереметєва в ході Чуднівської кампанії 1660 р. Після капітуляції втік з польського полону, 1663 р. виданий росіянам і засланий до Томська). Гарнізон обложеного московським військом Конотопа очолював ніжинський полковник Григорій Гуляницький (?–1679; учасник Хмельниччини, міжусобних воєн часів Руїни, полковник ніжинський у 1656–1659 рр., наказний гетьман сіверський у 1658–1659 рр., імовірно, страчений поляками через підозру в зраді) та його брат Семен. Кримцями командували хан Мехмед IV Гірей, нурадін Аділь-Гірей, кілька карач-беїв та ін.

Московське військо очолював ближній боярин, воєвода і намісник казанський князь Олексій Микитович Трубецькой (бл. 1600–1680; відомий і загалом успішний московський полководець XVII ст., з 1642 р. великий воєвода, хрещений батько Петра I). Його «товаришем» (другим воєводою) був Андрій Васильович Бутурлін (? – після 1672). Двома іншими головними воєводами царського війська були боярин і воєвода, князь Федір Федорович Куракін (? – після 1683; вихователь царевича Федора Михайловича) і дуже відомий у майбутньому полководець і військовий організатор князь Григорій Григорійович Ромодановський (?–1682; учасник московської делегації на Переяславській раді, багато років очолював Білгородський стіл Розрядного приказу і Білгородський полк – був головнокомандувачем на південному кордоні Московського царства, 1670 р. придушував повстання С. Разіна, у 1676–1677 рр. командував московським військом у Чигиринських походах, убитий повсталими стрільцями під час бунту в Москві). Кіннотою командували воєвода князь Семен Романович Пожарський (1618–1659; багатий родовитий аристократ, далекий родич голови Другого ополчення Д. М. Пожарського, 1645 р. відбив татарський напад на Курщині, наступного року успішно бив кримців і ногайців на Дону, командував кіннотою в боях із литовцями та в ході російсько-шведської війни) і полковий воєвода князь Семен Петрович Львов (?–1659). Залишки розбитих Виговським дейнеків і козаків Пушкаря, союзних Москві, очолював наказний гетьман Іван Безпалий (?–1662 або 1718).

Передумови події

Боротьба за владу в Україні після смерті Б. Хмельницького відбувалася з активним залученням зовнішньої підтримки – так, гетьман І. Виговський, не зумівши переконати царя в своїй лояльності, був змушений укласти Гадяцьку угоду 1658 р. з Річчю Посполитою, котра (за початковою версією) давала козацькій Україні статус легітимного Великого князівства Руського в триєдиній державі. Московський цар зробив обережну ставку на опозицію проти гетьмана (яку очолив полтавський полковник М. Пушкар та кошовий запорожців Я. Барабаш), але Виговському в травні 1658 р. вдалося розбити супротивників у кривавому бою під Полтавою. Залишки опозиційних полків очолив визнаний Москвою І. Безпалий. Непрості відносини царя і гетьмана, поведінка розквартированих в Україні полків Г. Ромодановського призвели в жовтні 1658 р. до початку відкритої війни між козацькою Україною та Московським царством. У жовтні 1658 р. Виговський безуспішно спробував взяти Київ, який боронив московський гарнізон В. Шереметєва. Облога міста перейшла в блокаду, в якій Виговському допомагав польський загін А. Потоцького. У листопаді 1658 р. Московська держава уклала мир зі Швецією і могла спрямувати в Україну значні сили. Наприкінці березня 1659 р. велика армія під командуванням О. Трубецького (за московськими офіційними документами, вона мала в своєму складі понад 30 тис. вояків плюс козаки Безпалого, котрих було до 6,5 тис.) перетнула кордон поблизу Путивля і 20 квітня обложила Конотоп, де боронилося до 4,5 тис. козаків Ніжинського та Чернігівського полків під командуванням вірного соратника гетьмана Виговського – Г. Гуляницького. Після провалу спроби штурму царські воїни почали справжню облогу міста, яке вперто трималося. Ця героїчна оборона дала змогу Виговському зосередити чималі сили для відбиття московського нападу – наприкінці травня гетьман зібрав 8 правобережних та 3 лівобережні козацьких полки (до 16 тис. осіб), найняв найманців (до 4 тис.) і дочекався підходу передових частин татар (згодом під Конотопом хан міг мати 30–35 тис. воїнів). Імовірна також участь у битві полку річпосполитських драгунів зі складу «дивізії» А. Потоцького.

Московське військо поділялося на 3 «полки» (радше дивізії чи корпуси), ядром війська був так званий Великий полк на чолі з Трубецьким, укомплектований елітною московською дворянською кіннотою (діти боярські, дворяни, так звані жильці). Солдатські полки нового строю були навчені за європейським зразком, очолювалися здебільшого офіцерами-іноземцями (шотландцями, голландцями, німцями), те саме стосується драгунських і рейтарських полків.

Хід події

7 липня відбувся бій передових козацького і московського загонів неподалік міста Борзна, в якому козаки здобули перемогу. Трубецькой, не знаючи про підхід до Виговського основних сил татар, відправив оборняти переправу через ріку Куколка (Соснівка) полк Ромодановського, посилений кіннотою князів Пожарського та Львова. 8 липня Виговський і частина татар підійшли до переправи, хан з основними силами переправився через Куколку на захід від Конотопа, обійшовши ворога з флангу і підготувавши засідку. Десь о другій годині дня московська кіннота розпочала атаку, котру стримували козаки та гетьманські спішені драгуни, ставши табором біля переправи. Бій біля переправи дав хану час, аби підійти і зайти в тил ворогові. Відступ козаків Виговського табором спровокував московських командувачів на переслідування – навздогін татарам і козацькому табору кинулася московська кіннота на чолі з Пожарським і Львовим, посилена більш ніж 2 тис. козаків Безпалого. Проте Мехмед-Гірей, раптово атакувавши московський загін, практично відрізав його від головних сил полку Ромодановського. Бій був такий стрімкий, що лише один рейтарський полк московського війська встиг дати залп, перш ніж хмари татарських стріл затьмарили сонце. Водночас у контратаку перейшли козаки та найманці Виговського. Розгром передового загону був повний – у полон потрапили обидва його воєводи, врятуватися пощастило небагатьом. 9 липня Виговський і хан витіснили полки Ромодановського з переправи, а Трубецькой почав відступ табором у бік Путивля. Під час переслідування аж до 10 липня московське військо відбило всі спроби взяти табір, завдавши козакам і татарам чималих втрат (при цьому відзначився «інженерний полк» голштінського полковника Ніколаса Баумана, котрий згодом став першим у Росії генерал-поручником). Проте похід Трубецького завершився – воєвода був змушений виділити частину сил для прикриття Бєлгородської лінії від татар, що почали брати ясир.

Наслідки події

За офіційними документами, військо Трубецького втратило двох окольничих (С. Пожарського стратив хан після бою, С. Львов помер від ран), загальні втрати вбитими та полоненими (полонених хан наказав стратити, аби зміцнити союз козаків і татар та не обтяжувати своє військо зайвим ясиром перед походом на Бєлгородську лінію) – 4769 осіб плюс до 2 тис. загиблих козаків Безпалого, було втрачено 3 мортири і 4 гармати. Цифри втрат війська Виговського також спірні: від нереальних 16 тис. у деяких джерелах до ймовірних 4 тис., полягло також 3–6 тис. татар. По суті, Виговський виграв битву, але втратив владу через старшинську змову проти нього восени того ж року. Побоювання царя щодо наступу хана і гетьмана на Москву теж не справдилися – на Крим напали запорожці Сірка, і Мехмед-Гірей, узявши великий ясир, повернув додому.

Історична пам’ять

Битва добре запам’яталася сучасникам. Князь Пожарський став героєм російської народної пісні, є навіть згадка про нього 1662 р. як про місцевошанованого святого мученика. Існує також німецький вірш про Н. Баумана – героя битви з московського боку. Добре знана в сьогоднішні Україні та Росії битва, ставлення до якої діаметрально протилежне і залежить від ставлення до ідеї українсько-російського союзу. Для патріотично налаштованих українських кіл – найбільший тріумф української зброї над північним сусідом (роль татар при цьому часто применшується), для більшості росіян та українських прихильників «слов’янської єдності» – бративбивча трагедія (роль татар тут абсолютизується, як і «зрадництво» Виговського). У сучасній Україні на місці битви та в місті Конотоп встановлено пам’ятники, випущено ювілейну монету, відсвятковано 350-річний ювілей події, що викликало обмін різкими нотами з російським МЗС.

Андрусівське перемир’я

Дата і місце

9 лютого 1667 р., село Андрусове (нині Монастирщинський район Смоленської області, Росія).

Дійові особи

Афанасій Лаврентійович Ордін-Нащокін (1605–1680; талановитий московський дипломат і політик із небагатого дворянського роду, 1658 р. уклав важливий мир Московської держави зі Швецією, у 1667–1671 рр. керував Посольським приказом); Єжі Кароль Глебович (1603–1669; відомий литовський політик і дипломат, староста жмудський і воєвода смоленський, з 1659 р. очолював переговорний процес між Річчю Посполитою і Московією).

Передумови події

Війна між Московським царством і Річчю Посполитою точилася з 1654 р. з перемінним успіхом. Московські війська після тріумфального для себе початку війни зазнали серії невдач у козацькій Україні та Білорусії, проте все ще контролювали значну частину Великого князівства Литовського та Лівобережний Український гетьманат. Головною проблемою Московії було зниження надходжень до бюджету в результаті невиплати населенням податків, надто великі витрати на армію. Річ Посполита, ще більше виснажена фінансово і мілітарно, перебувала на межі катастрофи внаслідок так званого «рокошу Любомирського», коли талановитий полководець, магнат Єжі Любомирський повстав на чолі частини шляхти проти реформаторських планів короля Яна-Казимира і здобув кілька перемог над королівським військом у 1665–1666 рр. За таких обставин переговори про тимчасовий перепочинок з метою закріплення досягнутих результатів у війні були неминучими, проте головним каменем спотикання стало питання про білоруські землі і про долю українських козацьких держав на правому та лівому березі Дніпра. Козацька делегація вимагала участі в переговорах нарівні з польською та московською з метою захисту інтересів козацької України і недопущення сепаратного, на думку козаків, миру, але домогтися бажаного їй не вдалося. Великою проблемою на переговорах була доля Києва – Ордін-Нащокін навіть пропонував цареві повернути місто полякам заради укладення «вічного миру», але цар Олексій Михайлович виявив упертість щодо «матері міст руських». Поляків підганяла до укладення миру ще одна обставина: новообраний гетьман Правобережної Україну Петро Дорошенко, довідавшись про переговори, уклав угоду з татарами і почав бойові дії проти Речі Посполитої. Водночас посилився інтерес до українських справ з боку Османської імперії, очолюваної енергійним султаном Мехмедом IV (1642–1692; правив у 1648–1687 рр.).

Хід події

Після кількох раундів переговорів було укладено не «вічний мир» (як планувалося спочатку), а перемир’я строком на 13,5 років. Всього в угоді 34 пункти. Московська держава отримувала Смоленське воєводство, закріплювалися права царя на Лівобережну Україну (з Чернігово-Сіверщиною, цар виплачував компенсацію в 1 млн злотих польським шляхтичам-землевласникам, чиї володіння перебували на цих територіях), на 2 роки царю передавався Київ (насправді місто так і залишилося за Московією, Річ Посполита отримала компенсацію після «Вічного миру» 1686 р.). Натомість цар передавав Речі Посполитій усі свої завоювання в Литві та Білорусії, визнавав польську протекцію над Правобережним гетьманатом. Запорозька Січ перебувала під подвійною протекцією, обидві сторони зобов’язувалися допомагати козакам у випадку війни з Кримом і Османською імперією, повернути полонених (правда, більшість вивезених до Сибіру білорусів повернуто не було), награбоване церковне майно, забезпечити демаркацію і делімітацію кордонів, відновити вільну торгівлю в повному обсязі.

Наслідки події

Обидві сторони отримали бажаний перепочинок, більше того – угода стала початком стратегічного зближення Москви і Варшави, яке зрештою завершилося Вічним миром 1686 р. і союзом проти Османської імперії та Криму. Водночас перемир’я було вигідніше для Речі Посполитої, яка повернула значну частину фактично втрачених територій, Московія не домоглася жодної основної зовнішньополітичної мети – виходу до Балтійського моря, «збирання руських земель» (українські землі було поділено, білоруські взагалі не закріплено). Все ж помітним плюсом для царя було закріплення за собою частини українських земель і стратегічно важливої Смоленщини (символу польських перемог Смутного часу і війни 1632–1634 рр.). Для козацької України перемир’я стало символом втрати козацькою державністю статусу суб’єкта міжнародних переговорів, трагічного поділу держави Хмельницького на дві половини без шансів на легітимне об’єднання. Жоден український гетьман цієї доби (П. Дорошенко, П. Суховієнко, М. Ханенко та ін.) фактично не визнав перемир’я, формальне визнання його І. Брюховецьким (разом із невигідними Московськими статтями) спричинило зниження популярності цього гетьмана і як наслідок – повстання Брюховецького проти царя в січні 1668 р. Частина пунктів угоди не виконувалися російською стороною та козацькими гетьманами, доповнення до угоди приймалися на двосторонніх переговорах в Андрусові 1670 р., 1675 р. Перемир’я стало однією з головних причин остаточної переорієнтації кількох українських гетьманів (серед них П. Дорошенка) на Османську імперію і/або Крим чи прийняття ними ідеї «полівасалітету» (служіння кільком сюзеренам за умови виконання ними низки обов’язків перед васалом).

Історична пам’ять

Усі українські козацькі літописи XVII–XVIII ст., незалежно від політичних симпатій до Москви чи Варшави, засуджували як зміст Анрусівської угоди, так і спосіб, в який її було укладено. Сьогодні в Україні – подія, добре знана з підручників, публіцистики, преси (яка іноді висвітлює її річниці), її оцінка не надто змінилася з козацьких часів. Як і в СРСР, у сучасній Росії найчастіше її оцінюють як «відносний успіх» російської політики.

Оборона Чигирина

Дата і місце

19 липня – 21 серпня 1678 р., околиці гетьманської столиці Правобережної України міста Чигирин (нині райцентр Черкаської області).

Дійові особи

Армією Московського царства командував обережний і досвідчений воєвода Григорій Ромодановський, військом Лівобережного гетьманату – вмілий політик і не надто яскравий полководець гетьман Іван Самойлович (початок 1630-х – 1690; з родини священика, у 1669–1672 рр. генеральний суддя, гетьман Лівобережної України в 1672–1687 рр., вів запеклу боротьбу з П. Дорошенком за об’єднання козацької України під своєю булавою, очолював козацьке військо в Чигиринських та Кримських походах, усунутий внаслідок старшинської змови, засланий до Сибіру). Змішаним українсько-російським гарнізоном Чигирина керував здібний та енергійний окольничий Іван Іванович Ржевський (?–1678; Рюрикович, у 1650–1670-х рр. воєвода в Корочі, Єнісейську, Ніжині, Устюгу, Києві, з 1677 р. окольничий, убитий у ході облоги); його заступником і головним інженером фортеці був полковник П. Гордон (1635–1699; шотландець, у 1655–1661 р. побував на шведській та польській службі, з 1661 р. на російській службі, брав участь у Кримських походах 1687 та 1689 рр., 1689 р. підтримав Петра I проти царівни Софії та Милославських, став особистим другом і військовим наставником царя, командував частиною військ в Азовських походах 1695 та 1696 рр., придушив стрілецький бунт 1698 р.).

На чолі османської армії стояв великий візир (садразам) Османської імперії, амбітний та агресивний полководець, талановитий державний діяч Мерзіфонлу Кара Мустафа-паша (1634–1683; 1674 р. командував турецьким військом, що допомагало П. Дорошенку, великий візир у 1676–1683 рр., командував військом під час облоги Відня, страчений після поразки за наказом султана Мехмеда IV). Татарами керував хан Мурад-Гірей (1627–1696; хан у 1678–1683 рр., прихильник більшої незалежності Криму від османів, провів судову реформу). В обозі османської армії був Ю. Хмельницький.

Передумови події

Після капітуляції васала Османської імперії гетьмана П. Дорошенка 1676 р. його столицю, потужну фортецю Чигирин з околицею, зайняло московське військо і лівобережні козацькі полки. Султан Мехмед IV, не бажаючи миритися із втратою стратегічно важливого форпосту, спробував відбити Чигирин, проте перший Чигиринський похід 1677 р., очолюваний Ібрагім-пашею та ханом Селім-Гіреєм, завершився безуспішно – російсько-українське військо відстояло фортецю. Це загрожувало втратою міжнародного престижу імперії, яка вела тяжку війну з Австрією, і султан наказав будь-що відбити Чигирин, а можливо, і повести наступ далі – на Київ. Новий похід очолив великий візир Мерзіфонлу Кара Мустафа та новий кримський хан Мурад-Гірей. Найбільш реалістичні цифри подають польські резиденти, що уважно стежили за походом великого візира – вони нарахували, зокрема, 8 тис. яничарів, 8 тис. волохів, 4 тис. молдаван, 30–40 тис. турецької кінноти, 40–50 тис. татар, 22 важкі і 80 польових гармат, 30 мортир. Російське військо Ромодановського, за деякими джерелами, налічувало до 70 тис. вояків, козацьке І. Самойловича – до 40 тис., гарнізон Чигирина на початку облоги – 726 драгунів, 733 солдати, 2591 стрілець, 500 слобідських козаків Сумського й Охтирського полків, 5200 козаків Гадяцького і Чигиринського полків, 867 сердюків і 96 польських драгунів) – усього до 11 тис. осіб. У Верхньому місті було 11 важких і 53 менших гармат, 6 мортир, в Нижньому – 15 гармат.

Хід події

Укріплення Чигирина були досить потужними як для свого часу, місто добре укріпили спочатку Б. Хмельницький, потім П. Дорошенко, свою лепту вніс і П. Гордон перед облогою, побудувавши додаткове укріплення – кронверк, а також зміцнивши «бастіон Дорошенка» плетеними кошами із землею, що мали пом’якшити дію турецьких ядер. Верхнє місто обороняли російські полки і слобожани, Нижнє – лівобережні реєстрові козаки й сердюки. Османські війська розраховували перш за все на свою важку артилерію, добре підготовлених мінерів та саперів, а також на орти (роти, хоругви) відчайдушних штурмових піхотинців-серденгесті, які зазвичай були добре броньовані, але під Чигирином ішли в бій лише в своїх традиційних червоних каптанах, озброєні яничарками й гаками для стягування оборонців з валу.

18 липня сипахи з’явилися під Чигирином, вступивши в бій із сердюками; в бою загинув полковник І. Рубан. 19 липня турки почали облогу, зайнявши правий берег річки Тясмин і запропонувавши обложеним капітуляцію, яку ті відкинули. До фортеці пробилося поповнення – 1200 козаків Охтирського полку і 1000 сердюків. Турки спорудили 5 батарей, розпочавши обстріл фортеці й заклавши мережу траншей. 22 липня гарнізон здійснив успішну вилазку, завдавши чималих втрат яничарам. Кілька наступних тижнів минули в жорстокій боротьбі – турки неодноразово робили проломи у валах Чигирина в результаті артобстрілу та мінування (всього було закладено 25 підкопів з пороховими мінами), козаки відбивали всі спроби увірватися в місто. 13 серпня під час обстрілу загинув Ржевський, і командиром гарнізону став П. Гордон. 20 серпня гарнізон здійснив невдалу вилазку, а наступного дня турки вдало підірвали міну в момент, коли тільки-но відбулася зміна гарнізону фортеці. Недосвідчені козаки не витримали жахливого вибуху й атаки яничарів і почали тікати вглиб Нижнього міста. У бою загинули козацькі полковники Ф. Криницький і Ф. Мовчан. Гордону ледь вдалося навести лад у військах, і бій тривав аж до вечора. Відчайдушні прохання про допомогу залишилися не почутими Ромодановським, який боявся ризикувати. Тоді Гордон вирішив уночі вивести гарнізон із фортеці. Уночі з 21 на 22 серпня (з 11 на 12 за старим стилем) відбулося кілька боїв, гарнізон зазнав нових втрат, але загалом вийшов із фортеці, вивізши кілька легких гармат. Гордон залишив Чигирин останнім, підпаливши порох у пороховому погребі. Жахливий вибух струсонув і освітлив на мить усе поле на кілька миль навколо – бравий шотландець влаштував столиці правобережної козацької держави гідний кінець. 23–28 серпня відбулася серія боїв між московсько-козацьким і турецьким військами, у ході яких турків вдалося зупинити, але й воїни Ромодановського і Самойловича зазнали чималих втрат, особливо від дій сипахів. Кара Мустафа зрозумів, що сил для походу на Київ у нього може не вистачити, і не став ризикувати: 30 серпня – 1 вересня турки гучно відсвяткували взяття Чигирина і згорнули табір, вирушивши до Молдавії.

Наслідки події

Втрати чигиринського гарнізону за час облоги становили, за даними Гордона, 1300 осіб убитими та дещо більше пораненими, втрати війська Ромодановського в результаті битв із турками на Бужинській переправі та на Стрільниковій горі: 3291 особа вбитими, 5431 особа пораненими, втрати війська Самойловича невідомі. Турки втратили, за різними даними, від 12 до 60 тис. осіб (перша цифра, очевидно, ближча до істини). Виснажені війною Османська імперія і Московське царство невдовзі будуть змушені укласти тимчасовий Бахчисарайський мир (1681 р.), на Правобережжі візьмуть владу на короткий час турецькі ставленики – Ю. Хмельницький, згодом Г. Дука, а для козацької України загибель Чигирина – давньої гетьманської столиці, уособлення величі держави часів Б. Хмельницького – стане трагічним символом апофеозу Руїни.

Історична пам’ять

Надзвичайно резонансна для свого часу подія знайшла відображення в бароковій літературі України та Речі Посполитої, на спомин про загиблих в Україні та Московській державі було споруджено кілька церков. Про оборону Чигирина як про героїчний подвиг українського козацтва згадували і в радянські часи (романи В. Малика, Ю. Мушкетика). Сьогодні ця подія не надто відома широкій громадськості в Україні, помітні спроби популяризації силами військових істориків, краєзнавців, організацій українського козацтва. На честь захисників міста на Замковій горі встановлено кам’яний хрест, роль пам’ятника виконують певною мірою і каплиця Святої Покрови (1995 р.) та відбудований 2007 р. бастіон Дорошенка (частина національного історико-культурного заповідника «Чигирин»).

Вічний мир

Дата і місце

6 травня 1686 р., місто Москва.

Дійові особи

Канцлер і голова Посольського приказу Московської держави Василь Васильович Голіцин (1643–1714; командував військами в Україні, очолював низку приказів у ранзі боярина і воєводи, в 1682–1689 рр. фактичний голова уряду Московської держави, фаворит регентки – царівни Софії Олексіївни, симпатизував західній культурі, провів два безуспішні походи на Крим 1687 та 1689 р., уклав Нерчинську угоду з Китаєм, після приходу до влади Петра I усунутий від влади і відправлений на заслання); посли Речі Посполитої – Криштоф Гжимултовський (бл. 1620–1687; відомий дипломат і політик, уклав Оливський мир 1660 р., 1654 р. був маршалком сейму, активний прибічник короля Яна Собеського, з 1679 р. воєвода познанський); великий канцлер литовський князь Марціан Александр Огінський (1632–1690; помітний політик, воєначальник, дипломат, з 1670 р. воєвода трокський, супротивник короля Яна Собеського, один з останніх православних магнатів Литви, перейшов у католицтво).

Передумови події

Андрусівське перемир’я кілька разів було продовжене, проте для остаточної нормалізації відносин між Москвою і Варшавою потрібна була більш довготривала угода. Цього вимагали зовнішньополітичні і внутрішньополітичні умови, що склалися в обох країнах (зокрема непросте українське питання, створення Священної ліги християнських країн проти Османської імперії, куди прагнула вступити і Московська держава попри мирний Бахчисарайський договір з Османською імперією і Кримом 1680 р.). Водночас політики-«яструби» в Речі Посполитій на хвилі військових успіхів у війні з турками (блискуча перемога Яна Собеського під Віднем 1683 р.) не хотіли миритися з узаконенням втрати їхньою країною Смоленщини та українського Лівобережжя. Дратував багатьох польських політиків і той факт, що московити так і не віддали обіцяний в Андрусові Київ. Зрештою після 7 тижнів переговорів посли Яна Собеського уклали з Московським царством мирну угоду.

Хід події

Мирна угода складалася з преамбули і 33 пунктів. Більшість із них повторювали положення Андрусівського перемир’я, але тепер угода вважалася повноцінною, «вічною». Київ передавався Московській державі, але Річ Посполита отримувала за нього компенсацію в розмірі 146 тис. карбованців (730 тис. злотих). Українське Лівобережжя навічно закріплювалося за Москвою, Північна Київщина, Галичина і Волинь – за Річчю Посполитою, на Правобережжі була створена спеціальна «буферна територія», що включала в себе частину південної Київщини та Брацлавщини з містами Канів, Ржищів, Трахтемирів, Черкаси, Чигирин тощо. Ця територія мала лишатися незаселеною пусткою, аби тут не відновилося українське козацтво і не було підстав для прикордонних конфліктів. Поділля залишалося в руках Османської імперії. Московське царство розривало мирні угоди з Османською імперією та Кримом і вступало до антитурецької Священної ліги (куди входили Австрійська імперія, Річ Посполита, Венеція). Запорозька Січ тепер перебувала під російською протекцією. Обидві сторони проголошували своє прагнення захищати права релігійних меншин – православних у Речі Посполитій та католиків у Московському царстві. 21 грудня 1686 р. король Ян Собеський присягнув, визнавши мирну угоду.

Наслідки події

Наслідком миру став стратегічний поворот курсу Московської держави на тривалий союз, а згодом і опіку над слабнучою Річчю Посполитої, в справи якої царі будуть дедалі частіше втручатися під претекстом захисту прав православних. Москва і Варшава доволі успішно воювали проти Османської імперії. У Речі Посполитій мир був сприйнятий неоднозначно: офіційна ратифікація миру відбулася не раніше 1710 р. (з дотриманням усіх норм польського права – взагалі на сеймі 1764 р.). Для козацької України мир став остаточним кінцем прагнень об’єднання держави по обидва боки Дніпра на законних підставах.

Історична пам’ять

Мир було одразу негативно сприйнято в козацькій Україні – гетьман Лівобережжя Самойлович, попри свою лояльність до Москви, навіть заборонив дзвонити в церковні дзвони, як це зазвичай робилося на честь такої урочистої події. Сьогодні – відносно добре відома з підручників подія, яку зазвичай трактують як негативну для історичної долі українських земель.

Взяття Азова

Дата і місце

16 травня – 19 липня 1696 р., гирло Дону і місто Азов (нині райцентр Ростовської області, Росія).

Дійові особи

У поході брав участь 24-річний цар Петро Олексійович (1672–1725; останній цар Московської Русі і перший імператор Російської імперії, ініціатор реформ в усіх сферах російського життя, талановитий військовий організатор і полководець), проте офіційно сухопутними військами керував досвідчений воєвода Олексій Семенович Шеїн (1662–1700; брав участь у Кримських походах 1687 та 1689 рр., першому Азовському поході, де командував гвардією, за взяття Азова став першим російським генералісимусом, згодом потрапив в опалу до царя за надто м’яке поводження під час розслідування обставин стрілецького бунту в Москві); флотом керував царський улюбленець Франц (Франсуа) Лефорт (1656–1699; швейцарець, із 1670-х рр. жив у Московії, командував ротою в складі гарнізону Києва, з 1683 р. полковник; 1689 р. цей щедрий і веселий дворянин став кращим другом Петра I і був ним до смерті, отримуючи звання і багатства, – зокрема, одержав 1693 р. генеральське, а 1695 р. адміральське звання). Серед російських генералів слід відзначити ще двох учасників попередньої спроби взяття Азова: Федора Олексійовича Головіна (1650–1706; боярин із відомого роду, з 1699 р. генерал-адмірал і генерал-фельдмаршал, намісник сибірський, державний канцлер, голова зовнішньої політики Росії) та Патрика Леопольда Гордона.

Корпусом гетьманських козаків, надісланих гетьманом Мазепою на допомогу царю, командував наказний гетьман Яків Лизогуб (?–1698; старий досвідчений козацький ватажок, у 1666–1669 рр. канівський полковник, у 1669–1674 рр. генеральний осавул у гетьмана П. Дорошенка, за І. Мазепи з 1687 р. і до смерті полковник чернігівський, родоначальник відомої старшинської династії). Реєстровими полковниками були: Леонтій Свічка (?–1699; розпочав кар’єру в 1660-х рр., з 1672 р. лубенський полковий суддя, з 1688 р. полковник лубенський); Михайло Борохович (?–1704; з роду євреїв-вихрестів, з 1687 р. полковник гадяцький, надійний і досвідчений старшина гетьмана Мазепи); Дмитро Горленко (1660–1731; ще один представник єврейського старшинського роду в козацькій Україні, у 1692–1708 рр. полковник прилуцький, вірний соратник І. Мазепи, згодом емігрант, 1715 р. повернувся, жив під арештом у Москві). Відзначимо також військового отамана Війська Донського Фрола Мінаєва (?–1700; учасник повстання С. Разіна, лідер промосковського угруповання на Дону, старий досвідчений воєначальник).

Комендантом Азова був Шабан-бей (?–?), командиром яничарів – Хасан, або Хусейн, Ахмет-ага (?–?; командир полку солаків). Менш вагомими фігурами були невідомі нам на ім’я капіджі-баша (довірена особа султана), чауш-баша (начальник чаушів – ад’ютантів), каді (шаріатський суддя) міста Кафа тощо. Татарами командував нурадін Шахін-Гірей (?–?; імовірно, син хана Селім-Гірея I, був нурадіном у 1692–1699 рр.) та кілька мурз.

Передумови події

Російсько-турецька війна 1686–1700 рр. велася Московським царством у складі так званої Священної ліги (разом зі Священною Римською імперією, Річчю Посполитою та Венецією), причому московський цар намагався покінчити з Кримським ханством. Після провалів степових Кримських походів 1687 та 1689 рр. уряд нового царя Петра Олексійовича вирішив спробувати щастя біля важливого виходу до морського узбережжя – турецької фортеці Азов, котра була крайньою північно-східною ланкою в турецькій системі укріплень на півночі Причорномор’я. Ще 1569 р. Азов намагався взяти Д. Байда-Вишневецький, а у 1637–1642 рр. його утримували запорозькі та донські козаки. Перша спроба росіян взяти Азов 1695 р. провалилася через невмілі дії командування та відсутність флоту, котрий перешкодив би турецьким ескадрам підвозити підкріплення та припаси до обложеної фортеці, і цар розвинув бурхливу діяльність – наступного року було побудовано флот на Дону, котрий складався з 2 фрегатів, 23 галер і понад 1300 дрібних суден (з особовим складом 4,2 тис. осіб і 120 гарматами), мобілізовано до 70 тис. стрільців, солдатів, помісної дворянської кінноти і рейтарів. На допомогу цареві вирушили також 5 тис. донських козаків та 15 тис. козаків (6 полків) з Гетьманщини, яких надіслав гетьман Мазепа. Царське сухопутне військо мало 260 гармат всіх типів.

Турецький гарнізон Азова під час другої облоги був невеликий, він міг сягати 3–4 тис. вояків. На початку облоги турки отримали морем підкріплення 800 осіб. Азов мав 60 звичайних гармат і 32 дробові (для стрільби картеччю). Під час облоги проти росіян та козаків також активно діяли кілька тисяч кримських та ногайських татар, що атакували окремі загони армії Петра I. Великою помилкою турків стало те, що вони не зруйнували російські облогові укріплення навколо фортеці, збудовані на рік раніше, та не перекинули вчасно підкріплень до міста зі складу військ анатолійських еялетів.

Хід події

16 травня російське військо обложило Азов, зайнявши свої колишні траншеї і почавши будувати нові. 20 травня донські козаки знищили дві турецькі галери та 9 малих суден, що везли до Азова провіант, 27 травня російський флот вийшов у море, відрізавши туркам шляхи постачання – османська ескадра з кількох фрегатів і двох десятків галер у бій не вступила, не рвалися в бій і моряки новоспеченого адмірала Лефорта. 10 та 24 червня були відбиті вилазки гарнізону, скоординовані з нападами татар з-за річки Кагальник. 17 червня до росіян прибуло велике підкріплення – корпус гетьманських козаків Я. Лизогуба. Козакам довелось відбивати напади татар, які намагалися прорвати кільце оточення. Особливо активну участь у бойових діях взяла козацька і компанійська кіннота, яка, починаючи з 18 червня, щоденно зривала спроби татар прорватися до міста з боку річки Кагальник. Також було відбито напади татарського війська з боку степу 24 червня, 30 червня, з 2 до 8 липня, 13 липня.

Серія спроб мінування фортеці була безуспішною, так само як і не надто вмілий, хоча й потужний артобстріл (турки з гарнізону, як і колись козаки під Хотином, зарилися в «нори», такі собі земляні бліндажі, і обстріл не надто шкодив їм, розбивши, щоправда, більшість будинків у місті). З метою підготовки до штурму Азова з 23 червня до 15 липня було насипано земляний вал, споруджено потужний табір, облогові батареї. З 14 до 16 липня з цього валу вівся обстріл Азова, внаслідок якого вдалося частково зруйнувати один із бастіонів фортеці.

17 липня 1500 донських і кілька тисяч українських козаків Лизогуба, підкопавшись під вал і закидавши рів, раптово атакували два бастіони Азова і після запеклого бою змогли їх утримати, зробивши становище османського гарнізону вкрай складним. Наступного дня бей Азова розпочав переговори, адже взяття фортеці штурмом у ті часи часто тягло за собою загибель усього гарнізону. 19 липня Азов капітулював на правах вільного виходу з нього гарнізону до турецьких володінь, зі здаванням прапорів і гармат та звільненням полонених. 20 липня здався Лютик. Російські вояки та українські козаки почали відбудову дуже пошкодженої фортеці, 31 липня корпус Лизогуба рушив додому.

Наслідки події

У результаті облоги Московська держава отримала на якийсь час форпост на Азовському морі і перший у своїй історії регулярний військово-морський флот (базою для флоту став заснований 1698 р. Таганрог. Проте вже 1711 р. Азов з околицею було повернуто туркам після невдалого Прутського походу Петра I), її цар та його соратники – певний управлінський та військовий досвід. Проте виходу в Чорне море Петро І не отримав, османський вплив у Причорномор’ї не було ліквідовано. Реформи царя набирали обертів, а його увага невдовзі переключилася на вирішення «балтійського питання», що призвело до миру з Османською імперією та початку Північної війни (1700 р.). Внаслідок цієї та інших царських перемог доля козацьких автономій у складі Російської держави (Дону, Гетьманщини), вояки яких хоробро і вміло билися за спільну справу, ставала дедалі більш сумнівною.

Історична пам’ять

Петро I надзвичайно гучно відсвяткував свою першу військову перемогу – з тріумфальною ходою, лавиною нагород учасникам, «піар-кампанією» в листах до іноземних володарів тощо. Відлуння того гучного піару містяться в російській популярній та художній літературі XIX–XX ст. (наприклад, неодноразово екранізований роман О. Толстого «Петро Перший»). Успішні дії козаків під час взяття турецької фортеці не були забуті й в Україні: сини Я. Лизогуба побудували на честь подвигів свого батька Катерининську церкву в Чернігові, подія нерідко згадувалася в українській бароковій літературі. Сьогодні історія взяття Азова російськими та українськими військами обмежено популярна в Україні серед любителів військової історії. Подія добре знана і відзначається в Росії.

Повстання С. Палія

Дата і місце

1702–1704 рр., Київське, Брацлавське, Подільське, Волинське, частина Руського воєводств Речі Посполитої (українське Правобережжя).

Дійові особи

Семен Палій (Семен Гурко, бл. 1640–1710; полковник фастівський у 1684–1702 рр., білоцерківський у 1702–1704, 1709–1710 рр., брав участь у війні з Кримом та Османською імперією в 1680-х – 1690-х рр., вів політику на об’єднання Правобережжя і Лвобережжя, підтримував зв’язки з Петром I, І. Мазепою, 1704 р. ув’язнений І. Мазепою за наказом царя, 1708 р. повернутий із сибірського заслання); Самійло Самусь (бл. 1640–1713; у 1688–1713 рр. вінницький і брацлавський полковник, з 1692 р. наказний гетьман, у 1702–1704 рр. гетьман Правобережжя, здав клейноди І. Мазепі, 1711 р. підтримав П. Орлика, обороняв Богуслав від російських військ, взятий у полон і відправлений на заслання, згодом відпущений); Захар Іскра (? – бл. 1730; у 1684–1707 рр. корсунський полковник, 1704 р. перейшов із полком на Лівобережжя, визнав владу І. Мазепи, 1708 р. заарештований за справою доносу В. Кочубея та І. Іскри на Мазепу, згодом реабілітований Петром I, у 1720-х рр. старшина Стародубського полку); Андрій Абазин (?–1703; брацлавський полковник у 1684–1703 рр., організатор оборони краю від татар, керував походами на турецькі міста, страчений А. Сенявським); Данило Братковський (?–1702; волинський шляхтич, громадський діяч, поет, активний член Луцького братства, оборонець прав православного населення, страчений за підготовку народу до повстання).

Важливу роль у придушенні повстання відіграв Адам Миколай Сенявський (бл. 1666–1726; з 1702 р. польний коронний гетьман, з 1706 р. великий коронний гетьман, прихильник Августа II Сильного, курфюрста Саксонії і короля Речі Посполитої, впливовий магнат, останній зі свого роду). Повсталі вели успішні переговори про включення Правобережжя до складу єдиної козацької держави з Іваном Мазепою (1639–1709; гетьман Лівобережної України в 1687–1704 рр. та України обох берегів Дніпра в 1704–1709 рр., прихильник порозуміння з Москвою, видатний меценат, 1708 р. уклав союз зі Швецією, після Полтави в еміграції, помер у Бендерах).

Передумови події

У 1690-х рр. українське козацтво на Правобережжі переживало процес бурхливого відродження. Поновлювалися старі, з’являлися нові міста і містечка, полки і сотні. Уряд Речі Посполитої був зацікавлений у поновленні козацтва на своїй частині Поділля через наявність поруч Кам’янецького еялету Османської імперії та земель буджацьких татар. Проте після Карловицького миру 1699 р. ситуація змінилась: османи віддали свою частину Поділля Польщі, і та почала наступ на права козаків. Виконуючи рішення сейму про ліквідацію «непотрібних» тепер козацьких полків, великий коронний гетьман Станіслав Яблоновський 20 серпня 1699 р. звернувся до наказного гетьмана Самійла Самуся, а також полковників Семена Палія, Захара Іскри й Андрія Абазина з універсалом, у якому вимагав розпустити козацькі полки. Разом із тим він оголосив про відрядження на Правобережжя польського війська, яке примусить їх підкоритися Речі Посполитій. Козаки не підкорилися, у результаті чого на Поділлі й Київщині почалася «неоголошена війна». Коронні війська посилили гарнізони Немирова, Білої Церкви, захопили Бар, Вінницю, Брацлав, примусивши козацькі сотні відступити. На Поділля у свої маєтки поверталася шляхта і запроваджувала панщину. Проте всі спроби коронного війська вибити козацьких полковників з їхніх головних твердинь (Фастова, Богуслава, Корсуня) успіхом не увінчалися. Самусь і Палій дочекалися і серйозної зміни зовнішньополітичної ситуації – Річ Посполита в союзі з Росією та Данією вступила в невдалу для себе Північну війну проти Швеції. Частина шляхти і магнатів виступила проти абсолютистських планів короля Августа II (згодом висунувши претендентом прошведського кандидата – Станіслава Лещинського). За таких умов правобережні козацькі полковники, старшина, представники православної шляхти та міщан взимку 1702 р. зібрались на нараду в Фастові. Там був присутній і Данило Братковський – відомий поет і громадський діяч, який розпочав пропаганду повстання на Волині. Нарада ухвалила рішення про початок війни за остаточне визволення Правобережжя з-під влади Речі Посполитої. Фастів, куди збиралися загони повсталих селян і козаків, перетворився на головний центр боротьби, яку очолили Самусь та Палій, сподіваючись на підтримку з боку царя Петра I та лівобережного гетьмана І. Мазепи.

Хід події

Повстання спалахнуло навесні 1702 р., охопивши Брацлавщину, Поділля й Волинь. Заворушення почалось і на Київщині, куди прибули польські загони з наміром витіснити козацькі полки та повернути шляхті відібрані маєтки. Наприкінці липня 1702 р. вибухнуло повстання селян, міщан і козаків у Богуславі, Корсуні й Лисянці. Його очолили полковники Самусь та Іскра. Повстанці склали присягу російському цареві, намагаючись тим самим втягнути його в конфлікт із союзником – Августом II. Виданий провідниками повстання універсал закликав населення до рішучої боротьби. На їх заклик відгукнулися не лише козаки, а й селяни. Бойові дії розгорнулися насамперед у Брацлавському і Подільському воєводствах, а потім перекинулися на Волинь і решту Поділля, сягнувши навіть частини Галичини, а також частини Лівобережжя – Переяславського полку. За короткий час повстанське військо досягло 5 тис. воїнів. Повстання перекинулось на Лівобережжя у Переяславський полк. У жовтні 1702 р. Самусь під Бердичевом розгромив невелике польське військо на чолі з хмільницьким старостою Я. Потоцьким і полковником Д. Рущицом, Абазин здобув Вінницю, Бар, Дунаївці, під Меджибожем розгромив півторатисячний загін польських військ. Найбільший успіх випав на долю Палія – він після тривалої облоги здобув найсильнішу фортецю Київщини, Білу Церкву, і переніс туди з Фастова свою резиденцію. У січні 1703 р. повстанці вже загрожували Кам’янцю-Подільському, проте ще в попередньому місяці сейм надав особливі повноваження А. Сенявському, котрий зібрав проти повсталих до 15 тис. коронного війська і посполитого рушення з 44 гарматами. У січні–березні 1703 р. Сенявський розгромив основні сили повстанців на Поділлі, взявши Немирів, Брацлав і Ладижин, під останнім відбувся вирішальний бій із козаками Абазина, які були розбиті, а кілька тисяч полоненими на чолі з полковником страчені. У березні Сенявський видав універсал, у якому йшлося про придушення повстання, яке, однак, було далеке від завершення, принаймні на Київщині. Цар не втручався в перебіг подій, заборонивши Мазепі допомагати Палію. Натомість у лютому 1703 р. невдалу спробу помирити повстанців і Річ Посполиту здійснив відомий борець за права автономної Ліфляндії, дипломат і генерал на російській службі Й. Паткуль.

На початку наступного року лідери повстанців вели переговори з Мазепою і царем про прийняття Правобережжя під булаву гетьмана Мазепи і «високу царську руку». 2 березня 1704 р. Петро І спеціальним листом закликав Палія негайно передати Білу Церкву полякам і капітулювати, інакше його змусять виконати вказівку російські війська. Самусь як наказний гетьман передав 5 лютого 1704 р. булаву Мазепі. Палій же відкинув вимогу царя і посилив боротьбу – активізували діяльність козацькі загони на Волині, Поліссі і в Галичині. У травні 1704 р. Мазепа за наказом царя перейшов Дніпро. Палій передав йому Білу Церкву без бою, перейшовши до Немирова, в результаті чого розпочалося нове повстання на Поділлі й Брацлавщині. Був ризик, що воно охопить запорожців, Молдавію, тому Мазепа і цар вирішили покінчити з виступом, заарештувавши Палія.

Увечері 31 липня 1704 р. за наказом Мазепи був заарештований Семен Палій, який з невеликим загоном перебував у таборі козацького війська під Бердичевом. Гетьман негайно послав чималий загін сердюків і компанійців до Білої Церкви. Немирів гетьман наказав передати польському гарнізонові. Гетьманські війська зайняли Фастів, Корсунь і Богуслав, після цього повстання по суті завершилося, Мазепа з полками наприкінці жовтня 1704 р. повернувся на Лівобережжя. На Правобережжі залишилися полки Самуся та Іскри.

Наслідки події

У результаті «нової Хмельниччини» було відроджено козацький територіальний устрій на Правобережжі, об’єднано козацьку Україну обох берегів Дніпра, проте союз Петра I та Речі Посполитої робив козацьке Правобережжя заручником тонкощів царської політики. 1714 р., аби закріпити союз із поляками, цар віддав Августу II колись відвойовану козаками частину Правобережжя.

Історична пам’ять

С. Палію присвячено народну пісню, поему Т. Шевченка «Чернець», поему Л. Боровиковського, твори Ю. Мушкетика, Ф. Бурлаки, Т. Осьмачки, Данилу Братковському – драму «Остання ніч» М. Старицького; на честь Самуся взяв собі псевдонім відомий партизанський керівник у війні 1812 р. Федір Потапов.

Перехід І. Мазепи на бік Карла XII

Дата і місце

9 листопада 1708 р., село Горки (нині – Новгород-Сіверський район, Чернігівська область).

Дійові особи

Гетьман Лівобережної України Іван Мазепа; його племінник Андрій Войнаровський (1680–1740; блискучий аристократ, потенційний спадкоємець булави за життя дядька, викрадений російськими агентами і засланий до Якутії, де й помер); генеральний писар Пилип Орлик (1672–1742; з 1702 р. генеральний писар Лівобережної Україні, гетьман в еміграції з 1710 р., видатний дипломат, політичний діяч, поет).

Партнерами Мазепи на переговорах були король Швеції Карл XII (1682–1718; король з 1697 р., прихильник абсолютизму, відчайдушний, брутальний і набожний протестант, геніальний полководець, неодноразовий переможець російських, саксонських, польських, данських військ у ході Північної війни, яка стала фатальною для його невеликої імперії) і прошведський король Речі Посполитої Станіслав Лещинський (1677–1766; у 1704–1709 рр. король Речі Посполитої під шведською протекцією, проголошувався королем у 1733–1734 рр., тесть короля Франції Людовіка XV, останній герцог лотаринзький).

Передумови події

Зміни в досить стійкій зовнішньополітичній орієнтації гетьмана Мазепи розпочалися після початку невигідної для козацької України Північної війни (1700 р.). 1706–1707 рр. датуються перші обережні спроби переговорів зі Станіславом Лещинським та, ймовірно, Карлом XII через посередників з метою отримання гарантій для козацької України у випадку перемоги шведів у Північній війні. Оригінал таємної угоди зразка 1708 р. не зберігся, там могло йтися про можливу протекцію Швеції і/або Речі Посполитої над Гетьманщиною. Наприкінці літа 1707 р. стався відомий донос В. Кочубея та І. Іскри на Мазепу, що закінчився стратою обох донощиків. Переговори Мазепи і Карла пожвавилися після вступу шведської армії на територію козацької України наприкінці вересня 1708 р. (чого Мазепа не планував і не бажав). Шведи швидко рухалися територією Сіверщини на південь, а паралельно з ними, але дещо східніше поспішало в Україну російське військо, яке мало наказ від Петра I не вступати в генеральну битву з Карлом, виснажуючи ворога тактикою «спаленої землі» та рейдовою війною. У результаті найбільше страждала та територія, де точилися бойові дії. Гетьман Мазепа встиг зробити досить багато за той недовгий час, який залишався йому для підготовки до виступу. Він зосередив чимало артилерійських припасів у Батурині, транспортні засоби, провіант та одяг – у полкових центрах Лівобережжя. Проте населення України залишалося в цілому непоінформованим про плани свого гетьмана – це був зворотний бік знаменитого Мазепиного мистецтва конспірації.

Гетьман Мазепа гостро відчував небезпеку бути викритим. Нерідко історики, посилаючись на листи Петра I, вважають, що для царя зміна Мазепою зовнішньополітичного курсу стала цілковитою несподіванкою. Проте чутки про контакти українського гетьмана з Лещинським ходили і в Польщі, і серед іноземних дипломатів у Москві. 12 жовтня 1708 р. до рук росіян потрапив шляхтич Якуб Улашин, що віз до гетьмана Мазепи лист від Станіслава Лещинського. Лист потрапив до російського канцлера Головкіна, і той писав Мазепі про чергову спробу очорнити його в очах російського уряду.

Спочатку гетьман Мазепа, бачачи, що вже не уникнути розорення України внаслідок бойових дій, вирішив обмежити їхній театр Сіверщиною. До шведського короля було послано родича гетьмана, Івана Бистрицького, з полоненим ліфляндцем-перекладачем з листами до короля та його першого міністра графа Піпера, в яких Мазепа пропонував Карлу прийняти Україну під свій захист і зайняти своїми військами Сіверщину (Бистрицький побачився з Карлом у таборі поблизу села Понурівка 29 жовтня і швидко повернувся до Мазепи з позитивною відповіддю від шведського короля). Метою цього було відсікти Україну від основних сил російської армії, вигравши час і сили. Цей план провалився через надто повільні дії шведського генерала Лагеркруни та невизначеність позиції полковника Скоропадського. Російські гарнізони зайняли Стародуб, Новгород-Сіверський, Погар, Почеп тощо. Фактично це означало втрату для шведів можливості наступу на Москву Брянським шляхом. Карл рушив далі на південь, а гетьман Мазепа зрозумів, що далі зволікати не можна. Цар вже декілька разів надсилав до Батурина листи із вимогами до Мазепи йти в похід з усіма наявними козацькими силами, водночас ведучи партизанську війну проти шведів. Гетьман відповідав на заклики Петра I своїми маніфестами до українців, у яких ішлося про необхідність воювати проти шведів, але сам не йшов з північного Лівобережжя – саме тут, у районі між селом Салтикова Дівиця та Батурином, були зосереджені основні запаси провіанту та боєприпасів. 27 жовтня Мазепа дав останню аудієнцію царським посланцям Феодосію Дурову та Михайлу Второву, наголосивши на своєму поганому стані здоров’я.

Але окрім шведів в Україну йшли й декілька російських армій – з північного сходу наступали головні сили під командуванням Бориса Шереметєва, до яких поспішав приєднатися сам цар, із заходу підходили полки Неплюєва, з північного заходу дорогу шведам на Батурин загрожували перерізати драгунські полки Меншикова. Меншиков мав царський наказ об’єднати свої сили з гетьманом, якого слід було запросити на нараду до російського табору. Мазепа відчув небезпеку – адже саме так колись було заарештовано в російсько-українському таборі Самойловича. Іван Степанович вдруге посилає до Карла вірного Бистрицького, але 4 листопада до гетьманського табору під Борзною несподівано примчав Андрій Войнаровський, що попередив дядька про наближення кінноти Меншикова. Наступні дії старого хворого гетьмана вражають блискавичністю – того ж дня він уже в Батурині, віддає останні розпорядження щодо оборони міста проти російських військ.

Хід події

Вранці 5 листопада Мазепа залишив свою столицю, взявши з собою до табору Карла XII всю генеральну старшину, трьох полковників, частину скарбниці та точно не відому кількість козаків зі складу трьох реєстрових та п’ятьох найманих полків (від 3 до 5 тис. козаків). Решта війська мала захищати Батурин до повернення гетьмана разом із шведами. 9 листопада (28 жовтня за старим стилем) Мазепа перейшов Десну і, схоже, виголосив перед військом промову, в якій пояснив причини такого несподіваного кроку.

До табору шведів, розташованого поблизу села Горки, Мазепа прибув надвечір 9 листопада 1708 р. Того ж дня відбулася перша особиста зустріч українського гетьмана і шведського короля. Під час цієї зустрічі не було укладено жодних угод, що свідчить про наявність серйозних попередніх українсько-шведських домовленостей (наступний документ сторони підписали аж у травні 1709 р., після переходу на бік гетьмана і короля запорожців). Можливо, Карл XII і був дещо розчарований щодо кількості військ, які привів із собою Мазепа, але він одразу зрозумів, що придбав цінного порадника в політичних справах. Відгуки шведських джерел про особу українського гетьмана та його військо цілком позитивні – обидві сторони сподівалися на майбутню плідну співпрацю.

Наслідки події

Учинок Мазепи спричинив репресії проти його прихильників з боку Петра I (знищення Батурина, масові страти «мазепинців» і запорожців), завдяки гетьману шведи зуміли пережити важку зимівлю 1708–1709 рр., але наступного року зазнали вирішальної поразки під Полтавою, що поставило хрест на політичних планах Мазепи і вкрай ускладнило життя Гетьманщини на наступні десятиліття. Проте, враховуючи реформаторські плани царя, можливо, вчинок Мазепи врятував козацьку автономію від швидкою ліквідації (тепер цьому перешкоджала наявність української політеміграції, що довго змушувала царя бути дещо обережнішим у «козацькому питанні»).

Історична пам’ять

Барвиста біографія І. Мазепи породила як мінімум кілька потужних образів-міфів цього неординарного політика (трагіко-романтичний герой у творах В. Гюго, Дж. Байрона, К. Рилєєва, Е. Делакруа, Т. Жеріко, Ф. Ліста та ін., романтичний злочинець – у російській класиці О. Пушкіна, Ф. Булгаріна, П. Чайковського, український патріот і борець за свободу – у Ю. Словацького, В. Сосюри, Б. Лепкого, Ю. Іллєнка та ін.). На сьогодні саме завдяки згаданій події це один із найвідоміших і найсуперечливіших персонажів української та російської історії, герой сотень наукових, публіцистичних, художніх творів, 5 кінофільмів, на честь гетьмана названо всеукраїнський фестиваль.

Полтавська битва 1709 року

Дата і місце

8 липня (27 червня) 1709 р., район сіл Жуки – Яківці–Павленки – Семенівка на північ від Полтави (нині частково на території міста Полтава, обласного центру України).

Дійові особи

Російською армією фактично керував цар Петро I. Формальним головнокомандувачем росіян був обережний і досвідчений полководець фельдмаршал граф Борис Петрович Шереметєв (1652–1719; 1701 та 1702 р. успішно воював зі шведами в Прибалтиці, з 1701 р. генерал-фельдмаршал). Піхотою командували: гвардією – генерал-лейтенант князь Михайло Михайлович Голіцин (1675–1730; з 1725 р. генерал-фельдмаршал, командував військами в Україні); генерал князь Анікіта Іванович Рєпнін (1668–1726; з 1724 р. генерал-фельдмаршал); генерал-лейтенант Людвіг-Ніколаус Алларт (1659–1727; з 1700 р. на російській службі, в 1712–1721 рр. на саксонській службі, повернувся до Росії 1721 р., отримав чин генерал-аншефа). Кавалерією командували: генерал від кавалерії світлійший князь Олександр Данилович Меншиков (1673–1729; фаворит Петра I, спритний і безпринципний політик, хоробрий і талановитий командир кавалерії, знищив 1708 р. Батурин, після Полтави отримав чин генерал-фельдмаршала, в 1718–1724, 1726–1727 рр. президент Військової колегії, в 1725–1727 рр. фактичний правитель Росії, генералісимус, засланий до Березова на Уралі); генерал-лейтенант барон Карл Евальд Ренне (1663–1716), генерал-лейтенант Самуель Ренцель (?–1710), генерал-майор Рудольф Фелікс Бауер (1667–1717). Російською артилерією командував Джейкоб Деніел (Яків Вілімович) Брюс (1670–1735). Союзні Петру I українські козаки перебували під командуванням гетьмана Івана Ілліча Скоропадського (1646–1722; генеральний бунчужний у 1698–1699 рр., генеральний осавул у 1701–1706 рр., стародубський полковник у 1706–1708 рр., гетьман Лівобережної України, вів боротьбу за збереження її автономії).

На чолі шведської армії стояв Карл XII. Тимчасовим головнокомандувачем (через поранення короля в переддень битви) був фельдмаршал Карл Густав Реншильд (1651–1722; відзначився під Нарвою 1700 р., фельдмаршал з 1705 р., розгромив саксонсько-російську армію під Фрауштадтом 1706 р., був головним радником короля з військових питань). Піхотою командували: суворий і надійний генерал від інфантерії Адам Людвіг Левенхаупт (1659–1719), генерал-майори Аксель Спарре (1652–1728; 1721 р. фельдмаршал), Карл Густав Роос (1655–1722), Андерс Лагеркруна (1664–1739), Берндт Отто Штакельберг (1662–1734).

На чолі шведської кінноти були: досвідчений і набожний ветеран 16 битв барон Карл Густав Кройц (1660–1728), барон Х’юго Юхан Гамільтон (1668–1748), Юхан Август Мейерфельдт (1664–1749), Карл Густав Крузе (?–1732), Антон Вольмар фон Шліпенбах (1658–1739; з 1715 р. взагалі перейшов на російську службу). У таборі Карла XII перебували також гетьман І. Мазепа та кошовий Запорозької Січі К. Гордієнко.

Передумови події

Після важкої зимівлі в Україні війська Карла XII та Мазепи спробували спровокувати Петра I на генеральну битву, котрої цар уникав з початку російського походу шведів. Для цього (і щоб здобути базу для наступу на Москву в разі укладення союзу з Кримом та підходу в Україну своїх польських союзників) шведський король 10 травня (30 квітня за старим стилем) обложив Полтаву. Зважаючи на критичний стан гарнізону міста, цар Петро вирішив дати ослабленим, але все ще грізним шведам вирішальний бій. 7 липня (26 червня за старим стилем) російські війська спорудили 10 редутів перед укріпленим табором і приготувалися дати бій шведам. Карл XII, що потерпав від болючого поранення в ногу, завданого йому козаками ще 27 (17) червня, наказав нести себе в бій на ношах; диспозицію склав Реншильд. На момент битви шведи мали до 15 тис. осіб піхоти, до 11 тис. осіб кінноти, іррегулярний Волоський полк (до 1 тис. осіб), до 2 тис. козаків Мазепи і 5–6 тис. запорожців, а також 41 гармату і мортиру. Проте частина цих сил охороняла табір і стерегла гарнізон Полтави в шанцях під містом, тому для атаки на військо царя було виділено значно менші сили – до 8,2 тис. піхоти, 7,8 тис. кінноти, 1 тис. волоських гусарів і 4 гармати. Армія Петра I налічувала 2 гвардійські, 4 гренадерські та 34 звичайні армійські полки піхоти (до 37 тис. осіб) у складі 3 дивізій й 1 бригади, 26 драгунських, 3 кінно-гренадерських полків і 3 окремих ескадронів кінноти (до 22 тис. осіб), артилерія – 102 гармати. Реально в битві взяли участь до 35 тис. осіб регулярного російського війська, у переслідуванні шведів – також 8–10 тис. українських козаків Скоропадського. За умови панування лінійної тактики і переваги шведів у їхніх улюблених атаках холодною зброєю Петро зробив ставку на польові укріплення (редути, розташовані у вигляді літери «Т») і вогневий бій – навальну шведську атаку мали зупинити вогонь із мушкетів, розривні бомби гаубиць, ядра і картеч важких польових і легших полкових гармат. За таких обставин традиційно високий бойовий дух і вишкіл скандинавів навряд чи могли компенсувати малу їх чисельність. Слід відзначити другорядну роль у класичній великій польовій битві XVIII ст. іррегулярних військ, зокрема козаків.

Хід події

Близько 1-ї години ночі шведи виступили з табору, дорогою виникла плутанина, і лише о 4-й ранку шведська кіннота розпочала бій перед редутами, в якому їй вдалося потіснити російських драгунів Меншикова і пройти крізь лінію редутів та в обхід в улоговину перед російським табором. Тим часом шведська піхота замість швидкого прориву ув’язалася у важкий бій за редути, два перших шведи взяли, але решта сильно пошарпала скандинавів вогнем, у результаті чого 6 батальйонів Рооса (до 1/3 шведської піхоти, посланої в наступ) відхилилися від напрямку прориву і заблукали в лісі, де були оточені російськими драгунами Ренцеля і розгромлені, їх рештки здалися близько 10-ї ранку. Тим часом основні шведські сили вишикувалися в довгу тонку лінію за пройденими ними з боєм редутами – в центрі піхота, на флангах двома лініями кавалерія, проти них з табору виходили царські війська, вишикувані в дві потужні лінії на всьому протязі фронту. Під шаленим артобстрілом і під акомпанемент мушкетних залпів каролінці близько 9 години ранку кинулися в атаку, їхній правий фланг навіть дещо потіснив російську 1-шу лінію піхоти, але на більше шведів не вистачило: не підтримані вчасно своєю кіннотою, за півтори години бою вони зовсім виснажилися, в лінії утворилися розриви. Наостанок російське ядро розбило ноші короля. І воїни вирішили, що їхній «зачарований від куль і ядер» і харизматичний молодий монарх убитий. Першим почало тікати ліве крило каролінців, згодом почався загальний відступ. На 11-ту годину ранку все було скінчено, шведів переслідували козаки Скоропадського і російські драгуни.

Наслідки події

Втрати шведів, за російськими даними, становили 9234 осіб убитими, кілька тисяч пораненими, 2874 полоненими (очевидно, цифри включають і нестройових). Шведські розрахунки дають до 7 тис. загиблих, до 3 тис. полонених під Полтавою. Російські втрати, за офіційними даними, становили 1345 убитих, 3290 поранених. Битва була переломною в ході Північної війни – 11 (1) липня Левенхаупт здався із залишками армії біля селища Переволочна на Дніпрі (врятувалися лише більша частина козаків Мазепи і запорожців та близько 1,5 тис. шведів на чолі з Карлом, які втекли до Бендер, що створило передумови для кінця шведського великодержав’я, початку прискореного перетворення Росії на потужну імперію. Для козацької України це був початок кінця її автономії.

Історична пам’ять

Протягом ось уже 300 років Полтавська битва була і є однією з найвідоміших битв вітчизняної історії. У Російській імперії з початку її існування, у СРСР з 1940-х рр., а також у сучасній Росії вона однозначно сприймалася і сприймається як вкрай важливий символ російської військової звитяги (наявний потужний образ, створений художньою літературою, кіно, пресою, публіцистикою, науковцями), на честь битви в Росії та Україні писали класичні поеми й опери, називали кораблі і споруджували храми та фонтани. У Полтаві є кілька пам’ятників, пов’язаних із битвою, та її музей. В Україні XIX–XXI ст. завдяки подібним же за формою засобам формування «колективної пам’яті» битву нерідко сприймали і сприймають як національну трагедію, що перекреслила можливість еволюції козацької держави в напрямку самостійності (або, навпаки, як тріумф «вітчизняної» зброї). Уже вкотре відзначають річниці події із залученям шведських та російських реконструкторів і гостей. 300-річний ювілей битви вийшов доволі політизованим російською та українською владою і громадськістю.

Конституція П. Орлика

Дата і місце

16 квітня 1710 р., поблизу міста Бендери (нині невизнана незалежна Придністровська Молдавська республіка).

Дійові особи

Гетьман Пилип Орлик; кошовий отаман Запорозької Січі Кость Гордієнко (?–1733; 12 разів протягом 1703–1706, 1707–1709 рр. обирався кошовим отаманом Запорозької Січі, у 1710–1728 рр. кошовий отаман Кам’янської та Олешківської Січі, стійкий оборонець козацьких прав і вольностей, у травні 1709 р. уклав союз із Карлом XII); ймовірна участь у підготовці документа племінника Мазепи Андрія Войнаровського та Івана Ломиковського (1646–1714; у 1696–1707 рр. генеральний осавул, у 1707–1710 рр. генеральний обозний, помітний прибічник І. Мазепи); гарантом виконання угоди виступив король Швеції Карл XII.

Передумови події

Після поразки під Полтавою, еміграції мазепинців до Молдавії і смерті І. Мазепи гостро постало питання відносин гетьмана і старшини. Обираючи нового гетьмана, старшина і козаки-емігранти як із Лівобережжя, так і запорожці, були зацікавлені в закріпленні своїх прав і свобод. У гострій боротьбі за спадок Мазепи було досягнуто компромісу – племінник покійного гетьмана А. Войнаровський здобув більшу частину майна Мазепи, натомість гетьманом в еміграції ставав П. Орлик. Результатом політичного компромісу Орлика зі старшиною стали «Пакти і Конституції прав і вольностей Війська Запорозького», розроблені Орликом і прийняті на козацькій раді, яка обрала його гетьманом.

Хід події

«Конституцією» в річпосполитській традиції називали закон, ухвалений сеймом (у староукраїнській версії фігурує назва «Договори і постановленія…»). Документ складається з прелюдії та 16 пунктів. У прелюдії йдеться про необхідність обмеження влади гетьманів, аби ті не поводилися «на московський лад», але поважали права і свободи вільного козацького народу, котрий походить від хазар (у Середньовіччі виводити себе від якогось давнього народу було частим явищем – у Речі Посполитій існував, наприклад, «сарматський міф»). Пункт перший присвячений необхідності підтримки українського православ’я, для чого пропонується повернути його до підпорядкування Константинополю, як це було раніше, а не Москві. Пункт містить застереження проти існування в Україні іудаїзму. У пункті другому йдеться про непорушність кордонів козацької України і необхідність відвоювати у Московської держави українських земель, користуючись протекцією Швеції. Пункт третій стосується необхідності укладення союзу і добросусідських відносин із Кримським ханством. У пунктах 4–5 ідеться про захист вольностей Запорозької Січі, котра після майбутньої перемоги має повернути собі захоплені царем землі і права, гетьман не має порушувати кордон із землями запорожців, котрим надається міста Трахтемирів, Переволочна, Келеберда і Кодак. Принциповий характер має 6 пункт, де закладено основи управління та діяльності органів державної влади. Конституція певною мірою ґрунтувалася на ідеї поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову. Законодавча влада належить Раді, членами якої є полковники зі своєю старшиною, сотники, «генеральні радники від усіх полків» та «посли від Низового Війська Запорозького для слухання і обговорення справ, щоб взяти активну участь». Рада мала збиратися тричі на рік – на Різдво, Великдень та Покрову, а також за рішенням гетьмана. Усі важливі державні справи гетьман (виборний, з довічним строком правління) мав попередньо узгоджувати з радою, проголошувалася незалежність суду. Можливості гетьмана і його владні повноваження було значно обмежено статтями 6, 7, 8. Відповідно до цих положень гетьман не мав права розпоряджатися державним скарбом як власним (пункт 9) та землями, проводити власну кадрову політику, вести самостійну зовнішню політику. Для задоволення матеріальних потреб гетьманові виділялись певні рангові маєтності з чітко визначеними прибутками, проте лише на час його перебування на посаді. Пункт 8 проголошував пріоритет генеральної старшини перед гетьманськими «фаворитами». У пунктах 10–16 ішлося про необхідність захисту простого народу, боротьбу з корупцією, непотизмом, «соціальний захист» козацьких дружин і дітей (пункт 11), недопустимість уникнення оподаткування багатими купецтвом (пункт 12), дотримання Магдебурзького права в містах (пункт 13), боротьбу зі зловживаннями гетьманської адміністрації, зокрема незаконними повинностями (пункт 14), врегулювання гострих питань, пов’язаних із постоєм найманого війська (пункт 15) і митом (16). Документ завершує текст присяги новообраного гетьмана і підтвердження цього акту королем Карлом XII.

Наслідки події

Конституція не набрала чинності через безуспішність спроб Орлика закріпитися на Правобережжі 1711 р. Один із перших європейських документів, у якому є елементи розподілу влади (ідея, яку розробляв Дж. Локк, а згодом Ш. Монтеск’є), має вагоме значення для конституційного процесу в пізнішій Україні.

Історична пам’ять

Умисне «забута» за радянських часів і прекрасно відома в сучасній Україні подія, предмет законної гордості та один з осередків міфу про «особливий український демократизм» як рису національного характеру. Конституція та її творець вшановані на державному рівні (особливо гучні заходи проведено до її 300-річчя) встановленням пам’ятників у містах України, а також у Бендерах та Крістіанстаді (Швеція), ім’ям гетьмана названо вулиці, на честь події випущено монети та марки, подія відображена в художній літературі й мистецтві. Важливою подією стало віднайдення оригіналу документа в російських архівах 2008 р. та факсимільне видання його в Україні 2011 р.

Ліквідація гетьманства в Україні

Дата і місце

21 листопада 1764 р., місто Санкт-Петербург.

Дійові особи

Катерина II (Софія-Августа-Фредеріка фон Ангальт-Цербст-Дорнбурґ, у православ’ї Катерина Олексіївна, 1729–1796; імператриця Російської імперії в 1762–1796 рр., прийшла до влади в результаті перевороту; доволі своєрідна представниця європейських правителів епохи «освіченого абсолютизму», загалом успішний політик і реформатор своєї держави, виграла низку воєн); гетьман Лівобережної України Кирило Розумовський (Розум, 1728–1803; молодший брат морганатичного чоловіка імператриці Єлизавети Петрівни Олексія Розумовського, граф Російської імперії, генерал-фельдмаршал, гетьман Лівобережної України в 1750–1764 рр., провів податкову, військову реформу, реформу судочинства, з 1746 р. президент Імператорської академії наук); на думку сучасників подій, чималу роль у ліквідації гетьманства відіграв вихователь і друг юності Розумовського «підступник» Григорій Миколайович Теплов (1712 або 1717–1779; за родинною легендою, позашлюбний син Ф. Прокоповича, з 1746 р. відігравав важливу роль у керівництві Імператорською академією наук, брав участь у перевороті проти Петра III, після 1762 р. наближений Катерини II, управитель маєтностями гетьмана Розумовського, таємний радник, сенатор, непоганий музикант і композитор, талановитий чиновник і брутальний корумпований пройдисвіт); новий орган для управління Лівобережжям – Другу Малоросійську колегію – очолив граф Петро Рум’янцев (1725–1796; імовірно, незаконний син імператора Петра I, уславився в ході Семирічної війни, успішний командувач російських військ у російсько-турецькій війні 1768–1774 рр., отримав титул «Задунайський», у 1765–1782 рр. голова Другої Малоросійської колегії).

Передумови події

Прийшовши до влади 1750 р., гетьман Кирило Розумовський провів низку реформ у козацькій Україні (податкову, судову, військову). Вони об’єктивно сприяли модернізації Гетьманщини, вступаючи в конфлікт з політичною лінією нової російської імператриці. Вихована під впливом ідей камералізму, просвітництва і концепції добре регульованої поліцейської держави, імператриця Катерина II з самого початку свого правління продемонструвала прагнення посилити контроль над провінціями, «раціоналізувати» їхній устрій, збільшити податкові надходження до імперської казни. Національні відмінності визнавалися, але вважалися незначущими – імператриця вірила, що з адміністративною інтеграцією і більш однорідним її розвитком ці відмінності зникнуть. Заради досягнення такої однорідності Катерина II протиставляла новий раціональний порядок давнім «феодальним» привілеям окремих історичних регіонів, які були для неї реліктами, котрі перешкоджали створенню унітарної, добре врегульованої держави. Проте ясно, що безпосереднім приводом для вже задуманого радниками Катерини II і, можливо, нею самою ліквідації українського гетьманства послужили гетьманські чолобитні 1763 р. з проханням дозволити відкрити в Батурині університет, водночас реформувавши на тих же засадах Києво-Могилянську академію, і головне – про визнання спадковості посади гетьмана за його нащадками. Дотепер спірним є питання, чи підкинув гетьману цю ідею провокатор Теплов, чи висунула її козацька старшина – династійні проекти для козацької України не були рідкістю, згадаймо Хмельницького, Мазепу та ін. Головне, що той же Теплов, який з 1762 р. став статс-секретарем імператриці, якусь роботу все ж провести встиг. Вінцем його зусиль стала доповідна записка-донос «О непорядках в Малороссии», в якій докладно змальовувались усі вади козацького устрою і виявлялась лицемірна «турбота» про українців, які, мовляв, самі хочуть напряму перейти під владу справедливої імператриці, що просто мусить ліквідувати застарілий і шкідливий для її імперії гетьманат на чолі з «нахабою» Розумовським, який уже будує якісь династійні плани.

Хід події

Можливо, існував і радикальніший проект ліквідації гетьманату – зі звинуваченням Розумовського в «мазепинстві» і судом над ним (про це є згадки у сучасників тих подій), проте обережна імператриця вирішила «натиснути» на гетьмана сильно, навіть брутально, «чтоб и имя гетманов исчезло, не токмо бы персона какая была произведена в оное достоинство», але все ж без скандалу на всю Європу. У лютому 1764 р. Розумовського викликали в Санкт-Петербург, де прийняли дуже холодно. Обійняв гетьмана при зустрічі лише один Теплов, на що навіть недруг Розумовського Григорій Орлов процідив знамениту біблійну фразу: «Його цілує, його ж і зрадить». Після непростих «переговорів» гетьман погодився зректися булави, залишившись при всіх маєтках, пожиттєвій пенсії 50 тис. карбованців і ще купі різних маєтностей і палаців включно з цілим містом Гадячем та отримавши чин російського генерал-фельдмаршала. 10 листопада 1764 р. з’явився імператорський указ про ліквідацію гетьманства і призначення для керівництва колишньою Гетьманщиною нової Малоросійської колегії на чолі з Рум’янцевим.

Наслідки події

Вже 1764 р. колегією було поглинуто вищий виконавчий орган при гетьманському правлінні – Генеральну військову канцелярію, 1765 р. підпорядковано Генеральний військовий суд, за два роки по тому на колегіальні департаменти було перетворено Генеральну лічильну комісію, Канцелярію малоросійського скарбу, Канцелярію генеральної артилерії тощо. У січні 1782 p. землі Лівобережної України – Київське, Чернігівське та Новгород-Сіверське намісництва – було включено до складу імперії, козацькі полки перетворено на регулярні. 1783 р. на Лівобережжі запроваджено кріпосне право. Всі ознаки козацької державності тут було ліквідовано.

Історична пам’ять

Добре відома сьогодні подія, що найчастіше серед українців (крім прихильників ідеї «русского мира») викликає стійку негативну асоціацію. Останній український гетьман XVIII ст. заслужив напрочуд зважене ставлення до себе в російській, радянській і сучасній українській історіографії (остання виявляє помітний інтерес до його особи). Непогано відображена доля гетьмана і його держави в художній літературі (поему про Розумовського планував написати Т. Шевченко, гетьману присвячений роман М. Лазорського).

Коліївщина

Дата і місце

Червень – липень 1768 р., Правобережна Україна, здебільшого район Чигирин – Переяслав – Житомир – Умань, окремі спалахи – до літа 1769 р.

Дійові особи

Отаман Максим Залізняк (бл. 1740 – після 1768; запорожець Тимошівського куреня, наймитував, 1767 р. став послушником Мотронинського монастиря, в ході повстання проголошений гетьманом і князем Смілянським, засланий на каторгу до Нерчинська); сотник Іван Гонта (?–1768; сотник надвірного війська Потоцького, ктитор і церковний староста міста Володарка, перейшов на бік гайдамаків, оголошений полковником і князем уманським, страчений К. Браницьким); загонами керували Микита Швачка (1728 – після 1768; командував значним загоном, діяв у районі Білої Церкви, Василькова, Богуслава, взятий у полон російськими військами, засланий до Сибіру); Андрій Журба (?–1768; помічник Швачки, запорожець, загинув у бою); Семен Неживий (1748 – після 1768; запорожець, керував окремим загоном, засланий до Сибіру); Іван Бондаренко (?–1768; запорожець, останній полковник Коліївщини, діяв до серпня 1768 р., страчений); Мельхіседек (у миру Матвій) Значко-Яворський (1716–1809; палкий борець з унією, з 1753 р. ігумен Мотронинського монастиря, з 1761 р. управитель православних монастирів і церков Правобережжя, їздив до Катерини II, заарештовувався польською владою, ймовірний зв’язок з лідерами гайдамаків, після 1768 р. усунутий із посади російською владою). Київським воєводою був Францішек Салезій Потоцький (1700–1772; з 1755 р. воєвода волинський, у 1756–1772 рр. київський, претендував на польську корону, вів незалежну політику, виступив проти Барської конфедерації); губернатором Умані був Рафал Младанович (?–1768; служив київському воєводі Францішеку Потоцькому, проте став на бік конфедератів, що, ймовірно, спричинило перехід на бік повстанців козаків Гонти); військами Речі Посполитої, що діяли проти повстанців, керував генерал-лейтенант коронних військ Францішек Ксаверій Браницький (1731–1819; невдало намагався придушити Барську конфедерацію, з 1773 р. великий гетьман коронний, лідер Тарговицької конфедерації і один із головних винуватців поділів Речі Посполитої, дотримувався проросійської орієнтації, заснував дендропарк «Олександрія»); російськими військами командував полковник Михайло Микитович Кречетников (1729–1793; дослужився до генерал-аншефа, уславився в російсько-турецьких війнах, активний учасник поділів Польщі та воєн із польськими конфедератами, в 1790–1793 рр. генерал-губернатор Малоросії, 1793 р. – Правобережної України).

Передумови події

Після передавання Правобережжя Речі Посполитій 1714 р. тут були відроджені окремі козацькі підрозділи в складі надвірних військ магнатів (зокрема, Ф. Потоцького). Пам’ять про Хмельниччину і Паліївщину була ще жива на Київщині та Брацлавщині, що в умовах безладу і паралічу влади, безправ’я окремих соціальних і конфесійних груп в останні десятиліття існування Речі Посполитої не могло не призвести до нових соціальних катаклізмів. Безпосереднім приводом до повстання стало підписання королем Станіславом Понятовським у лютому 1768 р. під тиском Росії універсалу про урівняння в правах католиків і некатоликів, на що частина магнатів і шляхти миттєво відповіла створенням Барської конфедерації (існувала в 1768–1772 рр.). Розправи загонів конфедератів зі «схизматами»-українцями Правобережжя стали причиною початку великого повстання, яке очолили запорожці, а ударною силою стали козаки надвірних військ правобережних магнатів, що не приєдналися до конфедератів, та селяни. Підготовкою повстання займався штаб із кількох запорожців (Шелест, Залізняк, Неживий, Швачка, Бондаренко), ймовірна участь у підготовці повстання Мельхіседека Значка-Яворського, котрий обіцяв підтримку з боку Катерини II (ходила навіть чутка про царську «Золоту грамоту» із закликом бити поляків та євреїв). Царський уряд, воюючи з конфедератами в інтересах лояльного до Катерини короля, був на певному етапі зацікавлений у допомозі з боку українців, проте він аж ніяк не розраховував на те, що сталося в червні 1768 р.

Хід події

6 червня загін Залізняка вирушив на «священну війну», освятивши ножі та іншу зброю. Почавши з села Медведівка, повстанське військо здобуло Жаботин, Смілу, Черкаси, Богуслав, Канів, Лисянку. Сили повстанців швидко зростали. Ключовим моментом стало взяття гайдамаками Умані – сотник надвірного війська Потоцького І. Гонта мав якісь таємні інструкції від свого сюзерена, і тому він не пішов за уманським губернатором Младановичем, котрий підтримав Барську конфедерацію. Перехід Гонти і ще кількох сотників до Залізняка вирішив долю Умані – 21 червня місто було взято, значну частину населення і біженців з-поміж поляків, євреїв, греко-католиків і навіть православних слуг шляхти – вирізана (кількість жертв спірна, але велика). Рада повстанців обрала М. Залізняка гетьманом і князем Смілянським, а І. Гонту – полковником і князем уманським. По суті, повсталі спробували відродити козацький устрій часів Хмельниччини. Гайдамацьке військо поділялося на 16 сотень на чолі з сотниками. Військова і цивільна влада зосереджувалась у канцелярії при повстанському війську. У червні–липні 1768 р. на Правобережжі діяло близько 30 загонів. Повстання загрожувало перекинутися на власне польські землі, Лівобережну Україну і на Запорожжя. За цих умов російський і польський уряди вирішили спільними зусиллями розпочати боротьбу проти повстанців. У другій половині червня 1768 р. російські війська разом із польською армією розпочали каральні акції проти гайдамаків, котрі вбачали в росіянах своїх союзників, і вимагали видати їм поляків і євреїв, що тікали під захист російської армії.

7 липня 1768 р. російські частини генерала Кречетникова оточили повстанський табір і, влаштувавши бенкет, схопили керівників повстанців М. Залізняка, І. Гонту та С. Неживого і до 900 гайдамаків. Решту гайдамацьких загонів було розбито в боях. Остаточно повстання було придушено тільки у квітні–травні 1769 р. Ф. К. Браницьким.

Наслідки події

У ході повстання загинули тисячі мешканців Правобережжя, річпосполитський та російський трибунали у свою чергу жорстоко розправилися з повсталими та підозрюваними в участі – кількість страчених трибуналом у селі Кодня та інших місцях, а також убитих без суду і слідства точно не відома, йдеться про багато тисяч чи навіть десятків тисяч осіб, включно з лідерами, що походили з Правобережжя (російських підданих після катувань за розпорядженням гуманної імператриці було заслано до Сибіру). Коліївщина продемонструвала силу козацьких традицій на Правобережжі, глибину провалля між місцевою елітою та простим населенням, слабкість Речі Посполитої, яку не могли порятувати ніякі люті кари для гайдамаків.

Історична пам’ять

Історична пам’ять події вкрай різноманітна. В Україні, крім загальновідомої поеми Шевченка і його ж вірша про отамана Швачку, події присвячено трилогію В. Кулаковського та П. Сиченка, романи М. Сиротюка, Ю. Мушкетика, фільм І. Кавалерідзе «Коліївщина» 1933 р., лідерам повстання встановлено пам’ятники, їх зображують в українській традиції як дещо неоднозначних, але загалом позитивних героїв – борців за свободу. У польській та єврейській традиції спогади про жахи уманської різні найчастіше затьмарюють будь-що інше. Зваженіший погляд на болісну тему – в творчості польських письменників-українофілів С. Гощинського, М. Грабовського, М. Чайковського.

Ліквідація Запорозької Січі

Дата і місце

16 червня 1775 р., Нова Січ (нині територія села Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області), маніфест про ліквідацію – 14 серпня 1775 р., місто Санкт-Петербург.

Дійові особи

Імператриця Катерина II, князь Григорій Олександрович Потьомкін (1739–1791; з 1774 р. фаворит, згодом морганатичний чоловік Катерини II, генерал-губернатор Новоросійського краю, генерал-фельдмаршал, брав участь у російсько-турецьких війнах 1768–1774 та 1787–1791 рр., успішний адміністратор і воєначальник); генерал-аншеф Петро Текелі (бл. 1720–1793; серб, з 1747 р. на російській службі, відзначився в Семирічній та російсько-турецькій війні 1768–1774 рр., після ліквідації Січі отримав чималі землі в Новоросії); генерал-майор Федір Чорба (? – після 1785; серб, з 1752 р. на російській службі, брав активну участь у російсько-турецькій війні 1768–1774 рр., придушенні повстання Пугачова 1773 р., отримав чималі землі в Новоросії, 1784 р. був Катеринославським губернським предводителем дворянства).

Кошовий отаман Петро Калнишевський (бл. 1690–1803; кошовий у 1762, 1765–1775 рр., активно обстоював права Січі, брав активну участь у російсько-турецькій війні 1768–1774 рр., очолював козацькі делегації до Петербурга, мав російську медаль, засланий до Соловецького монастиря, 1801 р. помилуваний, помер на Соловках); січовий писар Іван Глоба (?–1791; у 1765–1775 рр. писар Запорозької Січі, брав активну участь у російсько-турецькій війні 1768–1774 рр., очолював козацькі делегації до Петербурга, мав російську медаль, засновник міста Глобине на Полтавщині, засланий до монастиря в Туруханську, де й помер); військовий суддя Павло Головатий (бл. 1715–1795; засланий до монастиря в Тобольську, де й помер, брат Антона Головатого); Антон Головатий (1744–1797; полковник Самарської паланки, був на чолі козацької делегації до Петербурга 1775 р., у 1744–1797 рр. полковник Самарської паланки Нової Січі, 1788 р. на чолі веслової флотилії чорноморців розгромив турецький флот під Очаковом, брав Акерман, Хаджибей, Мачин, острів Березань, керував переселенням козаків на Кубань, у 1796–1797 рр. воював проти персів на Каспії, кавалер двох російських орденів).

Передумови події

Дедалі швидше освоєння південних українських степів Російською імперією відбувалося не без конфліктів із запорожцями – захисниками своєрідного фермерського господарювання на землях, які здавна заселили (наприкінці існування Січі в її адміністративних одиницях – паланках – мешкало до 100 тис. осіб, здебільшого селян-утікачів). Козаки і селяни вели по суті фермерське господарство, Січ виступала потужним магнітом для всіх, хто шукав у степах землі та волі. Важливою була роль козацтва і в різноманітних народних виступах, таких як Коліївщина. Попри цінність запорожців як війська, бюрократизована імперія дедалі менш охоче мирилася з наявністю на її землях особливого, архаїчного демократичного устрою. Козацькі землі в 1740–1760-х рр. були оточені цілою смугою нових фортець, зон переселення (Нова Сербія, Слов’яносербія). Але всі спроби перетворити запорожців на повністю слухняне, контрольоване урядом військо типу Донського провалилися: січовики напрочуд уперто чинили опір, висилаючи делегацію за делегацією з метою відстоювання своїх прав. Тому кінець чергової війни з Османською імперією 1774 р. був сприйнятий російською владою як шанс вирішити наболіле «запорозьке питання». Г. Потьомкін, попри всю свою «дружбу» із запорожцями, у квітні 1775 р. висунув проект ліквідації Коша, ухвалений імператрицею. За ним 1-ша російська армія, що поверталася з війни, мала здійснити ліквідацію Січі.

Хід події

На початку червня 1775 р. 66-тисячне російське військо з 50 гарматами рушило в напрямку Запорозької Січі. Уночі 15 червня 1775 р. царські війська під командуванням генерал-поручника П. Текелі оточили останню Запорозьку Січ, де розташовувався козацький гарнізон. Кільком тисячам козаків, що перебували на Січі, поставили ультиматум. Незважаючи на нечисленність, запорожці звернулись до кошового отамана Петра Калнишевського по дозвіл боронитися до загину.

Калнишевський і запорозький архімандрит Володимир Сокальський доклали багато зусиль, щоб переконати козаків скоритися імператорській волі, явно очікуючи на «помилування». Текелі знищив січові укріплення, вивіз гармати, боєприпаси, документи та ікони. Причини подальшої долі кошового, а також його найближчих соратників І. Глоби та П. Головатого дотепер дискусійні – заслання без суду і слідства не можна зрозуміти без знання певних політичних «підводних каменів» (серед версій – лицемірний «захист підданих» проти «зажерливої старшини», підозра щодо спроб переговорів січовиків із турками, роздратування щодо непоступливості в земельному питанні тощо). Катерина II в маніфесті 14 серпня задовольнилася нечітким формулюванням: «за вероломное буйство и разорение российских подданных». Іншими пунктами маніфесту були «нахабні» територіальні претензії запорожців, прийняття ними утікачів, напади на сусідні поселення Новоросії. Цікавим був пункт про те, що, «заводячи власне хліборобство, вони розривали тим самим основу їх залежності від нашого престолу і, звичайно, задумали утворити з себе всередині батьківщини область, цілком незалежну, зі своїм власним несамовитим управлінням».

Наслідки події

Усунуто останню перешкоду на шляху імперської колонізації українського Півдня шляхом утворення тут латифундій, запровадження кріпацтва. Значна частина козаків перейшла до османського підданства, заснувавши Задунайську Січ (проіснувала до 1828 р.), з решти 1787 р. було утворено Військо вірних козаків-запорожців.

Історична пам’ять

Добре знана сучасними українцями негативна історична подія, оповита чималим серпанком міфу (офіційного та неофіційного походження). Знайшла відображення в українському фольклорі (пісні «Світ великий…», «Ой чого, чого запорожці та й смутні, невеселі стали…»). Сьогодні в Україні найчастіше згадується перш за все П. Калнишевський як український патріот-мученик із наголосом на боротьбі з імперією (хай і дипломатичній). Цьому сприяє офіційна канонізація Українською православною церквою Київського патріархату отамана як мученика Петра Багатостраждального 2008 р. Калнишевський і Глоба є героями кількох літературних та живописних творів. Кошовому встановлено декілька погрудь, існує проект перепоховання останків в Україні, за часів президентства В. Ющенка було засновано козацьке свято «Калнишева рада» на Сумщині; І. Глобі встановлено пам’ятник у місті Глобине.

Доба імперій

Жалувана грамота Катерини II дворянству

Дата і місце

21 квітня 1785 р., місто Санкт-Петербург.

Дійові особи

Імператриця Катерина II (1729–1796; імператриця Російської імперії в 1762–1796 рр.).

Передумови події

Дворянство в Московському царстві ніколи не мало тих прав і привілеїв, які існували у дворян у Західній Європі та Речі Посполитій, значно більше залежачи від правителя. У рамках модернізації, проведеної Петром I, дворянство урівняли з вотчинниками, йому було даровано цілу низку прав та привілеїв, воно лишалося єдиним станом, що мав право володіти землею; за «Табелем про ранги» 1721 р. дворянство можна було вислужити, отримавши 8-й ранг військової або чиновної служби, дворяни звільнялися від подушної податі, мали право вільно розпоряджатися маєтками, але обов’язково служити і віддавати дітей навчатися. За часів Петра III за «Маніфестом про вольності дворянства» 1762 р. дворянство отримало право взагалі не служити державі, без перешкод виїжджати за межі імперії тощо. По суті, в Росії склалися передумови для остаточного оформлення дворянського стану як єдиної по-справжньому привілейованої верстви суспільства, крім того, треба було юридично оформити права еліт нових територій, що остаточно увійшли до складу імперії, втративши автономію (наприклад, українських козацьких земель). Переломним у ході юридичного відмежування козацької старшини від решти суспільства став 1767 p., коли козацька еліта отримала право обирати предводителів, депутатів у Законодавчу комісію та брати участь у її роботі на тих же підставах, що й російські дворяни. З цього часу українська старшина могла посилати своїх дітей до кадетського корпусу і товариства шляхетних дівчат.

Хід події

21 квітня 1785 р. імператриця видала два документи: «Грамоту на права, вольності і привілеї благородного дворянства» і «Жалувану грамоту містам». У грамоті дворянству (яке тепер отримувало офіційну назву «благородне дворянство») підтверджувалися всі до того даровані права (зокрема, ексклюзивне володіння землею), дворяни звільнялися від постоїв військ, тілесних покарань, їх судили тільки дворянські суди, дворянство можна було втратити лише за ганебні злочини, проте маєток злочинця не міг бути конфіскований державою, а переходив спадкоємцям. Термін давності злочину вважався 10 років. Дворянин міг користуватися положеннями міського права (але не навпаки), займатися підприємництвом, торгівлею, експлуатувати земні надра в межах свого маєтку, вільно залишати імперію і ставати на службу до інших монархів. У разі шлюбу з представником іншої верстви дворянка не втрачала свого статусу, але не передавала його чоловікові й дітям. Дворяни отримували право мати свої станові представницькі органи (зібрання) на рівні губерній і повітів, обираючи своїх предводителів і судових засідателів, утримуючи будинок дворянських зібрань, архів, казну.

Наслідки події

У Російській імперії дворянство отримало величезний обсяг прав, ставши по суті єдиним вільним станом (щоправда, якщо не брати до уваги певну прив’язаність поміщика до маєтку і необхідність опікуватися кріпосними селянами і господарством). Дія грамоти була поширена на нові категорії населення – українську козацьку старшину, польську шляхту, білоруських, смоленських поміщиків та ін., що, на думку уряду імператриці, мало сприяти і реально значно посприяло легшій інтеграції імперського «прикордоння». Деякі пункти грамоти (монопольне володіння землею, наприклад) були скасовані в ході реформ Олександра II 1861 р., проте основні положення в цілому діяли до Лютневої революції 1917 р., визначаючи практично всі як сильні (посилення почуття власної гідності, збільшення кількості вільного часу у дворян), так і слабкі сторони політичного, економічного, культурного життя самодержавної дворянської імперії.

Історична пам’ять

Непогано відома в сучасній Україні з підручників подія, яка за умов незалежності аж ніяк не є предметом державного піару, що й зрозуміло. Проте зауважимо – історична пам’ять про неоднозначну, але колоритну постать самої імператриці, її успішні війни та особисте життя практично залишає для неісториків у тіні пам’ять про її внутрішню політику, вкрай важливу для подальшого існування Російської імперії. Катерині II присвячено величезну кількість художніх творів, фільмів, встановлено пам’ятники (в Україні – в Одесі), проте рідко де імператриця фігурує саме як авторка «Грамоти», котру вона сама вважала вінцем своєї політичної діяльності.

Ясський мир 1792 року

Дата і місце

9 січня 1792 р., місто Ясси (нині центр повіту, Румунія).

Дійові особи

Князь Григорій Олександрович Потьомкін (1739–1791); князь Олександр Андрійович Безбородько (1747–1799; виходець з української козацької старшини, успішно воював у російсько-турецькій війні 1768–1774 рр., уклав Кючук-Кайнарджійський мир 1774 р., з 1780 р. зарахований до Колегії іноземних справ, віце-канцлер і наближена особа до імператриці, з 1797 р. канцлер Російської імперії, відомий меценатською діяльністю і щедрою протекцією землякам-українцям); Олександр Миколайович Самойлов (1744–1814; племінник князя Г. Потьомкіна, 1775 р. відзначився під час взяття Сілістрії, командував Таврійським єгерським корпусом, зайняв Крим, відзначився під час взяття Очакова, Кілії в 1788–1789 рр., з 1792 р. генерал-прокурор Сенату, проте на цій посаді нічим позитивним не відзначився); Хосе де Рібас (1751–1800; каталонський дворянин, на російській службі з 1770 р., виконував таємні доручення Катерини II, надзвичайно успішно керував весловим флотом, зокрема козаками, в 1788–1790 рр. виграв кілька битв з турками на морі та Дунаї, з 1789 р. генерал-майор, з 1792 р. контр-адмірал, у 1794–1795 рр. заснував Одесу, з 1799 р. адмірал і міністр лісів).

Великий візир Османської імперії Коча Юсуф-паша (1730–1800; грузин, 1785 р. став губернатором Пелопоннесу, в 1787–1792 рр. командував арміями у війні з Росією, 1789 р. розбитий О. Суворовим під Римніком, у 1786–1789 та 1791–1792 рр. був великим візиром).

Передумови події

Російсько-турецька війна 1787–1791 рр. була розпочата Османською імперією через приєднання Росією Кримського ханства та Георгіївський трактат з Грузією (обидва 1783 р.). Росія вела війну в союзі з Австрією. За роки війни імперська армія під командуванням Г. Потьомкіна, М. Рєпніна та О. Суворова здобули низку перемог над турками (під Кінбурном 1787 р., Фокшанами і Римніком 1789 р., 1788 р. було взято турецькі фортеці Очаків і Хотин, 1790 р. Кілію, Тульчу, Ісакчу, Ізмаїл), кілька перемог здобув і молодий російський Чорноморський флот під проводом М. Войновича та Ф. Ушакова (битви під Фідонісі, Керчю, біля Тендри). Остаточно схилив султана Османської імперії Селіма III до миру безуспішний перебіг подій 1791 р.: програна 9 липня битва під Мачиним і морська битва біля Каліакрії 11 серпня.

Хід події

Після розгрому турецької армії в липні 1791 р. під Мачином російський командувач М. Рєпнін підписав із великим візиром Коча Юсуфом-пашею в Галаці 31 липня 1791 р. прелімінарні умови миру. Невдовзі почалися мирні переговори в столиці Молдавського князівства – місті Ясси. З російської сторони переговори очолював Г. Потьомкін, згодом – О. Безбородько. Османам було важко примирится із втратою позицій у Північному Причорномор’ї, ліквідацією Кримського ханства, російською присутністю в Молдавії тощо. Проте безперспективність подальшої війни також була для султана та великого візира очевидною. Зрештою потенційні союзники османів – Великобританія та Пруссія – не втрутилися в ситуацію, і 9 січня 1792 р. мир було укладено. Новий договір підтвердив Кючук-Кайнарджійський мирний договір 1774 р. Договір підтвердив приєднання Криму та земель кубанських татар до російських володінь. Османська імперія відмовлялася від будь-яких претензій на Грузію і зобов’язувалась не воювати проти неї. Натомість Російська імперія повертала османам Молдавію і Волощину, зайняті під час воєнних дій. Новий кордон між двома державами встановлювався на південному заході по Дністру, на Кавказі – по Кубані. До складу Російської імперії переходили українські землі між річками Південний Буг і Дністер (так званий Буджак). За умовами договору турецький уряд зобов’язувався забезпечити інтереси російської торгівлі в Алжирі, Тунісі та Тріполі. Від отримання контрибуції 7 млн карбованців, яка була внесена в проект угоди, Росія відмовилася – османські фінанси і так були вкрай підірвані війною.

Наслідки події

У результаті угоди Південь України остаточно став володінням Російської імперії (під назвою «Новоросія»), тут пожвавився процес колонізації, заснування великих торговельних міст (1795 р. засновано Одесу), договір забезпечив свободу російської морської торгівлі в Азово-Чорноморському регіоні. Ясський мирний договір посилив позиції Російської імперії на Кавказі та Балканах, військова слабкість Османської імперії переконувала російських політиків у можливості здійснення «грецького проекту» – взяття під свій контроль Константинополя і зони проток (Босфору і Дарданелл) та відновлення васальної щодо Росії Грецької держави на чолі з представником династії Романових.

Історична пам’ять

Добре відома на пострадянському просторі подія. В Україні пам’ять перш за все актуалізована завдяки симпатикам імперської ідеї. Так, суперечки викликало відродження в сучасній Україні частково знищеного більшовиками пам’ятника Катерині II (з фігурами двох ініціаторів Ясського миру – Потьомкіна і де Рібаса) в Одесі (2007 р.). Подія непогано відображена в художній літературі (романи М. Гейнце, Г. Данилевського, В. Пікуля про Потьомкіна).

Вихід «Енеїди» І. Котляревського

Дата і місце

Перше видання (неповне, 3 розділи) – 1798 р., місто Санкт-Петербург; перше авторське видання – 1809 р. (також неповне, 4 розділи), місто Санкт-Петербург; перше повне видання – 1842 р., місто Харків (після смерті автора).

Дійові особи

Іван Петрович Котляревський (1769–1838; батько нової української літератури, поет, драматург і театральний діяч, масон, палкий патріот рідної Малоросії і не менший – Російської імперії); Максим Йосипович Парпура (1763–1828; за освітою медик, український громадський діяч і меценат, викладав у Харківському університеті).

Передумови події

Традиція бурлескних переробок класичних творів античної поезії, ймовірно, така ж давня, як і сама антична поезія. Ще в давнину Гомерові приписували (безпідставно) відомий бурлескний твір про війну жаб та мишей «Батрахоміомахія» (укр. «Жабомишодраківка»), але особливо популярним об’єктом переробок стала місцями сповнена римського імперського пафосу «Енеїда» Публія Вергілія Марона. У добу Ренесансу на хвилі популяризації античної спадщини з’явилася ціла низка пародійних «Енеїд» європейськими мовами: переробки «Енеїди» французькою мовою Скаррона, Лаллі, англійською – Коттона, голандською – Лангендіка, данською – Гольдберга, німецькою – Міхаеліса, Беркана та Блюмауера, російською – М. Осипова та О. Котельницького. Не всі ці гостросоціальні, а часом і відверто сатиричні «іроїкомічні» твори були вдалими, проте вони зробили свій певний внесок у формування національних літератур європейських країн. Цікаво, що найдовше літературне життя судилося саме українській версії – в умовах східноєвропейських бездержавних націй початок національного відродження було покладено не власними політиками, яких годі було шукати, а саме літераторами і вченими-аматорами. Ностальгію за недавно минулими козацькими часами гостро відчували багато нащадків козацької старшини, які були достатньо письменними, аби насолодитися талановитим твором свого земляка.

Хід події

Іван Котляревський працював над своєю поемою, основою для якої була поема М. Осипова, понад 30 років – починаючи з другої половини 1790-х рр. і до середини 1820-х. У міру написання рукописні копії окремих розділів поширювалися серед друзів Котляревського, набуваючи неабиякої популярності на батьківщині поета та серед українців Санкт-Петербурга. У результаті 1798 р. три перші розділи під назвою «Энеида, на малороссийский язык перелицованная И. Котляревским» без жодної коректури вийшли у Санкт-Петербурзі коштом М. Парпури без відома і згоди Котляревського. Наприкінці твору було розміщено українсько-російський словник із 1 тис. слів, аби російськомовний читач міг зрозуміти поему. Образившись на «піратське видання», Котляревський навіть… помістив Парпуру в пеклі в 4-й частині поеми, вивівши під іменем «особа мацапура», котрий «чужеє віддавав в печать». Друге видання «Енеїди» (1808 р., Санкт-Петербург) було стереотипним і знову «піратським». Лише наступного 1809 р. І. Котляревський за підтримки нащадка старшинського роду С. Кочубея зумів здійснити перше власне видання 4 частин з доповненим словником, але доволі поганенькою коректурою. У 1820-х рр. Котляревський дописав-таки свій твір, і почалося «ходіння по муках» з метою опублікувати його в якому-небудь солідному московському чи петербурзькому видавництві. Так і не зумівши домовитися про ціну, поет перед смертю продав рукопис скромному харківському видавцеві О. Волохінову, котрий нарешті опублікував повний текст поеми і більший (на 1,5 тис. слів) український словник до неї.

Наслідки події

Перша написана живою розмовною українською мовою поема одразу стала доволі популярною серед україномовних і частини російськомовних читачів. Для українців вона була нагадуванням про барвисту добу козаччини, про сенс української ідентичності як такої – від особливостей природи і кухні до менталітету та історичних зигзагів, для росіян – знайомством із цікавим, маловідомим для них «малоросійським народом». Талант автора полягав ще й у тому, що в творі було дотримано почуття рівноваги між суто сміховинним компонентом і справжньою героїкою, що взагалі нечасто траплялося в подібних бурлесках. Написана ще за доби класицизму, «Енеїда» чудово потрапила в струмінь наступної епохи, епохи романтизму, що знайшла неабиякий відгомін у середовищі юних націоналістів Центрально-Східної Європи. Окремо варто сказати про мовне багатство твору – не кожна література розпочала свій злет з солідного багажу із 7 тис. слів (для порівняння, словник таких безсумнівних світочів світової літератури, як Дж. Мільтон та Ф. Бекон, В. Гюго чи Т. Готьє, налічує 8–9 тис. слів, В. Теккерея – 5 тис.).

Історична пам’ять

Уже сучасники І. Котляревського належним чином оцінили значення його основного твору (про що свідчить, зокрема, вірш Т. Шевченка «На вічну пам’ять Котляревському»). Справжньою маніфестацією української ідентичності в імперських умовах стало відкриття 1903 р. пам’ятника І. Котляревському в Полтаві. За радянських та сучасних часів про поему та її автора згадували і згадують часто й охоче – від обов’язкової згадки в підручниках до найменувань десятків назв вулиць, барельєфів, двох літературних премій тощо.

Справжнім мистецьким явищем стали численні ілюстровані видання поеми (серед тих, хто брався за ілюстрування твору, і один із найоригінальніших українських художників – Г. Нарбут). За мотивами поеми створено оперу Миколи Лисенка (1910), перша українська рок-опера Сергія Бедусенка (2001) і аж два мультфільми – «Пригоди козака Енея» Н. Василенка (1969) і «Енеїда» В. Дахна (1991).

Повстання Чернігівського полку

Дата і місце

10–15 січня 1826 р. (29 грудня 1825–3 січня 1826 р. за старим стилем), Київщина (район міст Васильків, Фастів, Біла Церква).

Дійові особи

Полком командував підполковник Густав Іванович Гебель (?–1865; 1819 р. Георгіївський кавалер, згодом полковник, поранений С. Муравйовим-Апостолом у ході повстання, врятований солдатом); повстання очолив командир батальйону підполковник Сергій Іванович Муравйов-Апостол (1796–1826; відзначився у війні 1812–1813 рр., член масонських лож, один із засновників Союзу порятунку, Союзу благоденства, Південного товариства, виступав за царевбивство, повішений). Помітну роль у подіях відіграли брати Сергія Муравйова-Апостола Матвій Іванович (1793–1886; на 1825 р. полковник у відставці, член масонських лож, один із засновників Союзу порятунку, Союзу благоденства, Південного товариства, засуджений до 15 років каторги в Сибіру, мемуарист) та Іполіт Іванович (1806–1826; прапорщик, член Північного товариства, прибув із звісткою про поразку в Петербурзі, застрелився після поразки повстання), підпоручник Михайло Павлович Бестужев-Рюмін (1801 або 1804–1826; разом із С. Муравйовим-Апостолом з 1822 р. керував Васильківською управою Південного товариства, вів переговори з іншими декабристськими та польськими організаціями, співавтор «Катехізиса», повішений), поручник Олександрійського гусарського полку Іван Іванович Сухінов (Сухина, 1894 або 1797–1828; у 1819–1825 рр. служив у Чернігівському полку, член Товариства об’єднаних слов’ян і Південного товариства, засланий на каторгу, 1828 р. очолив змову в Зерентуйських рудниках з метою розпочати нове повстання, заарештований, повісився), поручник Михайло Олексійович Щепілло (Щепило,? – 1826; член Товариства об’єднаних слов’ян, командував авангардом повсталих, убитий у бою), поручник Анастасій Дмитрович Кузьмін (?–1826; член Товариства об’єднаних слов’ян, один із головних ініціаторів повстання, поранений у бою, заарештований, застрелився), штабс-капітан барон Веніамін Миколайович Соловйов (1798 – після 1866; член Товариства об’єднаних слов’ян, виступав за царевбивство, засуджений на довічну каторгу, з 1840 р. на поселенні).

Розбив повсталих генерал-ад’ютант Федір Климентійович (Фрідріх Каспар) Гейсмар (1783–1848; відзначився у війнах з Наполеоном, російсько-турецькій війні 1828–1829 рр.). Основний документ повстання («Катехізис») зачитав священик села Триліси Данило Федорович Кейзер (бл. 1800 – після 1858; з дворян, згодом позбавлений сану і дворянства, 1858 р. помилуваний).

Передумови події

«Південний бунт» був частиною декабристських планів із захоплення влади в Росії, його головним пропагандистом виступав голова Південного товариства полковник Павло Пестель. Південні декабристи дізналися про смертельну хворобу імператора Олександра I та про донос І. Шервуда на товариство раніше, ніж у Петербурзі. В обстановці міжцарів’я Пестель (на чолі головної декабристської ударної сили на Півдні – піхотного В’ятського полку) і його товариші напружено чекали звісток про повстання в Петербурзі, плануючи розпочати повстання серед полків, розквартированих на Київщині. Проте 24 грудня 1825 р. за доносом свого підлеглого капітана А. Майбороди був заарештований Павло Пестель, почався розгром управ Південного товариства. Спроби Муравйова-Апостола підняти велике повстання були зірвані Артамоном Муравйовим, який відмовився піднімати свій Охтирський гусарський полк. 8 січня Гебель і прибулі жандарми заарештували С. Муравйова-Апостола і М. Бестужева-Рюміна.

Хід події

Повстання почалося 9 січня (29 грудня за старим стилем) у селі Триліси зі звільнення Кузьміним, Сухіновим, Щепілло і Соловйовим заарештованих, при цьому ледь не було вбито полковника Гебеля. Солдати 5-ї роти Кузьміна в перебіг подій не втручалися. Згодом офіцери-декабристи повели роту на об’єднання з іншими ротами полку, розквартированими у навколишніх селах. Наступного дня до 1 тис. солдат полку (без артилерії) були зібрані офіцерами у Василькові, де солдатам було оголошено революційну мету їхнього виступу і зачитано на площі «Революційний катехізис». 12 січня полк виступив на Брусилів, на об’єднання з Александрійським і Охтирським гусарським полками, офіцери котрих, однак, відмовилися піднімати повстання. Відкинувши ідею йти на Київ з його потужною фортецею, Муравйов-Апостол наказав провести днівку в селі Мотовилівка (1 січня за старим стилем – святкування Нового року), що кардинально підірвало дисципліну в полку (масове пияцтво, дезертирство і спроби погрому євреїв). 13 січня полк вирушив у напрямку Білої Церкви для з’єднання з 17-м єгерським полком, котрий був вчасно виведений армійським командуванням до Сквири, подалі від повсталих. Останньою спробою повсталих врятувати ситуацію став марш 15 січня на Житомир, де ще залишалися не заарештовані члени декабристських товариств. До полку спорадично приєднувалися місцеві селяни. Цього ж дня між селами Устимівка і Ковалівка полкова колона зіткнулася з авангардом гусарської дивізії генерала Ф. Гейсмара (400 осіб з 2 гарматами). Розрахунок Муравйова-Апостола приєднати гусар не спрацював – після кількох залпів картеччю Чернігівський полк кинувся зусібіч, повстання закінчилося.

Наслідки події

Під час придушення повстання загинули (або застрелилися) офіцери М. Щепілло, І. Муравйов-Апостол, А. Кузьмін, 60 содатів і 12 цивільних з-поміж селян в обозі полку. За справою декабристів проходило 60 членів Південного товариства і Товариства об’єднаних слов’ян, з них далеко не всі брали участь у повстанні. С. Муравйова-Апостола і М. Бестужева-Рюміна було страчено, решта учасників повстання отримали різні терміни каторги. У справі проходили також 987 солдатів полку, з них 106 були покарані шпіцрутенами (троє забиті на смерть) і разом із рештою відправлені служити на Кавказ. 51 солдат був виправданий. Провал повстання означав кінець декабристських планів ревоюційних перетворень у Російській імперії.

Історична пам’ять

Романтизовані авторами XIX ст. та радянськими істориками і письменниками (що цікаво – як офіціозного, так і дисидентського напрямку) образи декабристів стали доволі популярними на всьому радянському культурному просторі. Написати повість про подію планував О. Пушкін (зберігся початок). Події присвячені романи і повісті Н. Ейдельмана, Ю. Тинянова, Л. Вершиніна, вона згадана в радянському кінофільмі. У Василькові встановлено пам’ятник декабристам – учасникам повстання.

Вихід альманаху «Русалка Дністрова»

Дата і місце

Початок грудня 1836 р. (з датою 1837 р. на обкладинці), Буда (нині частина Будапешта, Угорщина).

Дійові особи

Маркіян Семенович Шашкевич (псевдонім Руслан, 1811–1843; греко-католицький священик, поет, перекладач і фольклорист, громадський діяч, лідер «Руської трійці»); Іван Миколайович Вагилевич (псевдонім Далібор, 1811–1866; греко-католицький священик, згодом позбавлений сану, лютеранин, фольклорист, поет, громадський діяч, 1848 р. активний діяч полонофільського напрямку, редактор газети «Дневник руський»); Яків Федорович Головацький (псевдоніми Ярослав, Гаврило Русин, 1814–1888; греко-католицький священик, після переїзду до Росії 1868 р. прийняв православ’я, поет, перекладач, науковець, замолоду борець за права і самобутність галицьких русинів, наприкінці життя москвофіл і борець проти вживання української мови в літературі та науці).

Передумови події

У першій третині XIX ст. у Західній Україні між польськими та українськими діячами точилися гострі суперечки щодо статусу місцевого українського населення стосовно поляків (окремий народ чи етнографічна група), не було єдності і в українському середовищі щодо того, якою бути українській літературній мові (на основі церковнослов’янської чи на основі розмовної української), писемності (кирилиця чи латиниця). Все це свідчить про зародкову, так звану «личинкову» (Е. Хобсбаум) стадію розвитку української нації на західних землях. Яскравою ознакою націотворення стала поява гуртка молодих семінаристів (згодом студентів філософського факультету Львівського університету) – «Руської трійці» (лідери М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Головацький, до яких приєдналися ще кілька осіб). Це вже друге покоління (до першого належали такі західноукраїнські діячі-просвітителі, як Д. Зубрицький, І. Могильницький, І. Снігурський) українських громадських діячів рішуче виступило за єдність духовної і світської інтелігенції з народом, за використання давньої слов’янської та середньовічної української культурної спадщини, за активізацію культурних зв’язків з Наддніпрянщиною, кириличну писемність і розмовну українську мову, чим по суті продемонструвало єдність новонародженої модерної української нації по обидва боки Збруча. Безпосереднім приводом до підготовки альманаху став вихід 1832 р. польського поетичного альманаху «Галичанин». Відповіддю на нього мав стати український альманах «Зоря» (ймовірно, вже перероблений, адже початковий варіант звався «Син Русі»), який було подано віденському цензорові Є. Копітару. Однак останній, порадившись зі своїм обережним львівським колегою – греко-католицьким ієрархом В. Левицьким, дозволу на друк альманаху не дав. Тоді «трійця» спробувала щастя в Буді, доопрацювавши й перейменувавши альманах.

Хід події

Основну частину грошей на видання альманаху (1 тис. примірників) дав директор Коломийської гімназії Микола Верещинський, решту – М. Шашкевич та ще кілька діячів (М. Ількевич, І. Білінський та ін.). Альманах складався з маленької передмови (написав Шашкевич, зазначивши тут, зокрема, правила правопису – застосування кирилиці, з фонетичним принципом «пиши як чуєш, а читай як пишеш», доповненої однією сербською та однією румунською літерами, і згадавши добрим словом про наддніпрянських попередників «Русалки Дністрової») та чотирьох розділів: 1) «Пісні народні» (із передмовою у вигляді фрагмента етнографічної статті І. Вагилевича, містить 20 наддніпрянських та західноукраїнських народних пісень на ліричні та історичні теми, серед яких відомі пісні про Довбуша, Морозенка тощо, 31 обрядову пісню – зібрані членами «Трійці» та Іваном Бірецьким лемківські колядки, веснянки-гагілки, ладкання), 2) «Складаня» (10 поетичних і прозових творів М. Шашкевича, І. Вагилевича і Я. Головацького, серед яких історична поема Вагилевича «Мадей», його ж віршована казка «Жулин і Калина», казкове оповідання Шашкевича «Олена», сентиментальний вірш-роздум про непросту долю слов’янства «Гадка» і один із перших сонетів українською мовою «Сумрак вечерний»); 3) «Переводи» (8 перекладів автентичних сербських народних пісень, здебільшого любовних, а також 4 вірші з талановитої підробки чеських просвітників – «Краледворського рукопису»); 4) «Старина» (містить козацьку думу невідомого часу, кілька середньовічних документів, зокрема список книжок львівського василіанського монастиря св. Онуфрія, а також одну рецензію М. Шашкевича). Доля «Русалки Дністрової» склалася вкрай непросто – пройшовши будайського цензора, близько 800 екземплярів потрапили до Відня, де їх затримала тамтешня цензура. Коли ж про цілком невинний український альманах довідався Венедикт Левицький у Львові, він взагалі заявив, що подібне, написане до того ж людьми з язичницькими псевдо (Ярослав, Далібор і Руслан), читати можна тільки з дозволу уряду і поліції, адже це тексти, які підривають основи моралі й державної влади (!). «Русалку Дністрову» вилучили і знищили (залишилося близько 100 примірників, що до Відня не потрапили; сьогодні це перше видання є бібліографічною рідкістю).

Наслідки події

Альманах став першою збіркою, написаною і виданою західноукраїнськими авторами, що творили розмовною українською мовою. Сучасники здебільшого просто не зрозуміли значення події: більшість інтелігенції вважала народну мову непридатною для літературних цілей, до того ж лякала заборона поліції на її поширення (діяла до революції 1848 р.), селяни ж були переважно неписьменними. Проте перший паросток національного відродження в Західній Україні дуже швидко дав чималі плоди в творчості І. Франка, О. Федьковича, О. Кобилянської та ін.

Історична пам’ять

«Русалка Дністрова» була перевидана кілька разів: 1910 р. (Тернопіль), 1950 р. (Київ) та 1961 р. (Філадельфія). Про неї неодноразово згадували класики української літератури, як «революційну працю» позитивно оцінювали за радянських часів, з 1987 р. у Львові в дзвіниці зруйнованої церкви при греко-католицькій семінарії, де вчилися її автори, працює спеціальний «Музей Русалки Дністрової», поряд встановлено пам’ятник Шашкевичу, а ім’я «Маркіян» досі популярне в середовищі західноукраїнської інтелігенції.

Вихід «Кобзаря»

Дата і місце

13–20 квітня 1840 р., друкарня Є. Фішера, місто Санкт-Петербург.

Дійові особи

Тарас Григорович Шевченко (1814–1861; найвідоміший український поет усіх часів, талановитий прозаїк, драматург, художник, мислитель, разом із І. Котляревським співзасновник і символ нової української літератури, а також модерної української нації в цілому); Василь Іванович Штернберг (1818–1845; друг Т. Шевченка по Петербурзькій академії мистецтв, талановитий пейзажист і жанрист, адресант вірша «На незабудь Штернбергові»); Євген Павлович Гребінка (1812–1848; ще один друг Т. Шевченка, котрий допоміг викупити майбутнього автора «Кобзаря» з кріпацтва, офіцер, педагог, письменник, поет-романтик, найбільше уславився як байкар та автор історичного роману «Чайковський», а також слів до романсу «Очи черные…»).

Передумови події

За версією Петра Івановича Мартоса, спочатку – доброго знайомого Т. Шевченка, потім (після справи кирило-мефодіївців) – прискіпливого і дріб’язкового «критика» поетового життя і творчості, саме він, Мартос, першим помітив уривок чернетки «Тарасової ночі» і захопився творчістю Т. Шевченка, запропонувавши згодом Шевченкові опублікувати його вірші, на що останній, вважаючи свої вірші аж ніяк не першокласними (головною своєю справою Шевченко вважав живопис), зніяковів, проте таки дав згоду. За іншою версією, головну роль у підготовці збірки відіграв Є. Гребінка.

Хід події

Гроші на публікацію дали Є. Гребінка і П. Мартос. Цензура легко пропустила поданий Гребінкою рукопис. До першого «Кобзаря» входило вісім ліричних та історичних творів у стилі романтизму: поеми «Катерина», «Іван Підкова», «Тарасова ніч», вірші «Думи мої, думи мої…» (виконує роль епіграфа), «Перебендя», «Думка» («Нащо мені чорні брови…»), «До Основ’яненка», балада «Тополя». Збірка мала приємний вигляд: якісний папір, зручний середній формат, чіткий шрифт, рівний набір, продуманий розподіл тексту та його частин, у результаті чого маленька збірочка стала книжечкою на 115 сторінок. Тексти надруковано «ярижкою» – український текст російськими літерами включно з «єр» (звідки назва правопису) і «ять», аби її було легше читати російськомовним читачам. Крім вступного вірша «Думи мої, думи мої…», у кожного твору був свій шмуцтитул. 5 творів мали посвяти (Є. Гребінці, П. Мартосу, В. Штернбергу, В. Жуковському, П. Петровській). «Кобзар» не був би собою без своєї головної ілюстрації – офорта (гравюри на міді) на початку книжки, створеної за малюнком Штернберга. На ній були зображені сліпий кобзар із хлопчиком-поводирем (ймовірно, ілюстрація до вірша «Перебендя» чи певний загальний образ ліричного героя, який моментально став асоціюватися з автором збірки, котрий став нерідко підписуватися «Кобзар Дармограй»).

Коли з друкарні привезли сигнальні примірники, Є. Гребінка і Т. Шевченко роздали їх близьким друзям і просто приятелям, котрі в цілому схвально оцінили поетичну спробу вже доволі відомого художника. Явним дисонансом стала лайлива реакція модного тоді (і забутого сьогодні) драматурга Нестора Кукольника, який грубо і прилюдно звинуватив Т. Шевченка в неблагонадійності. Переляканий Мартос побіг до друкарні й вилучив цілу низку фрагментів тексту «До Основ’яненка» і «Тарасової ночі», в яких автор сумував за втраченою Гетьманщиною. У результаті за кілька днів решту накладу додрукували у вигляді такої собі 114-сторінкової «версії», в рамках все того ж видання. Обидві редакції сьогодні є величезною бібліографічною рідкістю, коштуючи колись 1 крб.

Наслідки події

«Поява Шевченкового «Кобзаря» 1840 р. у Петербурзі, – писав згодом І. Франко, – мусить уважатися епохальною датою в розвою українського письменства, другою після «Енеїди» Котляревського. Ся маленька книжечка відразу відкрила немов новий світ поезії, вибухла, мов джерело чистої, холодної води, заясніла невідомою досі в українському письменстві ясністю, простотою і поетичною грацією вислову». Доповнений «Кобзар» став найбільш видаваною українською книжкою радянської доби (коли була започаткована ціла дисципліна «шевченкознавство»), настільною книжкою української інтелігенції, справжнім символом (а іноді навіть – жупелом, пригадаймо знаменитого футуриста М. Семенка і його провокативний заклик до модернізації української поезії «Я палю свій «Кобзар»!) нової української літератури і культури взагалі.

Історична пам’ять

За життя Т. Шевченка «Кобзар» перевидали двічі українською (в 1844 та 1860 рр.) і один раз у російському перекладі (1860 р.), обидва видання збільшені й доповнені, 4-те видання (1861 р., у журналі «Основа») поет у повному обсязі побачити не встиг. На сьогодні кількість видань збірки (куди входять тепер майже всі основні твори Шевченка) перейшла за 150, існують «Кобзарі» на будь-який смак: цензуровані російською імперською і радянською цензурою, сучасні нецензуровані видання, переклади понад 100 мовами світу, дешеві видання «для народу» і розкішні подарункові, з ілюстраціями самого Т. Шевченка, його друга Я. де Бальмена, В. Сідляра та ін. аж до найменшої в світі рукописної книжки розміром 0,6 мм2, виготовленої українським мініатюристом В. Сядристим. Не кажучи вже про кілька музеїв Т. Шевченка, в Черкасах з 1989 р. існує музей однієї книжки – книжки з такою знайомою всім українцям назвою…

Революція 1848 року в Західній Україні і створення Головної Руської ради

Дата і місце

19 березня – 2 листопада 1848 р., Галичина, Буковина, Закарпаття.

Дійові особи

Намісником королівства Галичини і Лодомерії був граф Франц Штадіон фон Вартгаузен (1806–1853; у 1841–1846 рр. губернатор Австрійського Примор’я, в 1846–1848 рр. – Галичини, 1849 р. міністр внутрішніх справ, один із розробників Конституції 1849 р.). Помітними діячами українського руху цього періоду були перемишлянський єпископ Григорій Яхимович (1792–1863; з 1848 р. перемишлянський єпископ, борець за права греко-католиків, голова Головної Руської ради, з 1860 р. митрополит галицький, барон), канонік Михайло Куземський (1809–1879; у 1848–1851 рр. заступник і фактичний голова Головної Руської ради, борець за кириличний алфавіт і східний обряд, 1868–1871 рр. – останній єпископ Холмський), Антоній Павенцький (1818–1889; видавець першої української газети «Зоря Галицька», член-засновник Головної Руської ради), священик Микола Устиянович (1811–1885; один із перших «будителів» Західної України, соратник М. Шашкевича, священик, поет і письменник, 1868 р. заснував першу Просвіту), Іван Борисикевич (1815–1892; юрист, заступник голови Головної Руської ради, автор її статуту, організатор Собору руських учених, борець за українську освіту), колишні члени Руської трійці Іван Вагилевич (перейшов до русько-польського руху) та Яків Головацький. Відзначимо також харизматичного лідера буковинських гуцулів Лук’яна Кобилицю (1812–1851; селянський уповноважений, ватажок народних виступів на Буковині в 1843–1844 та 1848–1849 рр., депутат рейхстагу 1848 р., заарештований, помер на засланні).

Передумови події

На початку XIX ст. українські землі в складі імперії Габсбургів були відсталим аграрним регіоном з великими соціальними проблемами у відносинах між панами і підданими. Ще однією проблемою було міжетнічне протистояння поляків (стара «середньовічна шляхетська» нація) і українців (молода «селянська») – обидві нації переживали непростий процес становлення. Все це разом із загальним незадоволенням прогресивної громадськості імперії, відсутністю конституції, парламенту, елементарних прав і свобод особи призвело до активної участі галичан, меншою мірою – буковинців і закарпатців у революційних подіях «весни народів», котра прокотилася Європою в лютому – березні 1848 р., розпочавшись з успішної революції у Франції, де було скинуто монархію і встановлено республіку. Прагнення галицьких поляків до здобуття автономії, а можливо згодом – і відродження Речі Посполитої, стали каталізатором революційних подій в краї, українці мусили реагувати на події, аби не загубитися в їх вирі. Якоюсь мірою становленню українського руху, очолюваному греко-католицьким духовенством і світською інтелігенцією, допоміг недавній розгром польського повстання 1846 р. в Західній Галичині.

Хід події

13 березня після перемоги революції в Берліні настала черга Відня. Під тиском громадськості пішов у відставку творець Віденської системи політичних союзів у Європі і фактичний правитель Австрійської імперії при недієздатному імператорові Фердинанді князь Клеменс Меттерніх. Новий уряд очолив граф А. Коловрат; він вперше був поповнений представниками буржуазії. 19 березня львівські поляки провели велику маніфестацію на підтримку революції, зажадавши від імператора і його намісника Штадіона скасування кріпосного права і панщини, автономію для Галичини, запровадження польськомовних шкіл і демократичних свобод. Штадіон дозволив полякам Львова створення Національної гвардії. 13 квітня у Львові була утворена польська Рада Народова. У Кракові 26 квітня навіть спалахнуло стихійне польське повстання, швидко придушене Штадіоном. Намагаючись заспокоїти свою провінцію, Штадіон першим в Австрійській імперії 22 квітня проголосив імператорський указ про ліквідацію з травня 1848 р. селянських повинностей, що мало дуже позитивний для імперії ефект. Тим часом 19 квітня делегація галицьких українців подала Штадіону петицію, в якій запевняла імператора в своїй лояльності і заявляла про свою єдність з українцями Наддніпрянщини. 2 травня за сприяння австрійської влади була створена Головна Руська рада з 30 осіб, на чолі якої стали Яхимович і його заступники Борисикевич і Куземський. Невдовзі склад Ради розширився, вона стала включати 66 осіб (з них 29 духовних осіб або студентів теологічного факультету). 10 травня Рада видала «Відозву до народу руського», після 18 травня почали виникати місцеві Руські Ради (50 місцевих і 14 окружних). Головними вимогами Рад стало досягнення дозволу на освіту українською мовою, відкриття української кафедри у Львівському університеті, з політичних вимог – поділ Галичини на західну, польську, і східну, українську, частини. 23 червня українські і польські діячі створили альтернативну організацію – Руський собор. 2–12 червня в Празі відбувся Слов’янський конгрес, на якому українські та польські делегати від Галичини влаштували гостру дискусію. Здобули західні українці і перший досвід політичної боротьби в парламенті – в роботі рейхстагу, що почав працювати 10 липня, взяли участь 39 руських делегатів, серед них селянські депутати Л. Кобилиця та І. Капущак.

Наслідки події

Перша легальна українська політична організація проіснувала до 1851 р. (хоча революція для Галичини скінчилася після придушення повстання у Львові 2 листопада 1848 р.), створивши першу українську газету, Народний Дім, кафедру української мови і товариство Галицько-Руська Матиця у Львові, скликавши Собор Руських учених і, нарешті, створивши на початку 1849 р. зародок власних збройних сил – батальйон руських гірських стрільців, що мав допомагати імперії придушити угорську революцію. Через недосвідченість українських політиків і часом відверто лоялістську щодо Габсбсургів позицію не вдалося досягнути жодної помітної політичної мети. Не мав успіху і відчайдушний виступ буковинців Кобилиці за вигідніші для селян умови звільнення від повинностей.

Історична пам’ять

Добре відома подія, особливо в західних українських областях.

Битва на Чорній річці 1855 року

Дата і місце

16 серпня 1855 р., район річки Чорна та Федюхіних гір на південній околиці Севастополя.

Дійові особи

Після усунення від командування О. Меншикова 15 лютого 1855 р. російську армію в Криму очолив особисто хоробрий, але нерішучий як воєначальник князь Михайло Дмитрович Горчаков (1793–1861; відзначився під час російсько-турецької війни 1828–1829 рр., придушенні польського повстання 1830–1831 рр., походу в Угорщину 1849 р., був багато років начальником штабу при улюбленому фельдмаршалі царя Миколи I І. Ф. Паскевичі, на початку Кримської війни командував Дунайською армією, захищав Севастополь, з 1856 р. намісник Царства Польського, дід П. Столипіна); двома головними ударними корпусами командували генерал від кавалерії Микола Андрійович Реад (1793–1855; герой низки битв наполеонівських воєн, зокрема Бородіна, Красного, Дрездена, Лейпцига та взяття Парижа, учасник придушення польського повстання 1830–1831 рр., походу в Угорщину 1849 р., Кавказької війни, 1854 р. генерал від кавалерії, генерал-ад’ютант царя) та генерал-лейтенант П. П. Ліпранді. Ключову роль у цій останній трагічній спробі зняття облоги з Севастополя відіграв генерал-майор барон Павло Олександрович Вревський (1809–1855; відзначився особистою хоробрістю в російсько-турецькій війні 1828–1829 рр., під час придушення польського повстання 1830–1831 рр., у Кавказькій війні, 1854 р. став генерал-ад’ютантом царя). Кіннотою командував генерал від кавалерії Іван Петрович Шабельський (1796–1874; ветеран наполеонівських воєн 1812–1813 рр., Кавказької та російсько-перської війни, придушення польського повстання 1830–1831 рр., восени 1854 р. блокував взяту союзниками Євпаторію, керував захистом Одеси).

Французькою армією в Криму з 16 травня 1655 р. командував брутальний, хоробрий та ініціативний дивізійний генерал Жан-Жак Пелісьє (1794–1864; учасник воєн з Іспанією, колоніальної війни в Алжирі, у ході якої «прославився» розправами з арабськими племенами, за взяття Севастополя отримав титул «герцога Малаховського» і звання маршала Франції, з 1860 р. генерал-губернатор Алжиру); дивізіями командували Еміль Ербільйон (1794–1866; учасник битви біля Ватерлоо, командував військами в Алжирі в 1830–1840-х рр., з 1846 р. бригадний генерал, з 1851 р. дивізійний генерал, з 1863 р. сенатор), д’Алонвіль, Фоше та ін. Сардинським корпусом командував Альфонсо Ферреро Ла Мармора (1804–1878; брутально придушив народне повстання в Генуї 1849 р., за що отримав звання генерал-лейтенанта, з 1849 до 1859 р. військовий міністр П’ємонту, в 1864–1866 рр. прем’єр-міністр, італійський командувач у війнах з Австрією). Турки перебували під керівництвом Омера-паші (1806–1871; сербського походження, відзначився у війні проти Єгипту 1839 р., придушував повстання в Боснії 1851 р., наступного року безуспішно воював проти чорногорців, командував османською армією на Дунаї на початку Кримської війни, з початку 1855 р. його корпус воював у Криму, восени був відправлений на Кавказький театр бойових дій).

Передумови події

Східна (Кримська) війна почалася 1853 р. як конфлікт Російської та Османської імперій, згодом перерісши у велику війну провідних європейських держав. 2 вересня 1654 р. англо-франко-турецькі війська висадилися в Євпаторії і почали наступ на Севастополь, 20 вересня російські війська програли битву на Альмі, 28 вересня почалася облога Севастополя (5 жовтня місто було вперше піддано масованому бомбардуванню). Після успішної для росіян битви під Балаклавою 25 жовтня і поразки царської армії під Інкерманом 5 листопада 1854 р. облога Севастополя союзниками тривала. Спроби росіян атакувати тилові бази англо-франко-турецького війська (штурм Євпаторії 17 лютого 1855 р.) провалилися, а союзники дедалі глибше вгризалися в севастопольські укріплені лінії, хоча всі спроби штурмів міста відбивалися гарнізоном з небаченим героїзмом. До складу союзу проти Росії приєдналося Сардинське королівство (П’ємонт), котре бажало заручитися підтримкою Франції у своїй боротьбі за об’єднання Італії. Попри неповну блокаду міста союзниками і можливість змінювати частину гарнізону та поповнювати запаси ставало дедалі важче обороняти Севастополь. У такій ситуації барон Вревський, користуючись впливом на нового царя Олександра I, почав активно просувати ідею вирішальної спроби зняття облоги чи принаймні ускладнення її ведення англо-французами шляхом вирішальної битви. Новий командувач російських військ у Криму, генерал Горчаков, і більшість генералітету не вірили в можливість успіху, але Вревський переконав царя і Горчаков був змушений ризикнути. Для нападу на ворожі позиції було виділено 47 622 вояків піхоти, 10 263 вояків кавалерії, 224 звичайних та 48 легких кінних гармат, з яких було сформовано два корпуси (правого і лівого крила), а також головний піхотний, артилерійський та кавалерійський резерви. Метою операції було займання Федюхіних і так званих Гасфортових гір, що поставило б французів та сардинців, що прикривали облогові траншеї під Севастополем, у доволі скрутну тактичну ситуацію. Французи мали на початку битви в районі Федюхіних та Гасфортових гір до 18 тис. вояків (здебільшого піхоти), до 9 тис. було у сардинського генерала Ла Мармори, до 10 тис. – у кількох турецьких пашів. Наприкінці битви супротивники Горчакова зосередили проти росіян від 40 до 60 тис. вояків, здебільшого піхоти, кілька звичайних та не менш ніж 5 кінних артбатарей (до 120 гармат).

Величезну роль у битві відіграв географічний чинник (росіяни в строю вразливих для картечі та стрілецького вогню ротних та батальйонних колон мали практично в лоб штурмувати добре укріплені, часом доволі круті пагорби, усипані французькими стрільцями-єгерями з гвинтівками).

Хід події

Під прикриттям вранішнього туману о 4-й годині ночі російські полки непомітно висунулися в напрямку ворожих позицій. О 5.30 крило генерала Реада, не вишикувавшись як слід, почало атаку внаслідок неправильно переданого наказу Горчакова «починати справу» (князь мав на увазі обстріл, Реад же розпочав наступ). Полки Реада перейшли Чорну річку і зайняли частину висот, потіснивши сардинських берсальєрів, проте були зупинені французами. Російські полки кидалися в бій поодинці, зазнаючи великих втрат від гвинтівкового вогню та артобстрілу французів і сардинців. Спроби Реада та Горчакова використати резерви, зокрема перекинути 8 батальйонів зі складу корпусу Ліпранді для розгортання наступу правого крила, були безуспішні – французькі єгері та зуави і сардинці стояли на смерть на міцних позиціях, поливаючи російські колони свинцем. Станом на 7-му годину росіяни міцно тримали правий берег Чорної річки, союзники – лівий. Корпус Ліпранді зайняв Телеграфну гору, але спроби атаки Федюхіних гір провалилися. Загинули командир Одеського полку Скюдері, генерал-майор Веймарн. Близько 8-ї ранку полки Реада почали повільний відступ під обстрілом ворога, сам Реад був убитий пострілом з гармати. Його корпус очолив сам М. Горчаков, який більш ніж годину під сильним артилерійським вогнем ворога продовжував вести вже приречений наступ. Нарешті французьким ядром було вбито головного ініціатора битви – барона Вревського, і Горчаков, ймовірно, з полегшенням о 10-й ранку наказав сурмити відступ. Чорна річка і навколишні висоти були густо встелені тілами в сірих шинелях.

Наслідки події

Чорна річка стала найбільш повною і гіркою поразкою російської армії в Кримській війні: війська М. Горчакова, б’ючись із неймовірною відвагою за відверто невигідних обставин, втратили 3 генералів, 69 офіцерів і 2273 рядових убитими, 4159 осіб пораненими і 1773 безвісти пропалими (здебільшого потрапили в полон), особливо постраждало праве крило Реада. Французи втратили 19 офіцерів і 172 солдата вбитими, 1224 осіб пораненими, 146 пропало безвісти. Загальні втрати сардинців становили не більш ніж 250 осіб. Головним результатом безглуздого побоїща, що вразило всю імперію, стала остаточна відмова російського командування від ідеї зняття облоги з Севастополя і зрештою падіння укріплень південної сторони міста внаслідок штурму союзників 8–9 вересня 1855 р., після чого Кримська війна поступово добігла свого кінця, завершившись невигідним для Росії Паризьким миром 1856 р.

Історична пам’ять

Не найвідоміша сьогодні трагічна подія вітчизняної військової історії була відображена свого часу в творах очевидця – Л. Толстого («Севастопольские рассказы» і єдиний вірш класика, в якому була знаменита фраза: «Гладко было на бумаге, да забыли про овраги, а по ним ходить…»), епопеї С. Сергєєва-Ценського «Севастопольская страда», нині вона змальована в романі Г. Чхартішвілі «Беллона», річниця битви періодично відзначається краєзнавцями, істориками-аматорами та військовими реконструкторами. На місці битви біля села Хмельницьке 1905 р. було встановлено пам’ятник, проте цвинтар, де поховано загиблих, на сьогодні значною мірою зруйнований.

Селянська реформа 1861 року

Дата і місце

3 березня (19 лютого за старим стилем) 1861 р. видано маніфест про реформу і супровідні документи; реформа охопила 52 губернії Російської імперії, де існувало кріпосне право, зокрема 9 українських.

Дійові особи

Імператор Російської імперії Олександр II (1818–1881; імператор з 1855 р., ініціатор політичних, економічних і соціальних реформ, приєднав Кавказ і Середню Азію, придушив Польське повстання 1863 р., вбитий народовольцями), на чолі Головного комітету в селянській справі з 1858 р. стояв Яків Іванович Ростовцев (1803–1860; 1825 р. доніс майбутньому цареві Миколі I на декабристів, з 1835 р. куратор військово-навчальних закладів в імперії, активний прихильник і розробник проекту звільнення селян, драматург-аматор), а після його смерті – граф Віктор Микитович Панін (1801–1874; міністр юстиції в 1841–1862 рр., реакціонер і консерватор, наполягав на захисті прав поміщиків, домагався зменшення селянських наділів).

Помітну роль у Комітеті відігравали граф Сергій Степанович Ланськой (1787–1862; з 1850 р. член Державної ради, у 1855–1861 рр. міністр внутрішніх справ, разом зі своїми молодими помічниками – один із головних ініціаторів реформи), Микола Олексійович Мілютін (1818–1872; 1859 р. заступник міністра внутрішніх справ, член Державної ради в 1865–1867 рр., один із головних ініціаторів і розробників реформи, ліберал і слов’янофіл, 1863 р. керував цивільною частиною «замирення» Польщі), Михайло Миколайович Муравйов (після 1863 р. Віленський або Вішатель, 1796–1866; брат декабриста О. Муравйова, генерал від інфантерії, в 1830-х рр. був гродненським і курським губернатором, у 1857–1862 рр. міністр державних маєтностей, у 1863–1865 рр. гродненський, мінський і віленський генерал-губернатор, придушив польське повстання, реакціонер, активний русифікатор), князь Павло Павлович Гагарін (1889–1872; у 1864–1872 рр. прем’єр-міністр, у 1864–1865 рр. голова Державної ради, консерватор і захисник інтересів дворянства). Чималу роль у підготовці реформи відіграв помічник міністра Ланського Олексій Іраклійович Левшин (1798–1879; у 1831–1838 рр. одеський градоначальник, у 1855–1859 рр. заступник міністра внутрішніх справ, розробив основні принципи реформи).

Передумови події

Необхідність ліквідації кріпосного права в імперії усвідомлювалася вже давно. Імператори Олександр I і Микола I в часи свого царювання здійснили не одну спробу обмеженого реформування архаїчної системи господарювання на селі, пов’язаної з економічно, а ще більше «морально» застарілим кріпосним правом. Проте жоден проект, розроблений Таємними комітетами з селянського питання, що існували за часів Миколи I, не був прийнятий урядом через «непідготовленість держави» і особисто імператора до таких радикальних змін, що могли спричинити революцію. Поштовхом до змін стала програна імперією Кримська війна і викликана нею радикалізація в суспільстві. 1857 р. було засновано черговий Секретний комітет із селянської справи, цар розіслав губернаторам рескрипти зі своїм баченням підготовки реформи. Наступного року було створено низку губернських комітетів, котрі підпорядковувалися Головному комітету в селянській справі, розпочалася боротьба між прибічниками ліберальних і консервативних проектів реформи, в результаті чого були вироблені її основні принципи (надання селянам особистої свободи, наділення їх землею, існування проміжного статусу «тимчасовозобов’язаних»). Губернські комітети запропонували низку проектів реформи, які з березня 1859 р. розглядалися Редакційною комісією при Головному комітеті. Вироблений Головним комітетом варіант реформи з січня 1861 р. розглядався Державною радою, результатом чого став царський маніфест.

Хід події

3 березня 1861 р. Олександр II підписав Маніфест і Положення про селян, що вийшли з кріпосної залежності (пакет з 17 документів), які протягом березня були обнародувані. Реформа передбачала звільнення селян з обов’язковим наділенням їх землею, селяни отримували право володіти особистим майном, вони вважалися громадянами імперії і мали громадянські права (з певними обмеженнями, через становище «тимчасовозобов’язаних»), отримували право на станове самоврядування (в рамках системи «сільське товариство – волость»). Поміщики залишали за собою свої землі, але були зобов’язані наділити селян землею згідно з Місцевими положеннями. За отримані наділи селяни мали виплатити викупні платежі державі (котра одразу сплачувала поміщикам 80 % вартості селянських наділів). Розміри наділів та обсяг повинностей фіксувався уставними грамотами, котрі мали підписати селяни і поміщик. За землю селяни платили не згідно з її низькою в умовах імперії ринковою вартістю, а згідно з кредитом під 6 % річних, взятим у держави, протягом 49 років. Під час виплат селяни не мали права відмовлятися від наділів. Так звані дворові селяни – поміщицькі слуги, котрі не мали землі, – звільнялися без наділів. Українські губернії підпадали під дію трьох місцевих положень про реформу. Найвищі розміри наділів коливалися тут від 3 до 12 десятин на ревізьку душу (найбільші показники припадали на три південні губернії), нижчі були на третину менші. На Лівобережжі землею наділяли згідно зі спадково-сімейним принципом, відробітки були вищі, на Правобережжі (в Київській, Подільській та Волинській губерніях) – за інвентарними правилами 1847–1848 рр., і повинності були менші. Реформа передбачала «прирізки» (рідкісне явище, траплялися на Правобережжі) і «відрізки» (траплялися частіше) наділів, у випадку, якщо земельна норма була більша чи менша за реальний селянський наділ, котрим володів селянин на 1861 р.

Наслідки події

22,5 млн кріпосних селян імперії стали вільними. Реформа відкрила шлях для розвитку капіталістичних відносин на селі і в місті, де потрібні були вільні робочі руки. Водночас внаслідок відрізків, невеликих норм наділення селян як для багатих чорноземних українських губерній середній наділ селянина після реформи скоротився від 4,4 до 3,4 десятини, близько 220 тис. українських селян були обезземелені, 100 тис. отримали до 1 десятини, понад 1,6 мільйонів – від 1 до 3 десятин на душу, що було помітно менше за прожитковий мінімум. Довгоочікувана реформа разом з усіма обмеженнями і борговим тягарем викликала у багатьох селян розчарування, наслідком чого були масові селянські заворушення (охопили до 2 млн осіб).

Історична пам’ять

«Велика реформа» стала однією з головних подій російської і української історії XIX ст., вона була належним чином відзначена сучасниками і нащадками: засновані спеціальні нагороди, пишно відсвяткована 50-та річниця події, на її честь побудовано величезний Олександро-Невський собор у Москві (зруйнований 1952 р.), події присвячені картини Г. Мясоєдова, Б. Кустодієва, О. Корзухіна. У радянські часи реформа вважалася вимушеною і проведеною в інтересах поміщиків, проте науковий і певний громадський інтерес до неї не згасав. У сучасній Україні і Росії добре відома завдяки підручникам та ЗМІ подія, на честь котрої в Росії випущено ювілейні монети.

Валуєвський циркуляр

Дата і місце

30 липня 1863 р., Петербург.

Дійові особи

Петро Олександрович Валуєв (1815–1890; поміркований ліберал і майстер політичного лавірування, здібний публіцист, автор проекту конституції, в 1861–1868 рр. міністр внутрішніх справ, провів земську і цензурну реформи, в 1879–1881 рр. голова комітету міністрів, автор величезного щоденника – цінного історичного джерела); князь Василь Андрійович Долгоруков (1804–1868; у 1852–1856 рр. військовий міністр, у 1856–1866 рр. голова 3-го відділення Власної Його Імператорської величності канцелярії і шеф жандармів); Дмитро Олексійович Мілютін (1816–1912; у 1861–1881 рр. військовий міністр, ініціатор проведення військової реформи в Російській імперії, з 1898 р. генерал-фельдмаршал, військовий історик, близький друг царя і автор цінних спогадів і щоденників); київський генерал-губернатор Микола Миколайович Анненков (1799–1865; бойовий генерал, у 1849–1855 рр. голова Цензурного комітету, державний контролер імперії в 1855–1862 рр., генерал-губернатор Південно-Західного краю в 1862–1865 рр., поет-аматор); знаний консервативний публіцист, видавець Михайло Никифорович Катков (1818–1887; редактор журналу «Російський вісник» та впливової газети «Московські відомості», спочатку поміркований ліберал, потім консерватор).

Передумови події

Розвиток української національної свідомості в середині XIX ст. призвів до появи дедалі більшої кількості спочатку наукової, а згодом і популярної літератури українською мовою та української тематики. Спочатку це не викликало особливого занепокоєння з боку влади та російських правих, котрі значно більшу небезпеку вбачали в національних рухах зрілих націй (наприклад, поляків). Проте в 1860-х рр. на хвилі «великих реформ» Олександра II і нового піднесення українофільського руху (заснування громад, журналу «Основа») частина старого покоління українців і російських діячів стали побоюватися поширення в Україні сепаратистських настроїв за польським зразком. Важливе значення мало засвоєння керівництвом імперії «французького» зразка асиміляторської політики щодо неросійського населення і уявлення керівних кіл імперії про існування в ній «великої російської нації», частиною якої були українці. На думку російського дослідника О. Міллера, ініціаторами циркуляру стали якісь українські і російські діячі з Києва, котрі знайшли виходи на військового міністра Мілютіна. Останній у червні 1862 р. повідомив Долгорукова, що в Києві існує небезпечне таємне політичне товариство українофілів. Найгірше було те, що інформація про це дійшла до царя, і той наказав розібратися в ситуації. У січні 1863 р. спалахнуло польське повстання, що сколихнуло побоювання імперців щодо «українського сепаратизму», додаткової «олії в вогонь» підлила спроба українського діяча П. Морачевського видати свій український переклад Євангелій (3-тє відділення переклад не пропустило). Долгоруков почав вимагати від генерал-губернатора Анненкова розібратися, що являють собою українофіли і наскільки вони небезпечні. У листі, надісланому в березні 1863 р. до Санкт-Петербурга, Анненков чітко заявляв, що у випадку визнання української мови окремішньою (що мало статися, якби було видано україномовні Євангелія) українофіли неминуче почали б ставити політичні вимоги. Саме така позиція київського генерал-губернатора стала вирішальною для Долгорукова, який поінформував Валуєва про ситуацію, що склалася. Тим часом з Київського цензурного комітету надійшла записка його голови Новицького, в якій зазначалося, що більшість малоросіян проти запровадження української мови в школах, не поділяють ідеалів українофілів і побоюються сепаратизму і «польської інтриги». Для виведення українофілів «на чисту воду» Анненков і Долгоруков подали сигнал відомому правому публіцистові М. Каткову розпочати антиукраїнофільську кампанію в газеті «Московські відомості» в червні 1863 р. М. Катков опублікував різку статтю, у якій чи не вперше пов’язав українофільський рух зі спробами поляків розколоти російський народ. Відповіддю на записку Новицького стала пропозиція Валуєва тимчасово заборонити пропуск цензурою перш за все українських релігійних і навчальних книжок для народу «з політичних міркувань». Пропозицію подали на розгляд царя, який 12 липня схвалив її. Результатом став власне «Валуєвський циркуляр».

Хід події

Циркуляр містив заборону книжок релігійного і навчального характеру для народу під претекстом незрозумілості і непотрібності самим же українцям (малоросіянам) «вигаданої українофілами мови», котра являє собою зіпсовану поляками чисту російську мову. Вказувалося на тимчасовість заборони, продиктованої суто політичними обставинами (у тексті чітко було вказано на збіг мети українофілів і польських повстанців). Суто наукова література для інтелектуальної еліти і література художня не заборонялися (як такі, що все одно не читалися народними масами). 18 липня 1863 р. циркуляр розіслали в 3 цензурні комітети (Київський, Московський і Петербурзький), листи з пропозицією його обговорення були надіслані міністру народної освіти О. Головніну, обер-прокурору Синоду О. Ахматову та шефу жандармів В. Долгорукову з пропозицією обговорити постанову. Єдиний, хто не схвалив, навіть різко протестував проти циркуляра, – міністр народної освіти Головнін, котрий намагався добитися скасування дії циркуляра як невиправдано жорсткого, діючи разом з відомими діячами українофільського руху – В. Антоновичем, М. Костомаровим та ін.

Наслідки події

Усі спроби М. Костомарова, О. Головніна, І. Аксакова та інших ліберальних діячів домогтися від Валуєва скасування чи пом’якшення заборони успіху не мали. На бік захисників українських книг для народу стала більшість прогресивних видань імперії, зокрема майже вся петербурзька преса, московська ж і київська зайняли протилежну позицію; особливо жорстко на підтримку заборони виступав М. Катков. З часом заборона поширилася на всі основні цензурні комітети імперії, і в 1864–1869 pp. кількість книжок, що були надруковані українською мовою, зменшилася до 24 найменувань. Перестали діяти недільні школи, послабилась праця в громадах, частина членів яких була заарештована й заслана, як, наприклад, О. Кониський та П. Чубинський, частина під впливом публічних звинувачень українофілів у сепаратизмі відійшла від громадської роботи. Валуєвський циркуляр, який зберіг свою силу протягом довгого часу (як мінімум до кінця 1860-х рр.), мав негативні наслідки і для російсько-українських відносин. Він сприяв відтоку українських активістів із Російської імперії в Галичину, що вплинуло на підсумок боротьби проросійської й антиросійської орієнтації у середовищі галицьких русинів і невдовзі перетворило Галичину на український «культурний П’ємонт». Нарешті, влада на свій лад підтримала зусилля нечисленних українських націоналістів у справі переведення мовного питання зі сфери прагматики в сферу символічних цінностей – головний жах Валуєва і Каткова зрештою став реальністю, чому вони самі неабияк посприяли.

Історична пам’ять

В Україні (завдяки частим згадкам у пресі, підручниках, публіцистиці) – добре знаний символ утисків Російською імперією українства.

Емський указ

Дата і місце

30 травня 1876 р., Бад-Емс, курортне містечко в землі Рейнланд-Пфальц, Німеччина.

Дійові особи

Як і Валуєвський циркуляр, указ утверджений імператором Олександром II. Автором доносу, що спровокував указ, був Михайло Юзефович (1802–1889; куратор Київського навчального округу в 1846–1858 рр., голова Київської археографічної комісії в 1857–1889 рр., один із засновників Південно-Західного відділу Російського географічного товариства, підтримував москвофілів у Галичині). Членами комісії з розслідування питання були начальник III відділення і шеф жандармів Олександр Львович Потапов (1818–1886; генерал від кавалерії, відзначився в придушенні Угорського повстання 1849 р. та Кримській війні, керував III відділенням у 1874–1876 рр.), міністр внутрішніх справ Олександр Єгорович Тімашев (1818–1893; 1867 р. міністр пошт і телеграфів, у 1868–1878 рр. міністр внутрішніх справ, консерватор, прибічник русифікації Царства Польського і Прибалтики), міністр народної освіти граф Дмитро Андрійович Толстой (1823–1889; у 1865–1880 рр. обер-прокурор Синоду, у 1866–1880 рр. міністр народної освіти, у 1882–1889 рр. президент Академії наук, міністр внутрішніх справ і шеф жандармів, історик, знаний реакціонер). Головними звинуваченими в «політичному українофільстві» були Михайло Драгоманов (1841–1895; український публіцист, історик, філософ, економіст, літературознавець, фольклорист, громадський діяч, один із найвпливовіших українських мислителів усіх часів, з 1863 р. один із лідерів київської «Старої Громади», з кінця 1875 р. на еміграції, дядько Лесі Українки) та Павло Чубинський (1839–1884; видатний український етнограф, поет, автор слів сучасного українського гімну, член «Старої Громади», неодноразово висилався з України за українофільство).

Передумови події

Валуєвський циркуляр добре налякав українську інтелігенцію. Нове посилення українського руху почалося на початку 1870-х рр., коли заборона була послаблена. У Києві люди найрізноманітніших політичних поглядів висунули кілька проектів організації наукових товариств. Серед них були Михайло Максимович, знаний історик, філолог, і Михайло Юзефович. Уже немолодий і амбітний Юзефович хотів стати головою Південно-Західного відділу Російського географічного товариства, проте через протидію київського генерал-губернатора О. Дондукова-Корсакова ним став не він, а Г. Галаган, нащадок відомого українського дворянського роду (заступником став П. Чубинський). Основними діячами Товариства були здебільшого члени київської Старої Громади: історик В. Антонович, М. Драгоманов, археолог та антрополог Ф. Вовк, відомий композитор М. Лисенко, спеціаліст зі статистики О. Русов. Відділ розгорнув бурхливу діяльність – у його «Записках» публікувалося чимало історико-етнографічних та філологічних праць, в серпні 1874 р. з ініціативи Товариства відбувся Третій археологічний з’їзд у Києві. Київські вчені-українофіли впенено вийшли на міжнародну арену в березні 1875 р. Товариство взяло участь у географічному конгресі та виставці в Парижі.

У серпні 1875 р. ображений на своїх колишніх друзів Юзефович написав великий лист-донос начальнику III відділення і шефу жандармів генерал-ад’ютанту О. Потапову. Шеф жандармів, доповідаючи про справу Олександрові II напередодні вересневої поїздки царя в Київ, запропонував включити Юзефовича до складу Наради, котра мала зайнятися «розслідуванням українофільства». Протягом вересня 1875 р. двоє експертів (перший анонімний, другий – Юзефович) підготували свої цікаві записки щодо стану речей в Україні.

Перша записка була подана вже 3 жовтня (у документах не вказано імені її автора, але він говорить про себе як про «великороса»). У цій записці йшлося виключно про мовну проблему. Ситуація у Малоросії порівнювалася із ситуацією в Бретані та південних департаментах Франції, де більшість населення не говорила літературною французькою мовою. Основний акцент у записці ставився на стратегічне значення Малоросії та демографічну вагу малоросів у масштабі імперії. Сепаратистська діяльність українофілів трактувалася крізь призму «польської інтриги», можливе відокремлення Малоросії від Росії сприймалось як перехід її на бік Польщі.

Друга записка була підготована Юзефовичем, котрий поширив і розвинув той текст, який він у серпні посилав жандармам. M. Юзефович наголошував на концепції триєдиної російської нації, українофільство Юзефович характеризував як «результат австро-польської інтриги». Головною мішенню була Стара Громада як організаційний центр українського руху, а також М. Драгоманов і П. Чубинський як його лідери, котрі змальовувалися в найчорніших фарбах, спеціально зауважувався їхній «дерзкий характер». Аби налякати російський уряд ще більше, Юзефович передрікав «народний бунт у козацькому стилі». Проте навіть пильні підлеглі жандармського шефа Потапова нічого такого не знайшли – єдиним, хто повідомив про більш-менш суттєву крамолу, був начальник Волинського губернського жандармського управління підполковник Бельський. У його доносі розповідалося про діяльність такого собі Лободовського, сина священика, писаря Райковської волості, який роздавав селянам українські книжки. Список конфіскованих книг, більшість з яких становили твори Т. Шевченка, включав і український переклад гоголівського «Тараса Бульби», в якому слова «русская земля, русский устранены и заменены словами Украйна, украинская земля, украинец, а в конце концов пророчески провозглашен даже свой будущий украинский царь» (!), як задоволено писав Юзефович. У квітні 1876 р. Нарада розпочала укладання спеціального журналу та вироблення рішень, для чого Юзефовича спеціально викликали до Петербурга.

Хід події

Зрештою 24 квітня 1876 р. було ухвалено проект рішення, складений М. Юзефовичем. Він мав 11 пунктів. Перші три обмежували розповсюдження україномовної літератури і передбачали заборону видань українською в імперії, за винятком історичних пам’яток і художньої літератури (і то тільки зі спеціального дозволу в кожному конкретному випадку). Запроваджувалася заборона на «кулішівку» – запропонований Пантелеймоном Кулішем фонетичний правопис. Заборона вживання української мови поширювалася і на сценічні вистави, «как имеющие в настоящее время характер украинофильских манифестаций» (4-й пункт). Пункти 6, 7 і 8 стосувалися Міністерства народної освіти. У них пропонувалося не допускати викладання малоросійською мовою у школах, «очистить библиотеки всех низших и средних учебных заведений» від книг малоросійською, а також скеровувати викладачів, котрі закінчили курси у великоросійських губерніях, на службу в Київський, Харківський й Одеський навчальні округи, а їх випускників, у свою чергу, в інші округи. 5-й пункт проекту пропонував надати фінансову допомогу львівській москвофільській газеті «Слово». Нарешті, пункти 5, 10 і 11 передбачали закриття газети «Київський телеграф», припинення на невизначений термін діяльності Південно-Західного відділу i вислання з краю П. Чубинського та М. Драгоманова. М. Юзефович, зрозуміло, торжествував – настав час поквитатися з кривдниками за все. У журналі Наради, підготовленому для подання Олександрові II, суттєвих змін зазнали 4 пункти проекту М. Юзефовича.

До заборони сценічних вистав додалася заборона на публічні читання українською мовою і абсолютно безглузда заборона на публікацію україномовних текстів до нот. Нездійсненний пункт про тотальне переселення викладачів був відредагований і стосувався тепер тільки неблагонадійних. Та найцікавіші зміни торкнулися пунктів про заборону Південно-Західного відділу Російського географічного товариства і вислання з краю П. Чубинського та М. Драгоманова «як невиправних і небезпечних для краю агітаторів». За Драгоманова і Чубинського клопотався брат царя Костянтин Миколайович та київський генерал-губернатор Дондуков-Корсаков, але марно. Проект постанови передав імператору Олександру II, який поїхав на мінеральні води до німецького курорту Емс, шеф жандармів О. Потапов. Цар проглянув проект і наклав резолюцію закрити на невизначений строк Південно-Західний відділ географічного товариства.

Остаточна версія висновків наради від 18 травня 1876 p. і дістала в історії назву Емський указ.

Наслідки події

На основі указу складалися секретні службові інструкції. Емський указ був дещо пом’якшений 1881 р. (коли прем’єр Михайло Лоріс-Меліков зняв заборону на українські вистави), проте 1884, 1892 та 1895 р. були видані нові доповнення до нього (на друк дитячих книжок тощо), які діяли аж до 1905 р. За підрахунками Я. Грицака, за період з 1876 до 1904 р. цензори пропустили лише близько 30 % поданих на їхній розгляд українських рукописів. Українському руху в Російській імперії було завдано потужного удару, проте він вижив всупереч ініціаторам Емського указу, стаючи дедалі більш політизованим.

Історична пам’ять

Добре відома в Україні завдяки підручникам, пресі та публіцистам подія, котра дотепер є каменем спотикання між патріотично налаштованими українцями і прихильниками ідей «русского мира».

Чигиринська змова

Дата і місце

Лютий – червень 1877 р., 40 сіл Чигиринського повіту Київської губернії (зокрема Шабельники, Медведівка).

Дійові особи

Революціонери-народники Яків Васильович Стефанович (1854–1915; із родини священика, член «Землі і волі», «Чорного переділу», після Чигиринської змови кілька років перебував в еміграції у Швейцарії, 1882 р. повернувся, заарештований і засуджений до 8 років каторги, після звільнення жив на Чернігівщині); Лев Григорович (Лейба-Гірш) Дейч (1855–1941; із купців, член «Землі і волі», «Чорного переділу», відомий участю в спробі вбивства гімназиста-народника М. Гориновича, звинуваченого в зраді, після Чигиринської змови емігрант, 1883 р. виданий Росії, на каторзі, знову в еміграції, брав участь у соціалістичному русі, був помітним діячем РСДРП(м), близький друг Г. Плеханова, мемуарист); Іван Васильович Бохановський (1848–1917; дворянин, учасник «ходіння в народ», після Чигиринської змови осів у Європі, займався друкарською діяльністю, з 1902 р. член партії есерів); селянин Хома Прядько (?–?; був ходоком до царя, довгий час успішно переховувався від поліції).

Передумови події

Реформа 1861 р. з її спірними нормами наділення селян землею, статусом тимчасовозобов’язаних для селян до викупу ними землі, чутками про нові реформи, що їх нібито планував уряд Олександра II, створила в селянському середовищі Російської імперії передумови для постійного напруження. На початку 1870-х рр. у Чигиринському повіті, де завжди була жива пам’ять про козацьке і гайдамацьке минуле, почалися аграрні хвилювання на ґрунті питання, як саме треба вирішувати земельне питання – на основі закріплення наділів, що вже були на руках у селян (позиція заможного селянства, так званих «актовиків»), чи перерозподілу земель за «душовим принципом» (залежно від кількості осіб чоловічої статі в родині). Підтримка владою «актовиків» призвела до заворушень, в ході яких кілька сотень селян-«душовиків» були заарештовані, а селянські ходоки до царя повернулись ні з чим, розповідаючи, однак, що цар неодмінно допоможе селянам. За розвитком ситуації стежили представники народницьких організацій, деякі з яких вирішили використати зручну можливість для того, аби розпочати народне повстання проти царизму, використавши віру селян у «доброго царя».

Хід події

На межі 1876–1877 рр., передчуваючи урядові репресії, саморозпустився харківський народницький гурток «Південні бунтарі». Роботу з підготовки повстання продовжували вести лише окремі його члени, зокрема Я. Стефанович, Л. Дейч і І. Бохановський. Стефанович, познайомившись із кількома селянами з Чигиринщини, зокрема з ходоком до царя Хомою Прядьком, вирішив діяти. Разом із Дейчем і Бохановським він у лютому 1877 р. прибув на Чигиринщину. Там Стефанович видав себе за царського комісара. Він мав із собою друкарський верстат, котрий випросив у південної групи народників, не пояснивши причини (більшість його колег несхвально ставилася до ідеї дурити народ фальшивими царськими маніфестами). Поселившись у Чигиринському повіті, Стефанович почав роботу з селянами-«душовиками», заручившись підтримкою близько тисячі осіб. Головним аргументом революціонерів була надрукована Бохановським нібито за підписом Олександра II «Височайша таємна грамота» (дата 19 лютого 1875 р. мала нагадати селянам про ліквідацію кріпосного права 19 лютого 1861 р.) містила заклики «втомленого від боротьби з дворянами царя» до селян і міщан формувати таємні дружини з метою збройного повстання проти вищих верств населення і подальшого подушного розподілу земель та угідь без будь-якого викупу. Винуватцем важкого становища селян, викупних платежів оголошувалося дворянство і спадкоємець царя – майбутній Олександр III. Головне, на чому наголошувала грамота, – це таємниця, зрадники каралися на смерть. Протягом кількох місяців ішов активний запис селян до Священної дружини, яку очолив колишній унтер-офіцер Е. Олійник. Учасники дружини давали клятву, не платили податків, готували зброю для повстання. На жовтень 1877 р. було призначено початок повстання, проте вже в червні того ж року плани змовників викрила поліція і почалися арешти.

Наслідки події

Трьох лідерів змови було заарештовано 4 вересня 1877 р., проте в травні 1878 р. вони втекли з Лук’янівської в’язниці за допомогою наглядача М. Фроленка. Селянам пощастило менше – 74 з них були засуджені до кількох років каторги або заслання до Сибіру, серед них Олійник і Прядько. Кілька сотень селян були оштрафовані. Більшість потерпілих селян закономірно вважали, що їх надурили, і не ставились прихильно до революціонерів, які успішно емігрували з Росії. Неоднозначною була і реакція революціонерів на Чигиринську змову – так, Г. Плеханов вважав подібні дії неприпустимими з морально-етичної точки зору. Проте загалом змова, попри її провал, за іронією долі, увійшла в історію народницького руху як єдина серйозна спроба створення народниками масової революційної організації в сільській місцевості імперії.

Історична пам’ять

Разом із гайдамаччиною Чигиринська змова запам’ятался місцевим селянам, котрі не вперше і не востаннє стали на шлях партизанської боротьби за краще життя. Логічним продовженням цієї боротьби стали події української революції в Холодному Яру в 1920-х рр. Сама ж змова є призабутою сьогодні сторінкою вітчизняної історії, попри її місце в підручниках з історії України.

Заснування першої партії в Західній Україні – РУРП

Дата і місце

4 жовтня 1890 р., Львів.

Дійові особи

Партію створили три угруповання: 1) «Старше покоління галицьких радикалів» – Іван Франко (1856–1916; один із найвідоміших українських письменників, поетів, публіцистів усіх часів, громадський діяч, політик, філософ, етнограф, історик, чиї політичні погляди пройшли складну еволюцію від крайнього радикалізму до поміркованого націонал-демократизму, з 1899 р. в Українській націонал-демократичній партії); Михайло Павлик (1853–1915; письменник, публіцист, громадський і політичний діяч, видавець, учень М. Драгоманова, один із лідерів «лівих народовців», разом із І. Франком редагував відомий літературний часопис «Друг»); 2) члени «Коломийського гуртка»: Северин Данилович (1860–1939 або 1942; юрист, політик, публіцист, культурний діяч, видавець, у 1920-х рр. перейшов на пропольські позиції); Теофіл Окуневський (1858–1937; юрист, громадський і політичний діяч, депутат австрійського парламенту, 1919 р. член президії Національної ради ЗУНР); 3) студентська молодь: нещодавно відрахований із Львівського університету за неблагонадійність В’ячеслав Будзиновський (1868–1935; знаний публіцист, письменник, видавець, депутат австрійського парламенту, 1899 р. заснував Українську націонал-демократичну партію, у 1927–1930 рр. керував лівою Українською партією праці); Володимир Охримович (1870–1931; громадсько-політичний діяч, журналіст, юрист, етнограф, лінгвіст, депутат австрійського парламенту, в 1923–1930 рр. голова Народної трудової партії); один із лідерів галицького студентського руху Євген Левицький (1870–1925; адвокат, публіцист і політик, з 1899 р. в УНДП, депутат австрійського парламенту, під час Першої світової війни член Союзу визволення України, в 1919–1920 рр. посол ЗУНР у Берліні та Празі); Юліан Бачинський (1870–1940; політик, громадський діяч, публіцист лівих радикальних поглядів, автор відомої брошури «Україна поневолена» 1895 р., у якій уперше сформулював ідею незалежної соборної України, з 1899 р. один із лідерів Української соціал-демократичної партії, член політичної ради ЗУНР у 1918–1919 рр., 1932 р. переїхав до УРСР, 1934 р. заарештований, помер у таборах); Микола Ганкевич (1869–1931; журналіст, політик, провідний галицький марксист, ідеолог «австромарксизму», в 1899–1914 рр. засновник і перший голова УСДП, співпрацював з австрійською і польською соціал-демократією, в розбудові ЗУНР участі не брав, на початку 1920-х рр. виключений з рідної УСДП через небажання переходити на комуністичні позиції); майбутній батько січового стрілецтва Кирило Трильовський (1864–1941; адвокат, публіцист, депутат австрійського парламенту, 1900 р. заснував першу в Галичині «Січ», 1912 р. очолив Січовий комітет, наступного року – організацію УСС, голова Бойової управи УСС, член національної ради ЗУНР).

Передумови події

Наприкінці 1880-х рр. у Галичині дедалі більшу роль стало відігравати радикально налаштоване світське студенство, виховане такими представниками старшого покоління галицьких радикалів, як І. Франко та М. Павлик. Водночас молодь чимраз більше захоплювалася ідеями не стільки «народницького соціалізму» в дусі М. Драгоманова, скільки модернішими різновидами марксистського і націоналістичного вчення (які прекрасно поєднувалися в поглядах студентства). У боротьбі з впливом поміщицтва та аполітичної і консервативної Української греко-католицької церкви молоді радикали використовували усі можливості, зокрема пресу. Починаючи із січня 1890 р., після попередніх переговорів між представником «Коломийського гуртка» С. Даниловичем та І. Франком і М. Павликом, згадані діячі почали видавати журнал «Народ». Одразу ж до співпраці з ним були залучені представники студентської молоді: В. Охримович, Є. Левицький та М. Ганкевич. Існування періодичного органу, який об’єднував представників кількох розрізнених груп, що практично становили основу радикальної течії (її гасло можна схарактеризувати як «Україна без попа і пана»). Для більшої ефективності боротьби за права українців Галичини було вирішено піти перевіреним європейським шляхом – заснувати політичну партію, взагалі першу в Україні. Її появі передували студентські збори у липні 1890 р., на яких В. Будзиновський висунув пропозицію розпочати організаційну роботу щодо заснування партії. Збори відбулися на львівській квартирі І. Франка, який підтримав ідею створення партії. Водночас М. Драгоманов у своїх листах до Франка виступив проти ідеї приймати до партії студентів. Франко ж, заперечуючи, що інакше партію творити буде ні з кого, вірив у свою спроможність стримати запал молоді.

Хід події

4–6 жовтня у Львові відбувся Перший з’їзд партії, який оголосив про створення Русько-української радикальної партії (РУРП) та ухвалив дві програми (максимум і мінімум), що відображало суперечки між молодшим і старшим поколінням у партії. Юні націонал-марксисти виступали з націоналістичних позицій, вимагаючи поставити за мету ідею української незалежності, І. Франко, М. Павлик, С. Данилович виступали з позицій «драгомановського соціалізму», який передбачав радше ідею демократичної федерації народів Австро-Угорщини і широке залучення до співпраці робітників і селян інших націй. Програма-максимум певною мірою відображала погляди студентів, програма-мінімум – старших членів партії. Ця програма мала ґрунтуватися на принципах «наукового соціалізму». У програмі-мінімум РУРП було окреслено її найближчі завдання: досягнення матеріального добробуту трудящих; усунення будь-якої експлуатації; проведення реформ, спрямованих на економічне піднесення краю. У програмі-максимум декларувалося прагнення радикалів до встановлення колективної організації праці й колективної власності на засоби виробництва.

По суті, крім загальних фраз про прагнення до соціалістичних перетворень в економіці і соціальній сфері з метою підняття добробуту населення краю, молоді не вдалося домогтися ухвалення своїх основних положень, таких як пункт про незалежність як мету – натомість було вказано, що партія прагне якнайширшої автономії «вільних громад» і широкої крайової автономії – але в культурній сфері. Ідею молоді домагатися поділу Галичини на польську й українську частини розкритикували як таку, що перешкоджатиме солідарності пригноблених трудящих Галичини, і не прийняли. Важливою була теза про вибір еволюційного шляху досягнення мети. Найближчою метою партії проголошувалося пробудження свідомості мас, боротьба з греко-католицькою церквою за секуляризацію громадського життя Галичини, боротьба з прихильниками компромісу з польською адміністрацією та австрійською владою коштом українців від своїх політичних вимог (так звана «Нова ера»).

Наслідки події

Як наслідок, програма РУРП слугувала джерелом суперечностей між студентами, які домагалися її ревізії, та «старшими», котрі прагнули не допустити цього. Практично вся перша половина 1890-х рр. означена цією боротьбою. «Молоді», насамперед члени віденського студентського товариства «Січ», головний наголос робили на національному чинникові. Вони розгорнули жваву діяльність, у ході якої організовували численні віча, друкували у львівських часописах матеріали, що мали на меті популяризацію так званого «державного права руського народу» та внесення його до програми РУРП. 1895 р. Бачинський видав свою «Україну поневолену», того ж року помер ідейний натхненник РУРП М. Драгоманов, і 1899 р. з партії вийшли помірковані (Франко, Охримович, Будзиновський, Окуневський, Левицький), котрі утворили Українську націонал-демократичну партію, і ліві марксисти (Ганкевич, Бачинський, Вітик), які створили Українську соціал-демократичну партію. РУРП (що стала тепер УРП) перетворилася на впливову селянську партію, очолену М. Павликом, згодом Л. Бачинським, яка діяла аж до 1945 р. (з 1926 р. під назвою УСРП, в еміграції до 1950 р.).

Історична пам’ять

Перша українська партія сьогодні добре знана перш за все в Західній Україні (де встановлено пам’ятники або пам’ятні дошки всім її головним засновникам), проте завдяки загальноукраїнській популярності І. Франка вона обмежено відома і в Наддніпрянщині, фігурує в усіх сучасних українських підручниках.

Заснування РУП

Дата і місце

«Рада чотирьох» – 11 лютого 1900 р., Харків, партія сформована протягом 1900–1901 рр. у Харкові, Полтаві, Києві.

Дійові особи

Ініціатором заснування партії був студент Харківського імператорського університету Дмитро Антонович (1877–1945; син видатного діяча громадівського руху Володимира Антоновича, міністр і дипломат часів Центральної Ради та Директорії, помітний культурний діяч української еміграції), співзасновниками виступили студенти Харківського імператорського університету Михайло Русов (1876–1909; помітний діяч українського студентського руху, з 1901 р. в еміграції), Левко Мацієвич (1877–1910; талановитий корабельний інженер, перший український авіатор, один із винахідників авіаносця, політичний і громадський діяч, загинув в авіакатастрофі), Боніфатій Камінський (1873–1919; збіднілий дворянин із Полтавщини, дядько повстанських отаманів 1920-х рр. В. та С. Гресів). У 1900–1901 рр. важливу роль у створенні партії відіграли студенти Юрій Коллард (1875–1951; письменник, міністр урядів часів Директорії, соціаліст-самостійник, у 1920-х рр. співзасновник Легії українських націоналістів), Володимир Мазуренко (1877–1937; інженер, економіст, згодом член УСДРП, член урядів часів Центральної ради та Директорії, повернувся до УСРР 1921 р., 1937 р. розстріляний), Борис Мартос (1879–1977; видатний політичний діяч, діяч кооперативного руху, прем’єр-міністр часів Директорії, з 1920 р. в еміграції). Автором «тимчасової програми» – брошури «Самостійна Україна» – був Микола Міхновський (1873–1924; членом РУП не був, згодом лідер Української народної та Демократично-Хліборобської партії, автор «10 заповідей УНП», один з організаторів української армії в 1917 р., очолив виступ полуботківців, покінчив життя самогубством).

Передумови події

Нове покоління українських діячів, яке прийшло на зміну старим громадівцям, прагнуло чогось більшого за аполітичне українофільство. Спираючись на європейський соціалістичний революційний і загальнодемократичний досвід, студентська молодь почала мріяти про заснуваня власної соціалістичної партії. Головним ініціатором її заснування став Д. Антонович, який мав чималий авторитет у студентських колах Києва та Харкова. Крім того, Л. Мацієвич та М. Русов 1899 р. побували в Галичині, де ознайомилися з місцевим досвідом організації партійної роботи. Осередком, з якого виросла партія, стали студентські громади великих університетських міст України, зокрема Харкова.

Хід події

Проголошення партії відбулося на «раді чотирьох» (Антонович, Мацієвич, Русов, Камінський) 11 лютого (29 січня за старим стилем) у Харкові. Публічно про створення РУП було проголошено на шевченківських роковинах у Харкові через місяць. Улітку 1900 р. на прохання студентів М. Міхновський написав і видав відому брошуру «Самостійна Україна», в якій містився стислий виклад історії імперської політики та української державності, а також прагнення до політичного і культурного розриву з імперією. Така радикальна позиція не поділялася більшістю рухівців (окрім, можливо, Мацієвича), але через брак кращого брошура виконувала роль програмного документа до 1902 р. Протягом 1900–1901 рр. харківські рупівці діяли в складі Харківської студентської громади, з’явилися рупівські громади в Полтаві і Києві. Уперше питання про організовану партійну роботу було поставлено на порядку денному на Першій конференції РУП у Полтаві в червні 1901 р. (у рамках III українського студентського з’їзду). Було ухвалено рішення про заснування друкованого органу (журналу «Гасло») в Галичині та організацію на місцях рупівських структурних одиниць – «вільних громад», почали з’являтися місцеві партійні комітети. Справа партійного будівництва ускладнювалася відсутністю у членів партії досвіду партійного будівництва, а також повністю нелегальним становищем будь-яких партій в Російській імперії до 1905 р.

Наслідки події

Було створено першу українську партію, яка, попри свою організаційну слабкість, стане основою для кількох майбутніх напрямків розвитку української соціалістичної ідеї, школою партійної діяльності для багатьох видатних українських політиків першої половини XX ст.

Історична пам’ять

Добре знана в сучасній Україні подія (завдяки підручникам, публіцистиці, статтям у пресі до річниць). У Харкові встановлено меморіальну дошку на честь М. Міхновського.

Повстання на броненосці «Князь Потьомкін-Таврійський»

Дата і місце

27 червня – 7 липня 1905 р., акваторія Чорного моря, район портів Одеса, Феодосія, Констанца.

Дійові особи

Капітан корабля капітан 1-го рангу Євген Миколайович Голіков (1854–1905; з 1886 р. на Чорноморському флоті, командував кількома кораблями, з 1903 р. командував «Потьомкіним», убитий у ході бунту, згодом тіло знайдено й урочисто поховано в Севастополі); старший офіцер корабля капітан 2-го рангу Іполіт Іванович Гіляровський (1865–1905; двоюрідний брат письменника В. Гіляровського, відіграв головну роль у провокуванні початку бунту, в його ході вбив Г. Вакуленчука, вбитий і викинутий за борт); старший корабельний лікар, поведінка якого спровокувала бунт, Сергій Єгорович Смірнов (?–1905; убитий у ході бунту).

Повстанням керували артилерійський унтер-офіцер Григорій Вакуленчук (1877–1905; член РСДРП з 1903 р., за офіційною радянською версією, готував масштабне повстання на флоті від імені матроської «Централки», очолив виступ, убив офіцера Л. Неупокоєва, вбитий І. Гіляровським); мінно-машинний квартирмейстер 1-ї статті Опанас Матюшенко (1879–1907; стихійний анархіст, убив кількох офіцерів, по суті керував кораблем за спиною змушеного до командування прапорщика Д. Алексєєва, емігрував до Швейцарії, 1907 р. таємно повернувся до Росії, схоплений і повішений); матрос 1-ї статті Сергій Гузь (1880 – після 1905; активний учасник повстання, убивав офіцерів, закликав не повертатися до Севастополя, засуджений 1906 р. до каторги); матрос 1-ї статті Адольф Войцеховський (1880–1956; ординарець капітана «Варяга» В. Руднєва, брав участь у Громадянській війні, партизанському русі під час Другої світової війни); інженер-офіцер (у чині поручника) Олександр Коваленко (1875–1963; член РУП, один із трьох офіцерів, що добровільно приєдналися до повстання, хоча на початку ледь не був убитий, інші – молодший лікар О. Галенко та підпоручник В. Каложний – пізніше відійшли від повстання, згодом працював в уряді УНР, в еміграції, відомий математик). Як делегат від РСДРП на корабель прибув меншовик Костянтин Фельдман (1881–1967; закликав до захоплення Одеси, двічі заарештований, утік, перебував в еміграції, в 1920-х рр. директор фабрики «Пролеткіно», зіграв самого себе в фільмі С. Ейзенштейна).

Передумови події

Головними передумовами повстання стало революційне бродіння в середовищі матросів Чорноморського флоту під впливом звісток про робітничі виступи та страйки навесні–влітку 1905 р., а також новини про жахливу поразку російських 2-ї та 3-ї Тихоокеанських ескадр під Цусімою. Нечисленні представники політичних партій (есерів, РСДРП, РУП, груп анархістів) на броненосці аж ніяк не готували той варіант, що втілився у життя, хоча якась підготовка була: за зізнанням Матюшенка, якби не випадок з борщем, деякі матроси-активісти збиралися вночі перерізати офіцерів. Проте в цілому матроська революційна підпільна організація («Севастопольська Централка», з членів РСДРП) вважала «Потьомкін» малоперспективним у плані можливості повстання кораблем. Безпосередніми передумовами повстання стала недолуга спроба мічмана О. Макарова зекономити трохи казенних грошів на закупівлі м’яса для харчування команди, а також недбале виконання старшим лікарем корабля С. Смірновим своїх обов’язків (засвідчив добру якість помітно протухлого в літню спеку м’яса). Значну роль відіграв і некомплект офіцерів на кораблі (15 замість 26).

Хід події

26 червня на борт було привезено 28 пудів несвіжого м’яса для борщу, наступного дня команда відмовилася від звичного обіду попри свідчення судового лікаря. Капітан Голіков зібрав команду на юті, де Смірнов знову засвідчив хорошу якість м’яса (жодного разу не скуштувавши його). Тоді Голіков пригрозив команді розправою і наказав усім, хто буде їсти обід, перейти до 12-дюймової башти головного калібру. Спочатку наказ виконало не більш ніж 100 осіб із понад 800 членів екіпажу, згодом більшість вирішила перейти до башти, але кілька десятків затримались. Саме їх (серед яких майже не було ватажків непокори) спробував накрити брезентом Гіляровський, що екіпаж зрозумів як спробу знайти цапів-відбувайлів, переписавши прізвища, аби зразково-показово покарати їх. Саме ці дії спровокували відкритий збройний бунт – матроси кинулися до зброї. Частина офіцерів і унтерів сховалася, деякі на чолі з капітаном і старшим офіцером намагалися придушити бунт. У ході стрілянини Вакуленчук застрелив Неупокоєва, сам упавши від куль кількох офіцерів, серед яких був Гіляровський. Частина офіцерів і переляканих матросів пострибали за борт і згодом були виловлені. Заволодівши кораблем, матроси вбили 6 офіцерів з 15, а також лікаря Смірнова. Командування кораблем було передане Д. Алексєєву, обраною з матросів судовою комісією керував Матюшенко. Матроси захопили міноносець № 267, що стояв на якорі неподалік «Потьомкіна», а вранці 28 червня привели кораблі в охоплену загальним страйком Одесу. Після похорону Вакуленчука в місті почалися заворушення, погроми складів і деяких районів міста, влаштовані робітниками і люмпенами. У відповідь на спробу обстрілу корабля «Потьомкін» випустив кілька снарядів по місту і знявся з якоря, не дочекавшись делегата від Леніна. 30 червня в морі «Потьомкін» зустрівся з ескадрою віце-адмірала О. Х. Крігера, який не став відкривати вогонь. У результаті на бік повсталих перейшов броненосець «Георгій Побідоносець» (де обійшлося без вбивств офіцерів, яких відпустили). Наступного дня кораблі знову прийшли на одеський рейд (де «Георгій» здався, а матроси навчального судна «Прут», навпаки, cпробували підняти повстання), «Потьомкін» же і міноносець № 267 2 липня вийшли у Констанцу, аби поповнити запаси вугілля, води і провіанту. Матроси обнародували написане К. Фельдманом «Звернення до всього цивілізованого світу», де йшлося про боротьбу за повалення царизму. Румунський уряд запропонував екіпажу здатися в обмін на невидачу Росії і не надав припасів. Після короткого рейду до Феодосії 5–6 липня матроси прийняли пропозицію румунів і здали корабель. Міноносець № 267 повернувся до Севастополя. 9 липня корабель було повернуто Росії і відведено з новим екіпажем до Севастополя.

Наслідки події

Одеса зазнала величезних збитків, міжнародне пароплавство на Чорному морі було паралізоване майже на два тижні. За весь час слідства було притягнуто до суду 173 матроси з «Потьомкіна» (з тих, що здалися самі або були виловлені), 55 матросів з «Георгія Побідоносця», 44 із «Прута». Страчено було 7 осіб, із них єдиний «потьомкінець» – О. Матюшенко, помітна частина звинувачених виправдана. Перша спроба повстання на Російському імператорському флоті завершилася безуспішно, проте добре налякала громадськість імперії і стала в чомусь прелюдією до військових повстань 1917 р.

Історична пам’ять

Повстання стало предметом розгалудженого радянського культу: події присвячений класичний фільм «Броненосець “Потьомкін”» С. Ейзенштейна, однойменна опера О. С. Чишка, літературні, живописні твори. Ім’ям О. Матюшенка, Г. Вакуленчука і навіть самого броненосця названо кілька кораблів, чимало вулиць у Севастополі, Санкт-Петербурзі, Харкові, Донецьку, в місті Дергачі «червоному адміралу» Матюшенку поставили пам’ятник та відкрили будинок-музей. Г. Вакуленчук як більшовик посмертно удостоївся навіть перейменування на його честь рідного селища міського типу Великі Коровинці. Всі живі учасники повстання отримали 1955 р. радянський орден Червоної Зірки. Після 1991 р. популярність радянської версії подій на «Потьомкіні» знизилась, проте почали з’являтися публікації, в яких події на броненосці, зокрема і діяльність Г. Вакуленчука, О. Матюшенка, О. Коваленка, розглядаються як прояв «української складової» революції 1905–1907 рр., що спірно. 1965 р. в Одесі було споруджено пам’ятник потьомкінцям на місці демонтованого монумента Катерині II, 2007 р. влада міста здійснила зворотну «рокіровку».

Столипінська аграрна реформа в Україні

Дата і місце

Листопад 1906 – червень 1917 р., 47 губерній Російської імперії (з них 9 українських).

Дійові особи

Петро Аркадійович Столипін (1862–1911; з 1902 р. – гродненський губернатор, у 1903–1906 рр. губернатор Саратовської губернії, з квітня 1906 р. міністр внутрішніх справ, з липня 1906 до 1911 р. голова Ради Міністрів, блискучий оратор, реформатор, провадив послідовну політику модернізації та зміцнення імперії, успішно придушив революцію 1905–1907 рр., 1910 р. видав циркуляр із забороною реєстрації товариств та видавництв «інородців», провадив політику русифікації, вбитий у Києві агентом царської охранки есером Д. Богровим), Сергій Юхимович Крижановський (1862–1935 рр., політичний діяч, юрист, в 1906–1911 рр. заступник міністра внутрішніх справ, співрозробник більшості законів Столипіна, з 1919 р. в еміграції).

Передумови реформи

Головною проблемою селянства Російської імперії і зокрема українських губерній у XIX – на початку XX ст. було аграрне перенаселення (і подрібнення земельних наділів з кожним новим поколінням селян), низька ефективність селянської праці на землі (ініціативу селянина зв’язувала наявність громадового землекористування, традиційна селянська ментальність). У європейських країнах питання вирішувалося шляхом перетворення селян на фермерів, орієнтованих на ринок, і урбанізацією, тобто переселенням значної кількості селян до міст. Реформа 1861 р. призвела до швидкого розшарування селянства. Бідність основної маси селян імперії, невизнання ними прав поміщиків на землю призводила до високого революційного потенціалу селянства (що становило абсолютну більшість населення країни). Отже, вирішення аграрної проблеми мало не лише економічне (підвищити прибутковість селянських господарств, добробут селян), але й пряме політичне значення.

Хід події

Основними законодавчими актами реформи були царський указ 22 листопада 1906 р. «Про доповнення деяких постанов чинних законів, які стосуються селянського землеволодіння і землекористування» і ухвалений на його підставі III Державною думою закон від 27 червня 1910 р. За цими законами скасовувалися обов’язкові форми земельної громади, кожному селянинові надавалося право вийти з неї та виділити свою землю у повну власність. Він мав також право вимагати виділення землі в рамках одного масиву – відрубу, до якого міг приєднати свою садибну землю і перенести сюди будівлі, утворюючи хутір. Селяни могли користуватися допомогою Селянського поземельного банку, йому надавалася активна агрономічна допомога: селян стимулювали до купівлі поміщицьких земель на пільгових умовах, до запровадження нових методів обробки землі, ліквідації черезсмужжя, всіляко підтримувався кооперативний рух на селі. Останнім «акордом» реформи став закон від 11 червня 1911 р. про землеустрій, який встановлював порядок праці губернських, повітових і волосних землевпорядних комісій, створених ще 17 березня 1906 р., закон закріпив курс на створення хуторів і відрубів.

Проведення реформи в Україні мало свою специфіку. Через незначну поширеність громади на Правобережжі та Лівобережжі (крім Харківської губернії) тут найбільшої популярності набув вихід селян на хутори і відруби. Щоб зменшити аграрне перенаселення, уряд Столипіна підтримував еміграцію селян з малоземельних губерній (зокрема, українських) за Урал. У 1906–1913 рр. з 9 українських губерній виїхало 1,2 млн селян, щоправда, через погану організацію процесу переселення близько чверті цього числа згодом повернулися.

Наслідки події

Внаслідок реформи близько 1/4 дворів в Україні, що входили до земельних громад, вийшли з них, в Полтавській та губерніях Правобережної України майже вся земля, якою користувалось селянство, перейшла у приватну власність, особисте приватне землеволодіння почало переважати у Чернігівській губернії, а у Таврійській, Херсонській, Катеринославській і Харківській воно охоплювало близько половини всіх дворів. З 1907 до 1911 р. в Україні вийшли на відруби і хутори 225 500 господарів, які володіли 1,8 млн десятин землі. Найінтенсивніше зростали хутірські й відрубні господарства у степових губерніях і на Волині. За період своєї діяльності земельні комісії впорядкували у 9 українських губерніях близько 0,5 млн господарств з 3,7 млн десятин, зросли врожайність і вартість селянських господарств.

У руках селянства опинилося 65 % усієї землі, проте в Україні й надалі існувало аграрне перенаселення, що стало однією з причин революційного вибуху 1917 р. Однак більшість істориків підкреслюють найбільшу успішність реформи саме в українських губерніях імперії.

Історична пам’ять

Реформа була різко розкритикована російськими й українськими лівими, зокрема В. Леніним, адже вона за умови належного запасу часу могла вибити ґрунт з-під ніг їхньої революційної пропаганди на селі. Сьогодні – добре знана в Україні та Росії подія завдяки публікаціям у пресі, телебаченню, де реформа нерідко розглядається як істориками, так і любителями історії як «золотий шанс», що міг би врятувати імперію від революційних потрясінь. Водночас завдяки стійкій і в цілому заслуженій репутації українофоба і послідовного русифікатора постать ініціатора реформи є далеко не найпопулярнішою в українському патріотичному середовищі. У 2000-х рр. у Москві, Петербурзі та Саратові Столипіну встановлено пам’ятники, засновано державну премію його імені для економістів, випущено кінофільм і ювілейну монету. Ще 1913 р. було споруджено пам’ятник Столипіну в Києві, 1917 р. знищено. 2012 р. Міністерство культури Росії запропонувало подарувати Україні новий пам’ятник, що було розцінено як провокація. У Києві існує меморіальна дошка на честь Стоzxлипіна.

Галицька битва 1914 року

Дата і місце

18 серпня – 26 вересня 1914 р., Східна Галичина та Північна Буковина.

Дійові особи

Командувач Південно-Західного фронту Микола Юдович Іванов (1851–1919, генерал від артилерії, згодом програв Горлицьку битву, 1917 р. командував Петроградським гарнізоном, не зумів придушити Лютневу революцію, 1918 р. командував Південною армією, учасник Білого руху); командувач 4-ї армії барон Антон фон Зальца (1843–1916; ветеран російсько-турецької війни 1877–1878 рр., у серпні 1914 р. зазнав поразки під Красником, знятий з посади); командувач 4-ї армії з 22 серпня Олексій Єрмолайович Еверт (1857–1926; відзначився в Російсько-японській війні, в 1915–1917 рр. головнокомандувач армій Західного фронту, підтримав зречення Миколи II, з 1917 р. у відставці); командувач 5-ї армії Павло Адамович Плеве (1850–1916; генерал від кавалерії, у 1915–1916 рр. командувач Північного фронту, ініціатор створення в імперській армії «батальйонів смерті» – особливих ударних груп); командувач 3-ї армії Микола Володимирович Рузський (1854–1918; генерал від інфантерії, головний герой Галицької битви, у 1914–1915, 1916–1917 рр. головнокомандувач Північного фронту, відіграв провідну роль у зреченні Миколи II, убитий червоними); командувач 8-ї армії Олексій Олексійович Брусилов (1853–1926; відзначився у війні 1877–1878 рр., з 1912 р. генерал від кавалерії, відзначився в Галицькій битві 1914 р. та під час відступу російських військ 1915 р., з березня 1916 р. командувач Південно-Західного фронту, 1917 р. прихильник зречення Миколи II, у травні–червні 1917 р. головнокомандувач російської армії, з 1920 р. у Червоній армії, у 1923–1924 рр. інспектор кавалерії).

Головнокомандувачем австрійських збройних сил, що командував обороною Галичини, був фельдмаршал ерцгерцог Фрідріх Австрійський фон Габсбург, герцог Тешенський (1856–1936; 1916 р. знятий з посади новим імператором Карлом I); начальником Генштабу австро-угорської армії був генерал-полковник граф Франц Конрад фон Хетцендорф (1852–1925; з 1906 р. на чолі Генштабу, виступав за агресію проти Сербії, один із винуватців початку Першої світової війни, автор плану переможної для Австро-Угорщини та Німеччини Горлицької операції 1915 р., після Брусиловського прориву восени 1916 р. отримав звання генерал-фельдмаршала, 1918 р. знятий з посади). Арміями командували: 1-ю – генерал кавалерії Віктор граф Данкль фон Краснік (1854–1941; найуспішніший австрійський командувач у Галицькій битві, 1916 р. обороняв Тироль, з перемінним успіхом воював проти Італії); 3-ю – генерал кавалерії Рудольф фон Брудерман (1851–1941; його нічим не видатна військова кар’єра урвалася після Галицької битви); 4-ю – генерал піхоти барон Моріц Ауффенберг фон Комаров (1852–1928; у 1911–1912 рр. міністр оборони Австро-Угорщини, знятий після Галицької битви, 1915 р. заарештований, звільнений з армії); у ході битви велику роль відіграв командувач спішно перекинутої в Галичину групи військ генерал Герман Кевеш фон Кевешхаза (1854–1924; 1914 р. воював у Карпатах та Польщі на чолі 12-го корпусу, 1915 р. на Балканах, узяв Белград, окупував Албанію, 1916 р. на чолі 3-ї армії на сході, влітку 1917 р. взяв Чернівці та вибив росіян з Буковини, останній головнокомандувач військ Австро-Угорщини після зречення імператора Карла I в листопаді 1918 р.).

Передумови події

Плани дій російського Південно-Західного фронту з оточення австрійців у Галичині ударом з двох боків силами чотирьох армій ґрунтувалися на розвідданих про ймовірну дислокацію австрійських військ, отриманих у 1909–1912 рр. Дані виявилися застарілими – австрійці розгорнули війська значно західніше за початкову лінію. Австрійське командування передбачало завдати головного удару силами своїх 1-ї та 4-ї армій між Віслою і Бугом у північному напрямку, 3-тя армія прикривала район Львова. Російські війська налічували понад 1 млн осіб (іноді вказується цифра 1,2 млн), австрійські війська налічували від 800 тис. до 1 млн осіб (з угорськими підкріпленнями, що підійшли в ході битви).

Хід події

Австрійці також не зовсім правильно розрахували головний напрям російського удару. У ході битви російський правий фланг (4-та і 5-та армії) провів важку Люблінсько-Холмську операцію (23 серпня – 2 вересня). Замість успішного наступу на Львів з півночі російські війська тут під натиском австрійської армії стали відходити від міст Краснік і Томашув на північ. Лівофлангові армії: 3-тя армія під командуванням генерала Рузського (з району Дубна) і 8-ма під командуванням генерала Брусилова (з району Проскурова), проводячи Галич-Львівську операцію, 19 серпня розгорнули успішний наступ у напрямку Львова і Галича. На притоках Дністра річках Золота Липа (26–28 серпня) і Гнила Липа (29–31 серпня) було подолано опір австрійських військ, і вони стали відступати. Частини австро-угорської армії, складені з угорців, почали масово кидати фронт. Спроби контрударів, організованих фон Хетцендорфом і Брудерманом, успіху не мали. 3 вересня російські війська зайняли Львів, 4 вересня – Галич. 2–4 вересня Іванов надав своїй північній групі великі підкріплення і скомандував загальний наступ з метою притиснути австрійців до річку Сян. Останньою спробою Хетцендорфа переламати ситуацію став відчайдушний наступ 10–11 вересня під Рава-Руською, який захлинувся попри створену австрійським фельдмаршалом оперативну перевагу в силах. Після провалу рава-руського наступу австрійці відвели війська за Сян, росіяни зайняли майже всю Східну Галичину, Буковину і почали довгу облогу потужної фортеці Перемишль. У листопаді російські війська перейшли в кількох місцях Карпати, зайнявши кілька міст Словаччини. Тільки завдяки терміновій допомозі з боку Німеччини і перекиданню військ з інших фронтів Австро-Угорщина уникла більшого розгрому.

Наслідки події

Австрійські війська зазнали великої поразки, втративши до 325 тис. убитих і поранених, 130 тис. полонених. Втрати росіян були помітно меншими – 225 тис. убитих і поранених, 40 тис. полонених. На фоні важкої поразки під Танненбергом перемога в Галичині була вкрай важлива для Російської імперії, котра виконала свій союзницький обов’язок перед Антантою (зокрема, на якийсь час врятувала Сербію). Для Галичини битва означала початок кількох місяців російської окупації і гонінь на все українське. За розпорядженнями генерал-губернатора «звільненої» Галичини графа Г. О. Бобринського закривались українські школи, газети, друкарні, відбувались масові арешти і депортації української інтелігенції углиб Росії. Ці дії російський політик Павло Мілюков, виступаючи в Державній Думі, слушно назвав «європейським скандалом».

Історична пам’ять

Перший великий успіх російської імперської зброї в програній зрештою війні був свого часу надзвичайно популярним (статті в пресі, картини М. Самокиша, особливі нагороди для командувачів тощо). Згодом мажорна тональність змінилася мінорною – кращим пам’ятником загиблим став популярний романс невідомого автора «Брала русская бригада галицийские поля…». Дещо призабута сьогодні в Україні і навіть у Росії подія (у Росії помітна певна актуалізація пам’яті під гаслом боротьби з «галицьким українофільством»).

Брусиловський прорив 1916 року

Дата і місце

4 червня – 20 вересня (22 травня – 7 вересня за старим стилем) 1916 р., лінія Пінськ – Луцьк – Дубно – Броди – Тернопіль – Чернівці, Галичина, Волинь, Буковина (Україна), Південна Білорусія.

Дійові особи

Російським Південно-Захіним фронтом командував амбітний і талановитий генерал від кавалерії О. Брусилов, начальником штабу фронту був доволі «неяскравий» генерал від інфантерії Владислав Наполеонович Клембовський (1860–1921; у березні–квітні 1917 р. начальник штабу Верховного головнокомандувача, з травня до вересня 1917 р. вкрай невдало керував Північним фронтом, зазнавши кількох поразок, знятий з посади О. Керенським).

Російськими арміями на початку наступу керували (перелік з півночі на південь): 8-ю – генерал від кавалерії Олексій Максимович Каледін (1886–1918; донський козак, у роки Першої світової війни командував 12-ю кавалерійською дивізією, корпусом, 1916 р. 8-ю армією, 1917 р. перший із часів Петра I виборний отаман Всевеликого Війська Донського, боровся з більшовиками, після поразки в січні 1918 р. застрелився); 11-ю – генерал від кавалерії Володимир Вікторович Сахаров (1853–1920; з жовтня 1916 р. на чолі Дунайської армії, створеної для допомоги Румунії, вбитий «зеленими» 1920 р.); 7-ю – генерал від інфантерії Дмитро Григорійович Щербачов (1857–1932; успішно брав участь у Галицькій битві 1914 р., 1915 р. взяв під командування 11-ту армію, з жовтня 1915 р. на чолі 7-ї армії, з квітня 1917 р. помічник короля Румунії Фердинанда I на посаді головнокомандувача Румунського фронту, у 1918–1919 рр. військовий представник білих при керівництві Антанти, з 1920 р. в еміграції); 9-ю – генерал від інфантерії Платон Олексійович Лечицький (1856–1921; із серпня 1914 р. до Лютневої революції командував 9-ю армією, в 1919–1920 рр. був змушений співпрацювати з більшовиками, ув’язнений 1921 р., помер у тюрмі). Гвардійською групою (з серпня 1916 р. Особливою армією) командував генерал від кавалерії Володимир Михайлович Безобразов (1857–1932; 1914 р. на чолі Гвардійського корпусу успішно воював у Східній Пруссії, Польщі, з листопада 1915 р. керував Гвардійською групою, зазнав важких втрат у ході «Ковельської м’ясорубки», з серпня 1916 р. усунутий від командування, з 1920 р. в еміграції). Важливу роль у ході битви відіграв кращий російський артилерійський командир вищого рівня часів Першої світової війни інспектор артилерії 8-ї армії Каледіна генерал-майор Михайло Васильович Ханжин (1871–1961; 1917 р. польовий генерал-інспектор артилерії при верховному головнокомандувачі, з 1918 р. у Білому русі, керував корпусом, згодом Західною армією у Колчака, емігрував до Маньчжурії, 1945 р. заарештований радянськими спецслужбами, 10 років провів у таборах); героєм головного успіху на початку битви – взяття Луцька – був командувач 4-ї стрілецької «Залізної» дивізії Антон Іванович Денікін (1872–1947; у 1915–1916 рр. двічі успішно брав Луцьк, з 1916 р. командувач 8-го корпусу в складі Румунського фронту, у вересні 1917 р. командувач Південно-Західного фронту, після загибелі Л. Корнілова командувач Добровольчої армії в 1918–1919 рр., головнокомандувач Збройних сил Півдня Росії в 1919–1920 рр., емігрував). Можливо, найкращим кавалерійським командиром імперії був хоробрий і популярний у військах командир 3-го кавалерійського корпусу граф Федір Артурович Келлер (1857–1918; брав участь у придушенні революції 1905–1907 рр., 1914 р. відзначився в кількох боях на чолі 10-ї кавалерійської дивізії, у травні відіграв головну роль у перемозі росіян у Задністровській битві, в ході Брусиловського прориву успішно діяв у Буковині, 1917 р. діяч Білого руху, в листопаді 1918 р. у Києві, де був головнокомандувачем у гетьмана Скоропадського, розстріляний вояками армії УНР).

Австрійськими військами командував начальник Генштабу австро-угорської армії генерал-полковник граф Франц Конрад фон Хетцендорф. Північну ділянку австро-німецького фронту займала «військова група» генерал-лейтенанта Александра фон Лінзінгена (1850–1935; 1914 р. командир корпусу в битві на Марні, на чолі німецької Південної армії розбив російські армії в битві під Стриєм 1915 р., 1915 р. командувач німецької Бузької армії, 1918 р. командував частиною німецьких військ в Україні, один із найкращих німецьких полководців Першої світової війни).

Далі на південь знаходилися дві австрійські армії: 4-та під командуванням генерал-полковника ерцгерцога Йозефа-Фердинанда Австрійського і Тосканського (1872–1942; з тосканських Габсбургів, у ході Брусиловського наступу знятий з посади); у ході битви ерцгерцога змінив генерал-полковник Карл Терштянскі фон Надаш (1854–1921; з 7 червня взяв під командування 4-ту армію, 1917 р. командував 3-ю армією); 2-га – під командуванням непоганого австрійського воєначальника генерал-полковника барона Едуарда фон Бем-Ермолі (1856–1941; брав участь у Галицькій битві 1914 р., успішно діяв під Горліце 1915 р., з травня 1916 р. генерал-полковник, з січня 1918 р. генерал-фельдмаршал, того ж року брав участь в окупації України); німецька Південна армія під командуванням незламного баварця генерала від інфантерії графа Фелікса фон Ботмера (1852–1937; відзначився на чолі «корпусу Ботмера» у весняних боях за карпатські перевали 1915 р., на чолі новоствореної Південної армії – в наступі під Горліце-Тарнувом, боях на Золотій та Гнилій Липі того ж року, 1917 р. під Бережанами та над Збручем); ще одну австрійську, 7-му, очолював генерал-полковник барон Карл фон Пфлянцер-Бальтін (1855–1925; восени 1914 р. відзначився в боях у Буковині на чолі бойової групи, 1915 р. перетвореної на 7-му армію, зайняв 1915 р. Чернівці, після поразки армії в ході Брусиловського прориву знятий з посади). У ході Брусиловського прориву на схід було спішно перекинуто 3-тю австро-угорську армію на чолі з популярним і обдарованим генералом від інфантерії Германом Кевеш фон Кевешхаза, котрий вже один раз урятував австро-угорський фронт від повного колапсу 1914 р. під час Галицької битви.

Передумови події

Літній наступ російської армії 1916 р. планувався спільно з союзниками, котрі готували битву на Соммі. У квітні була видана директива Ставки про головний наступ на Західному фронті (на Вільно) і допоміжні – на Північному (також на Вільно) та Південно-Західному (на Луцьк та Ковель). План операції Південно-Західного фронту був розроблений штабом 8-ї армії (П. Махровим, М. Ханжиним, імовірно, М. Духоніним). Він передбачав 4 прориви, по одному на кожну армію, головним мав бути удар 8-ї армії під Луцьком. Співвідношення сил на фронті було вигідним для росіян – армії Південно-Західного фронту з урахуванням резервів налічували до 1 млн багнетів і шабель, 2480 кулеметів, 2017 гармат, 221 бомбомет. Австрійські та німецькі війська в смузі дій фронту Брусилова – 678 тис. багнетів і шабель (разом із запасними), 757 мінометів, 2731 гармата. Прорив став результатом пошуків виходу з «позиційної безвиході» часів Великої війни, продемонстрував зростання військової майстерності російської армії (позитивом для росіян було не стільки використання серії дрібних ударів по всій лінії фронту, як про це часто пишуть, скільки доброї організації розвідки ворожої оборони, вживання тактики дії невеликими, добре підготовленими групами замість «людської хвилі» – подібні групи у німців у 1917–1918 рр. дістали назву штурмових груп).

Хід події

Після потужної артпідготовки, що тривала з ночі 3 червня, 4–6 червня (22–24 травня за старим стилем) російські армії успішно прорвали ворожий фронт, 7 травня Денікін взяв Луцьк, наступ тривав успішно, до 15 червня австрійська 4-та армія була серйозно розбита. Проте вже 3 (16) червня група Лінзінгена завдала потужного удару по силах російської 8-ї армії на річках Стохід і Стир. Російські 11-та і 7-ма армії теж прорвали фронт, але завдяки контрударам супротивника їх наступ було призупинено. Великий успіх випав на долю російської 9-ї армії – вона практично розгромила свого супротивника, 7-му австро-угорську армію, 18 червня взявши добре укріплені Чернівці та зайнявши до кінця місяця всю Буковину й відкинувши ворога до Карпат. Австрійське і німецьке командування перекинуло нові сили для підкріплення напіврозбитих австро-угорських 4-ї та 7-ї армій. Брусилов вимагав резервів, і Ставка (генерал М. Алексєєв) надала їх зі складу Західного фронту, в результаті чого наступ останнього захлинувся в кривавій бійні під Барановичами 3–8 липня того ж року. 4 липня Брусилов отримав у своє розпорядження 3-тю армію та потужну Гвардійську групу Безобразова, котра разом з його 8-ю продовжила атаки на Ковель і в Поліссі. По суті, бойові дії тут перетворилися на моторошну «Ковельську м’ясорубку», яка так і не досягла своєї мети: міцно укріплений залізничний вузол – фортецю Ковель – німці відстояли, а російські війська «перемелювалися» тут швидше за німецькі та австрійські, які неодноразово вдавалися до контрнаступів. Задуманий як засіб відтягнути на себе ворожі сили з основного напрямку – Західного, Брусиловський прорив став основним і почав поглинати величезні людські й матеріальні ресурси. Тим часом у центрі Південно-Західного фронту 11-та та 7-ма армії за підтримки 9-ї в липні продовжували успішний наступ. 11-та армія взяла Броди й опинилася неподалік Львова, 7-ма взяла Галич. Проте наприкінці липня фон Ботмер зумів зупинити 7-му армію Щербачова. На півдні фронту 9-та російська армія 11 серпня відкинула 3-тю австрійську армію і взяла Станіслав. У бій було кинуто 12 німецьких, 6 австро-угорських і 2 турецькі дивізії. 13 серпня німці дуже пошарпали переможну російську 9-ту армію в Карпатах. Тим часом ідея взяття Ковеля продовжувала гіпнотизувати Брусилова – туди було спрямовано нові резерви, включно з Особливою армією генерала В. І. Гурко (8 корпусів), але всі спроби взяти фортецю виявилися марними. Наприкінці вересня операція як така поступово згасла, хоча запеклі бої в Карпатах, Білорусії та Румунії тривали.

Наслідки події

За даними австрійського Крігсархіву та німецького Райхсархіву, австро-угорські втрати за увесь період з червня до кінця 1916 р. становили 639 тис. осіб (з них 45 тис. убитими, 216 тис. пораненими, 378 тис. полоненими і пропалими безвісти), німецькі – 247 тис. осіб (з них до 21 тис. убитими, до 196 тис. пораненими, близько 30 тис. полоненими і пропалими безвісти). Втрати Південно-Західного фронту вбитими з червня до грудня – 200 тис. осіб, пораненими – понад 1,1 млн, полоненими і пропалими безвісти – до 150 тис.). Блискучі початкові успіхи не призвели до бажаних для росіян результатів. Головними результатами битви був вступ у війну Румунії на боці Антанти (щоправда, її армію було швидко розбито і Росії довелося рятувати союзника), певне полегшення для військ Антанти ситуації під Верденом на Західному фронті, а головне – обопільне матеріальне і моральне виснаження австро-угорської та російської армій та імперій у цілому, в яких набирали сили деструктивні процеси, що зрештою привели до революційного вибуху. У цьому плані прорив був «пірровою перемогою» для Російської імперії.

Історична пам’ять

Найкривавішому наступу Російської імператорської армії в Першій світовій війні пощастило з пам’яттю нащадків – він був останньою переможною битвою імперії у війні, яка поклала край її існуванню. Звідси й роздута пресою міфотворчість навколо імені Брусилова та його наступу (сучасники-військові називали прорив Луцьким, за місцем, де він відбувся, як і решту подібних операцій). Перехід генерала на бік червоних спричинив велику популярність битви в радянські часи (в наукових та популярних працях, пресі) аж до протиставлення «новаторських» і «геніальних» дій Брусилова, не підтриманих «зрадниками на інших фронтах та в Ставці», «бездарним» діям англо-французів у битві на Соммі тощо. Саме в такій ролі фігурує подія і в художній літературі – наприклад, романі С. Сергєєва-Ценського «Брусиловський прорив» (1943–1944). Сьогодні зусиллями російських істориків та популяризаторів історії потроху стверджується більш зважений погляд на подію. В Україні – непогано відома з підручників та популярної літератури подія (найчастіше у варіанті «брусиловського міфу»), ніяк не відзначена на офіційному рівні.

Століття революцій

Створення Центральної Ради

Дата і місце

17–20 березня 1917 р., Київ.

Дійові особи

Головою заочно обрано Михайла Грушевського (1866–1934; видатний історик, автор більше 2 тис. наукових праць, у 1897–1913 рр. голова Наукового товариства імені Т. Шевченка, член Товариства українських поступовців, 1914 р. звинувачений в австрофільстві й засланий до Симбірська, згодом до Казані, після Лютневої революції вступив до партії українських есерів, де перебував до 1921 р., брав участь у підготовці та ухваленні всіх універсалів, наполягав на ухваленні Конституції УНР 1918 р., після приходу до влади гетьмана – приватна особа, у 1919–1921 рр. в еміграції, повернувся до УСРР, був переслідуваний на початку 1930-х рр.), якого тимчасово заміщував Володимир Науменко (1852–1919; видатний діяч громадського руху, літературознавець, борець за українську освіту, до Центральної ради увійти відмовився, 1918 р. міністр освіти в останньому уряді П. Скоропадського, розстріляний більшовиками). Заступники голови в першому складі Ради – Дмитро Антонович і Дмитро Дорошенко (1882–1951; нащадок гетьманського роду, член ТУП, Української партії соціалістів-федералістів, видатний історик, автор понад 1 тис. праць, 1918 р. міністр закордонних справ Української держави, згодом в еміграції), після Всеукраїнського конгресу – Володимир Винниченко (1880–1951; відомий український прозаїк, драматург, художник, революціонер, політик, член УСДРП, 1917 р. голова Генерального секретаріату Центральної ради, автор більшості універсалів та інших документів ЦР, у 1918–1919 р. голова Директорії, пішов у відставку через конфлікт із С. Петлюрою, емігрував до Франції) і Сергій Єфремов (1876–1939; видатний громадсько-політичний і державний діяч, літературний критик, історик літератури, академік Української Академії Наук, 1917 р. заступник голови Центральної Ради, генеральний секретар міжнаціональних справ, голова Української партії соціалістів-федералістів, з 1922 р. віце-президент ВУАН, публіцист, один із творців української журналістики, помер у ГУЛАГу).

Передумови події

8 березня почалися страйки і заворушення в Петрограді, до яких приєдналися солдати петроградського гарнізону. 13 березня 1917 р. Тимчасовий комітет Державної Думи заявив про взяття влади в свої руки – збунтований гарнізон і робітничі загони вже контролювали місто. Комісар Тимчасового комітету О. Бубликов розіслав по телеграфу повідомлення начальникам усіх телеграфних станцій в імперії про перемогу революції. 15 березня зрікся Микола II, наступного дня підтвердив відмову від престолу його брат Михайло, влада перейшла до рук Тимчасового уряду на чолі з князем Г. Львовим. З 14 березня 1917 р. у Києві діяв Виконавчий комітет Ради об’єднаних громадських організацій, що був представником влади Тимчасового уряду (12 осіб, на чолі з бароном Ф. Штейнгелем). 15 березня в Києві з ініціативи УСДРП та ТУП відбулося зібрання представників політичних, громадських, культурних та професійних організацій. Цього ж дня на засіданні делегатів було оголошено про створення громадського комітету, в якому не було єдиної думки про майбутнє України. Для координації дій усіх українських громадських організацій було вирішено створити об’єднавчий центр.

Хід події

17 березня Товариство українських поступовців прийняло рішення створити координаційний центр українського руху – Українську Центральну Раду. 20 березня у Києві на вулиці Володимирській, 42, в приміщенні українського клубу «Родина» з ініціативи Товариства українських поступовців за участю українських політичних партій (перш за все УСДРП), українських військових, робітників, духовенства, кооператорів, студентства, громадських і культурних організацій (Українське наукове товариство, Українське педагогічне товариство, Товариство українських техніків і агрономів тощо) було оголошено про утворення Української Центральної Ради. Того ж дня Центральна рада повідомила Тимчасовий уряд про своє утворення, проте перші реальні кроки зі створення цієї організації було зроблено не раніше 22 березня (обговорено питання про виготовлення печатки УЦР, передавання для зібрань УЦР будинку Педагогічного музею, утворення агітаційної школи тощо). Того ж дня УЦР видала першу відозву «До українського народу», 27 березня 1917 р. на чолі Ради став М. Грушевський. Своєрідним «революційним парламентом» України УЦР стала після скликання Всеукраїнського Національного Конгресу (19 квітня 1917 р.), на який зібралися до 900 делегатів від робітничих, селянських, військових, кооперативних, просвітніх організацій, політичних партій з усієї України, до яких додалися до 600 київських делегатів. На конгресі було обрано нове керівництво УЦР: голова – М. Грушевський, заступники голови – С. Єфремов і В. Винниченко. Для ведення поточної праці УЦР обрала виконавчий комітет УЦР (офіційна назва – Комітет Центральної Ради), який було згодом перейменовано на Малу Раду. Вона складалася з членів президії та секретарів УЦР і з двох представників від політичних фракцій. Усі важливі справи наперед вирішувалися на засіданнях Малої Ради, а пізніше оформлені проекти затверджував пленум УЦР (за часи існування відбулося 9 пленумів).

Наслідки події

Була створена українська організація парламентського типу, котра з перемінним успіхом намагалася керувати територією 9 українських губерній колишньої імперії протягом 1917 – початку 1918 р. Через складну зовнішньо– і внутрішньополітичну ситуацію і брак легального політичного досвіду та утопічність світогляду більшості її членів УЦР не зуміла досягнути значної частини цілей, заради котрих була створена.

Історична пам’ять

Добре відома в сучасній Україні подія, ювілей котрої відзначається громадськими організаціями. Біля колишньої будівлі Центральної ради встановлено пам’ятник її голові.

Четвертий універсал Центральної Ради

Дата і місце

25 січня 1918 р. (на документі проставлено дату 22 січня), місто Київ.

Дійові особи

Михайло Грушевський (1866–1934; видатний історик, автор понад 2 тис. наукових праць, у 1897–1913 рр. голова Наукового товариства імені Т. Шевченка, член Товариства українських поступовців, заочно обраний головою Центральної Ради в березні 1917 р., вступив до партії українських есерів, де перебував до 1921 р., брав участь у підготовці і прийнятті всіх універсалів, наполягав на прийнятті Конституції УНР 1918 р., після приходу до влади гетьмана – приватна особа, у 1919–1921 рр. в еміграції, повернувся до УСРР, був переслідуваний на початку 1930-х); Володимир Винниченко (1880–1951; відомий український прозаїк, драматург, художник, революціонер, політик, член УСДРП, 1917 р. голова Генерального секретаріату Центральної Ради, автор більшості універсалів та інших документів ЦР, у 1918–1919 рр. голова Директорії, пішов у відставку через конфлікт із С. Петлюрою, емігрував до Франції); Микита Шаповал (1882–1932; член РУП, у 1909–1914 рр. видавець і співредактор журналу «Українська хата», один із лідерів українських есерів, член Центральної і Малої Ради у 1917–1918 рр., міністр пошти і телеграфу в уряді В. Винниченка, співорганізатор протигетьманського повстання, міністр земельних справ в уряді В. Чехівського за Директорії в грудні 1918 – лютому 1919 рр., згодом активний емігрантський діяч).

Передумови події

Війна Центральної Ради з Раднаркомом, котра почалася в грудні 1917 р., показала необхідність чіткішого визначення щодо статусу української державності в умовах, коли зовнішня підтримка слабнучої ЦР набувала дедалі більшого значення. При всьому небажанні більшості українських соціалістів проголошувати українську незалежність «без урахування волі народу» в січні 1918 р. стало ясно, що скликання українських Установчих зборів (цього «колективного месії» революціонерів-ідеалістів 1917 р.) по суті зірване. Дата, на яку було призначено скликання установчих зборів (9, за новим стилем – 22 січня), минула, а Центральна Рада все ще не визначилася з тим, як бути в ситуації, коли з одного боку на неї тиснули її ж делегати в Бресті (німці не бажали мати справу з квазідержавою з невизначеним статусом), з іншого – більшовики чимраз ближче підходили до Києва.

Хід події

Засідання ЦР почалося 22 січня і розглянуло 3 проекти універсалу – М. Грушевського, В. Винниченка і М. Шаповала. У результаті дискусій було вирішено розробити на їхній основі єдиний текст, який і було ухвалено далеко за північ 25 січня. Універсал проголошував повну незалежність УНР, у якій мають усе-таки зібратися установчі збори (на честь цієї події, що не відбулася, дату на універсалі було виставлено «заднім числом» – 22 січня). УНР проголошувала прагнення якнайшвидше укласти мир з Четверним союзом, населення закликалося до боротьби з «найманими насильниками з Петрограда, які топчуть права Української республіки». Проте після укладення миру невиправні ідеалісти з ЦР все ж передбачали розпустити «інструмент гноблення народу» – постійну армію, замінивши її ополченням (народною міліцією). Універсал підтверджував усі пункти попереднього, Третього, універсалу щодо підготовки земельного закону, захисту прав і демократичних свобод трудящих мас, право національно-персональної автономії для всіх націй в УНР. Генеральний секретаріат було перейменовано на Раду міністрів.

Наслідки події

Ухвалення універсалу дало змогу укласти Брестський мир, стало знаковою, хоч і запізнілою подією на шляху українського державотворення і кульмінацією певного етапу української революції. Почався процес дипломатичного визнання УНР (спочатку лише державами Четверного союзу).

Історична пам’ять

Добре відома в сучасній Україні завдяки публіцистиці, пресі, підручникам, телебаченню подія, річниця котрої відзначається, але не на офіційному рівні (останні кілька років річниця ігнорується офіційною владою, як і більшість подій української революції).

Бій під Крутами

Дата і місце

29 січня 1918 р., район залізничної станції Крути, сіл Крути (Ніжинський район Чернігівської області) та Пам’ятне (Борзнянський район Чернігівської області).

Дійові особи

Загальне керівництво червоними військами здійснював амбітний авантюрист підполковник Михайло Артемович Муравйов (1880–1918; учасник Російсько-японської війни, 1917 р. отримав від Тимчасового уряду звання підполковника, після спроби виступу Л. Корнілова – на боці есерів, у листопаді 1917 р. начальник оборони Петрограда, головнокомандувач у боротьбі проти військ Керенського – Краснова, в грудні начальник штабу наркома з питань боротьби з контрреволюцією на півдні Росії В. Антонова-Овсєєнка, боровся проти донського отамана О. Каледіна, у січні–лютому 1918 р. командував червоними військами на київському напрямку, влаштував жорстокий терор з масовими розстрілами і грабунками в Полтаві та Києві, конфліктував з новим червоним головнокомандувачем в Україні Ю. Коцюбинським, у березні 1918 р. відправлений Леніним «обороняти» Одесу від румунських військ, систематично грабуючи і тероризуючи місто, зрештою кинув своє військо і втік до Москви; з червня командувач Східного фронту, в липні після початку есерівського заколоту підняв повстання проти Раднаркому, вбитий більшовиками під час спроби арешту). Власне загоном, що наступав на Крути, командував ветеран революції 1905 р. П. Єгоров (?–?; у березні 1919 р. командарм 1-ї, 2-ї та 3-ї Радянських армій, що відступали перед німцями в напрямку Одеси); загоном замоскворецької червоної гвардії командував Андрій Олександрович Знаменський (1887–1942; юрист, у лютому – жовтні 1917 р. член Московського комітету РСДРП(б), член військово-революційного комітету Лефортівського району Москви, з листопада 1917 р. до весни 1918 р. у складі Московського загону особливого призначення, воював проти УНР та німців, з 1920 р. член Далекосхідного бюро ЦК РКП(б), у 1923–1924 рр. на керівній роботі в Узбекистані та Середній Азії, головний консул СРСР у Китаї).

Формальним начальником Бахмацької ділянки фронту був сотник Дем’ян Косенко (?–?). Власне боєм з боку військ УНР керував сотник (капітан) Аверкій Гончаренко (1890–1980; гвардієць, учасник Першої світової війни, у січні 1918 р. командир першого куреня Першої юнацької військової школи імені Богдана Хмельницького, 1918 р. військовий комендант Подільської губернії, 1919 р. начальник канцелярії головного отамана Симона Петлюри, після 1920 р. діяч галицького кооперативного руху, полковник армії УНР, у 1943–1945 рр. офіцер дивізії СС «Галичина», брав участь у вишколі вояків, після 1945 р. у США); імпровізованим бронепотягом командував сотник (штабс-капітан) Семен Лощенко (1893 – після 1945; учасник Першої світової війни, 1917 р. командир сотні І Українського козацького полку імені гетьмана Богдана Хмельницького, під час взяття Києва Муравйовим командир збірної батареї, з березня 1918 р. командир І Запорозького легкого гарматного полку армії УНР, згодом армії Української держави Скоропадського, 1919 р. полковник армії УНР, командир 7-ї Запорозької гарматної бригади Дієвої армії УНР, учасник I Зимового походу, з 1920 р. в еміграції в Німеччині, діяч Союзу гетьманців-державників, доля після 1945 р. невідома). Студентською сотнею командував сотник (штабс-капітан) Олександр Омельченко (?–1918; помер від ран, отриманих у бою).

Передумови події

У середині грудня 1917 р. почалася неоголошена війна між УНР та Радянською Росією. У Харкові було проведено під контролем більшовиків «Перший Всеукраїнський з’їзд Рад», котрий проголосив в Україні радянську владу. Головнокомандувачем червоних в Україні було призначено В. Антонова-Овсієнка, соратника В. Леніна, його помічником став М. Муравйов. Спираючись на окремі збільшовизовані частини імперської армії і флоту та загони добровольців-червоногвардійців з російських та українських міст, червоні повели наступ на захід залізницями Харків – Полтава – Київ та Курськ – Бахмач – Київ, захопивши Полтаву та Чернігів. Наступним пунктом на шляху північного угруповання червоних мав стати Бахмач, де було достатньо симпатиків більшовиків з місцевих робітників та солдатів. Керівництво УНР розуміло важливість залізничного вузла Бахмача, і сюди було спрямовано найбоєздатнішу частину – Гайдамацький кіш Слобідської України на чолі з С. Петлюрою, проте через інформацію про підготовку більшовицького повстання в Києві гайдамаків повернули назад – під час бою під Крутами вони перебували на станції Бобрик.

Цифри щодо сил червоних під Крутами дискусійні (але вочевидь всі 6 тис. війська Муравйова зібратися там не встигли). Зафіксована присутність у районі бою артбатареї (3 гармати) та підхід бронепотяга наприкінці події. Сили армії УНР становили 480–500 курсантів (укр. «юнаків», рос. «юнкерів») Першої юнацької військової школи імені Богдана Хмельницького, 110–120 студентів та гімназистів Студентського куреня УСС, 5 артилеристів, 20 офіцерів, кілька десятків осіб з-поміж місцевого Вільного козацтва, один імпровізований бронепотяг з 75-міліметровою гарматою, 16 кулеметів.

Хід події

Не бажаючи втягуватися в бій у Бахмачі, наражаючись на небезпеку удару з боку місцевих червоногвардійців і солдатів, що співчували більшовикам, Гончаренко вирішив зайняти оборону біля станції Крути. 28 січня бійці УНР почали копати окопи обабіч залізничного насипу, лінія оборони сягала 3 км. Бій 29 січня з передовим червоним загоном реконструюють по-різному – невідомо, чи перші сутички почалися вночі, чи о 9-й ранку, проте ясно, що бій був тривалий і проходив якийсь час без приголомшливої переваги з червоного боку, інакше б він швидко скінчився. У резерві УНРівців була якась частина необстріляних студентів, значну роль відіграв імпровізований бронепотяг С. Лощенка, що з 10-ї години ранку своєю гарматою завдав більшовикам значних втрат (схожий сценарій бою був згодом у битві під Мотовилівкою). Скоріше за все, у цей час супротивниками юнкерів та студентів були балтійські матроси Єгорова та Ремньова, які залягли під обстрілом, чекаючи на потяги з підкріпленням. Вирішальна фаза бою настала десь о 16-й годині, коли почала активно діяти червона батарея, до більшовиків прибули поїзди з підкріпленням (червоною гвардією з різних міст) та бронепотяг. На той момент Лощенко витратив усі набої і його бронепотяг вийшов з бою. По суті, протримавшись увесь світловий день (десь до 17–18-ї години вечора), відбивши кілька спроб багнетних атак і витративши майже всі набої, Гончаренко, що дізнався про загрозу нападу з тилу «українізованого полку ім. Т. Шевченка», котрий виступив з Ніжина, наказав відступати. Юнкери та студенти не без проблем завантажилися у вагони і від’їхали, прикриваючи відступ вогнем із кулеметів, що стояли у вагонах. Найтрагічнішою була доля однієї студентської сотні наприкінці бою – її бійці відстали, заблукали і вийшли з окопів прямо на зайняту червоними станцію Крути, де й були взяті в полон і незабаром розстріляні або вбиті багнетами. Розстріляних було заборонено ховати, що було традиційним для політики червоного терору цього часу. Червоний наступ відновився наступного дня.

Наслідки події

Армія УНР втратила кілька десятків осіб убитими та полоненими (з останніх 27 або 28, включно з 2 офіцерами, були розстріляні, 7 поранених вціліли), загальні втрати з пораненими, на думку Я. Тинченка, могли становити до 250 осіб, серед них 10 офіцерів. Більшовики втратили помітно більше – за даними розкопок цвинтаря під Крутами виявлено до 300 поховань, частину було відвезено до інших міст, що дозволяє стверджувати про кількасот убитих і поранених вояків Муравйова і Єгорова. Всі червоні мемуаристи говорили про запеклість бою (що призвело до появи міфів про те, що під Крутами проти червоних воювала «еліта Центральної Ради» на чолі з Петлюрою). Військове значення бою було невеликим – червоних було затримано на кілька днів на їхньому шляху до Києва, проте моральне значення вчинку молодих пасіонаріїв було значно більшим, що відзначали сучасники події.

Історична пам’ять

Майже одразу подія стала центром гучної піар-кампанії з боку діячів УНР (перепоховання та вшанування загиблих на Аскольдовій могилі в Києві, матеріали в пресі, кінострічка про похорон, вірш П. Тичини «Пам’яті тридцяти»). Чудово відображена в міжвоєнній західноукраїнській та післявоєнній діаспорній публіцистиці та художній літературі (події присвячено драми, вірші, поеми, кілька пісень, відоме есе Є. Маланюка тощо). У сучасній Україні виразно помітні три основні підходи до оцінки: 1) героїчний акт самопожертви молодих вояків – гідний приклад для нащадків, моральна або навіть військова перемога над історичним ворогом; 2) трагедія і злочин з боку тодішньої української влади, що кинула в бій дітей (нерідко використовується разом із міфом про «зраду офіцерів, які пиячили у вагоні і кинули студентів помирати»); 3) концепція «братовбивства, яке не варте вшанування» (загалом є російською версією, має своїх симпатиків в Україні, стосується ще цілої низки подій українсько-російського військового минулого). Залежно від політичної кон’юнктури сучасні вітчизняні автори підручників, преса, публіцисти діють найчастіше в межах згаданих варіантів, іноді поєднуючи їх. 2008 р. річницю бою було відзначено на державному рівні, випущено ювілейну монету, подію увічнено в топоніміці українських міст, на місці бою збудовано меморіал. Водночас 2011 р. пам’ятник на честь героїв Крут у Харкові було демонтовано.

Брестський мир УНР із державами Четверного союзу

Дата і місце

9 лютого 1918 р., місто Брест (нині обласний центр Білорусі).

Дійові особи

Спершу делегацію УНР очолював Всеволод Голубович (1885–1939; інженер, український есер, з 17 січня 1918 р. на чолі уряду УНР, водночас і міністр закордонних справ, вів переговори з Центральними державами в Бресті, у липні 1918 р. засуджений до 2 років тюремного ув’язнення німецьким судом, з 1921 р. здебільшого перебував у радянських тюрмах, де й помер); потім його змінив Олександр Севрюк (1893–1941; український есер, очолив делегацію в Бресті з 15 січня, 1918 р. посол УНР у Німеччині, згодом у Румунії, Італії, брав участь у Паризькій мирній конференції); помітною постаттю був Микола Любинський (1891–1938; філолог, з березня до квітня 1918 р. міністр закордонних справ УНР, у 1920-х член ВУАН, репресований). Радянську делегацію в Бресті очолював Лев Троцький (Бронштейн, 1879–1940; видатний більшовицький діяч та ідеолог, 1917 р. голова Петроградської ради, один із головних організаторів Жовтневого перевороту, творець Червоної армії, ініціатор червоного терору, в 1917–1918 рр. нарком іноземних справ, у 1918–1924 рр. голова Реввійськради і нарком військових і морських справ, організатор «трудових армій», після смерті Леніна головний претендент на владу, програв боротьбу Сталіну, емігрував, убитий радянським агентом). Лідерами «радянської української делегації» були Юхим Медведєв (1886–1938; член лівого крила УСДРП, один із головних організаторів I з’їзду Рад у Харкові, з 15 грудня 1917 р. перший голова Веукраїнського ЦВК Рад, 1919 р. член УКП, потім КП(б)У, в 1920-х опинився поза політикою, 1938 р. репресований) та Василь Шахрай (1888–1919; член РСДРП, з 1917 р. член Всеукраїнського ЦВК Рад, у 1917–1918 рр. комісар військових і земельних справ у Народному секретаріаті в Харкові, виступав за незалежну комуністичну Україну на чолі з власною компартією, виключений 1919 р. з партії, розстріляний білими).

Німеччину представляв досвідчений дипломат, міністр іноземних справ Ріхард фон Кюльман (1873–1948; у 1908–1914 рр. радник посольства в Лондоні, у 1916–1917 рр. посол в Османській імперії, міністр іноземних справ у 1917–1918 рр.); Австро-Угорщину – міністр закордонних справ граф Оттокар Чернін (1872–1932; з 1912 р. депутат парламенту, радник ерцгерцога Франца-Фердинанда, посол у Румунії, міністр закордоних справ у 1916–1918 рр., вів сепаратні таємні переговори з Антантою, викритий і відправлений у відставку); Османську імперію – один із лідерів «младотурків» великий візир Мехмед Талаат-паша (1874–1921; міністр внутрішніх справ у 1913–1917 рр., один з організаторів геноциду вірменів 1915 р., убитий вірменськими дашнаками); Болгарію – прем’єр-міністр Васил Радославов (1854–1929; голова Ліберальної партії, прем’єр у 1886–1887 та 1913–1917 рр., орієнтувався на Австро-Угорщину, 1923 р. засуджений за катастрофу країни в Першій світовій війні).

Передумови події

Перша світова війна виявилася надто важким тягарем для українського суспільства попри певний перелом на користь Антанти, який намітився 1917 р. Центральна Рада, не маючи змоги далі ігнорувати факт розвалу фронту та прагнення більшості населення України, пішла на вимушені сепаратні переговори з державами Четверного союзу тоді, коли її влада була поставлена під питання внаслідок агресії більшовиків і початку громадянської війни в Україні. До переговорів УНР підштовхувала й позиція більшовиків, які ініціювали переговорний процес у Бресті 3 грудня 1917 р. 15 грудня Раднарком уклав з Німечиною й Австро-Угорщиною перемир’я, а 22 грудня почав переговори про мир.

Хід події

1 січня до Бреста прибула делегація Центральної Ради, яку Л. Троцький і координатор переговорів з боку Четверного союзу граф О. Чернін були змушені визнати 10–12 січня як окрему третю силу. Проте відсутність підтверджень незалежності їхньої держави у делегації УНР унеможливлювала ведення повноцінного переговорного процесу, більше того – Л. Троцький почав наполягати на тому, що делегація УНР не представляє український народ, який має свою державу з центром у Харкові. Отримавши німецькі й австрійські вимоги, Троцький наполіг на перерві у переговорах до кінця січня 1918 р. Раднарком мав визначити, як поставитися до важких умов миру, включаючи великі територіальні втрати, які висунув Четверний союз. Крім того, затягуючи переговори, Раднарком хотів виграти час, щоб завершити захоплення більшої частини території України, включаючи її столицю Київ, що давало можливість замінити делегацію УЦР делегацією проголошеної наприкінці грудня 1917 р. Радянської України. Коли делегація УНР, тепер уже на чолі з О. Севрюком, повернулася на переговори, вона привезла з собою текст IV універсалу, що проголошував незалежність України. Козирем Троцького була делегація Радянської України на чолі з Ю. Медведєвим та В. Шахраєм, яких було представлено представникам Четверного союзу 1 лютого. Кілька днів минуло в гострих дебатах, а 9 лютого надійшла звістка про взяття більшовиками Києва. Проте після низки консультацій зі своїми урядами та військовим командуванням О. Чернін і Р. фон Кюльман 9 лютого уклали-таки з УНР «хлібний мир», який мав урятувати Австро-Угорщину й Німеччину від гострої продовольчої кризи. Четверний союз визнавав УНР (питання про кордони мала вирішити спеціальна комісія), сторони встановлювавли постійні дипвідносини, повертали одна одній полонених, відновлювали економічні відносини. УНР зобов’язувалася постачити країнам Четверного союзу 60 млн пудів хліба, 2,7 млн пудів м’яса, 600 млн яєць, значну кількість сала, цукру, руди та іншої сировини й сільськогосподарської продукції, натомість отримуючи певну кількість промислових товарів. Договір мав секретний пункт: Австро-Угорщина погоджувалася об’єднати до 31 липня 1918 р. українські землі Галичини й Буковини в окремий коронний край з широкою автономією. Четверний союз надавав УНР військову підтримку в разі необхідності й мав вплинути на Раднарком, аби той вивів свої війська з території УНР.

Наслідки події

Мир у Бресті врятував УНР тієї миті, коли вона практично програла війну з більшовиками в Україні. Майже 600 тис. союзних австро-угорських та німецьких військ легко витіснили більшовицькі «армії» з території УНР, взявши Центральну Раду під свою опіку (мирна угода Раднаркому з Четверним союзом від 3 березня змусила більшовиків тимчасово формально погодитися із втратою України). Мінусами були непопулярні в народі (особливо серед селянства) зобов’язання щодо постачання продовольства, а також той факт, що поляки, дізнавшись (через необачність О. Севрюка) про секретний пункт Брестського миру, розпочали шалену агітацію проти створення коронного краю на землях, котрі вважали своїми. У результаті 4 липня 1918 р. Австро-Угорщина відмовилася від цього пункту. Після поразки Четверного союзу у війні пам’ять про сепаратний мир України з ворогами Антанти зіграла злий жарт з українськими урядами. Мир анульований Німеччиною та Туреччиною 1922 р., Австро-Угорщиною – за фактом розпаду 1918 р., Болгарія формально не анулювала ніколи.

Історична пам’ять

Початкова радянська позиція щодо «похабного» (за словами В. Леніна), вимушеного, але необхідного на той момент миру і визнання УНР не надто змінилася в пізніші радянські часи (про що свідчить радянська історична наука, публіцистика, кінематограф). У сучасній Україні – добре відома подія завдяки підручникам, публіцистиці, матеріалам преси.

Гетьманський переворот

Дата і місце

29 квітня 1918 р., Київ.

Дійові особи

Прем’єр-міністром діючого уряду Центральної Ради був Всеволод Голубович, змовниками керували Павло Скоропадський (1873–1945; нащадок старшинського роду, генерал-лейтенант Російської імператорської армії, творець 1-го українського коропусу в її складі, лідер українських консервативних сил, з 29 квітня 1918 р. гетьман, після 14 грудня 1918 р. в еміграції у Швейцарії, Німеччині, очолював гетьманський монархічний рух) та Микола Сахно-Устимович (1863–1918; інженер, активний учасник «Української народної громади», спробував сформувати перший уряд за гетьманату, згодом на другорядних посадах, убитий у ході антигетьманського повстання). Важливу роль у перевороті відіграли головнокомандувач німецьких військ в Україні фельдмаршал Герман фон Ейхгорн (1848–1918; командував арміями в Мазурській битві, Свенцянському прориві 1915 р., у 1917–1918 рр. групою армій у Прибалтиці, убитий російськими есерами) і його начальник штабу генерал-лейтенант Вільгельм Гренер (1867–1939; у 1914–1916 рр. дуже успішно діяв як начальник польового управління залізницями Німецької імперії, палко підтримав ідею гетьманського перевороту в Україні, один з ініціаторів зречення кайзера Вільгельма II, відіграв помітну роль у становленні Веймарської республіки, у 1920–1923 рр. міністр шляхів сполучення, у 1928–1932 рр. військовий міністр і міністр внутрішніх справ, усунутий з уряду на вимогу Гітлера).

Передумови події

«Сто днів» Центральної Ради після її повернення з німцями й австрійцями до України виявилися не успішнішими за її попереднє правління. Втрата авторитету серед населення, відсутність боєздатної армії, дієвого адміністративного апарату і головне – безпорадна імпульсивна політика без чітко визначеного курсу (результат партійної і фракційної боротьби соціалістичних партій ЦР), спроби саботування поставок продовольства до Німеччини, обіцяних союзникам ЦР за Брестським миром, – усе це підривало і без того хитке її становище в Україні. На такому тлі частина німецьких військових на чолі з В. Гренером знайшли спільну мову з українськими консерваторами, лідером котрих був П. Скоропадський, який у березні 1918 р. очолив опозиційну до ЦР «Українську Громаду» (пізніше «Українська Народна Громада»), яка увійшла в тісний контакт з Українською демократично-хліборобською партією В. Липинського і М. Міхновського та Союзом земельних власників. «Українська Громада» почала підготовку до державного перевороту десь з кінця березня, але тут багато важила позиція німців. 6 квітня 1918 р. Г. фон Ейхгорн видав наказ про те, щоб українські селяни засівали свої поля – Мала рада, не опротестувавши це розпорядження в законному порядку, сприйняла його як пряме втручання у внутрішні справи УНР. І без того погані відносини ЦР і німців почали псуватися безповоротно внаслідок саботажу поставок продовольства з України в Німеччину. Останньою краплею стало викрадення за наказом прем’єра Голубовича відомого мільйонера, банкіра і «друга Німеччини» Абрама Доброго, який вів широкі фінансові оборудки на користь німців. Обурений Ейхгорн 26 квітня видав наказ, згідно з яким усі кримінальні злочини на території Україні вибірково могли підлягати німецькому військово-польовому суду (при збереженні паралельної роботи української правової системи). Але ще за два дні до цього наказу на таємній нараді з генералом В. Гренером П. Скоропадський домовився про фактичну підтримку німцями скорого перевороту (офіційно німецьке командування в цьому протистоянні зайняло нейтральну позицію), взявши на себе низку зобов’язань політичного та економічного характеру. Значною допомогою з боку німців гетьманцям слід вважати роззброєння і розпуск 27 квітня 1-ї Української дивізії Синьожупанників Армії УНР, створеної з українських полонених і з вояків російської армії, що були захоплені в ході війни німцями.

Хід події

28 квітня під час вечірнього засідання Ради, перервавши виступ М. Рафеса, до зали засідань несподівано увійшов загін німецьких солдатів на чолі з молодим лейтенантом. Січові стрільці Є. Коновальця, що охороняли приміщення, у хід подій не втручалися. Офіцер наказав присутнім підняти руки догори, німецькі солдати обшукали членів Ради з метою вилучення зброї. Міністрів О. Жуковського, М. Ковалевського, директора департаменту Міністерства внутрішніх справ Гаєвського та деяких інших керівників оголосили заарештованими. Того ж дня потрапив за ґрати й голова уряду УНР В. Голубович. Арешти були здійснені за розпорядженням німецького слідчого у справі про викрадення А. Доброго.

Тоді ж провели обшук у помешканні голови Центральної Ради М. Грушевського. 29 квітня члени Центральної Ради зібралися на своє чергове й останнє засідання, на якому ухвалили Конституцію УНР, М. Грушевського було обрано президентом УНР. Вона так і не набрала чинності, бо за кілька годин Раду розігнали німці.

Того ж дня у Київському цирку зібрався Всеукраїнський хліборобський з’їзд, скликаний Спілкою землевласників та українськими хліборобами-демократами, у якому взяли участь представники від восьми українських губерній (понад 6 тис. осіб). На ньому було проголошено ліквідацію УНР та створення Української Держави. У Софійському соборі єпископ Никодим миропомазав гетьмана, а на Софійському майдані відслужили урочистий молебень. Тоді ж було опубліковано «Грамоту до всього українського народу», де гетьман заявляв, що вимушено взяв на себе тимчасово всю повноту влади. До скликання Сейму в Україні мали діяти «Закони про тимчасовий державний устрій України», видані того самого дня.

Уночі проти 30 квітня прибічники гетьмана П. Скоропадського встановили свій контроль над державними установами. У сутичці з cічовими стрільцями загинули три офіцери-гетьманці, але загалом місцеве населення спокійно зустріло переворот. Вже після перевороту німці провели шумний відкритий судовий процес над організаторами викрадення банкіра А. Доброго, морально «донищивши» переляканих молодих міністрів уже не існуючої УНР.

Наслідки події

Встановлення на 7,5 місяців консервативного монархічно-республіканського режиму гетьманату, що попри значні успіхи в справі виведення України з кризи все ж не зумів достатньою мірою вирішити ті проблеми, відкритість яких і привела гетьмана до вершини влади. Важливу роль у падінні гетьманату відіграв програш його союзників у Першій світовій війні.

Історична пам’ять

Діаметрально протилежне ставлення до події добре відображене в тогочасній і пізнішій публіцистиці, художніх творах, з одного боку, українських лівих, радянських і навіть російських правих авторів (для яких гетьман назавжди залишився ворогом і жалюгідною німецькою маріонеткою – на цьому ґрунті схожі позиції, наприклад, полум’яного соціаліста В. Винниченка, марксиста Л. Троцького і симпатика Білого руху М. Булгакова), з іншого – українських консерваторів (наприклад, В. Липинського). У сучасній Україні подія добре знана завдяки пресі, підручникам.

Створення Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР)

Дата і місце

Ніч проти 1 листопада 1918 р., місто Львів, згодом Станіслав, Тернопіль та інші міста і містечка Східної Галичини.

Дійові особи

Державну владу в Галичині репрезентували Карл Георг рейхсграф фон Гуйн (1857–1938; досвідчений австрійський військовий і адміністратор, відзначився на початку Галицької битви 1914 р., згодом у відставці, 1917 р. призначений намісником Королівства Галичини і Лодомерії, з 28 жовтня 1918 р. на чолі ліквідаційної комісії австро-угорської армії на польських землях) і його заступник Володимир Децикевич (1865–1946; український політик і адміністратор, у 1906–1916 рр. очолював галицький департамент міністерства внутрішніх справ у Відні в 1916–1918 рр. заступник намісника Галичини, в 1931–1932 рр. голова Українського католицького союзу).

На чолі українських організацій, що вирішили взяти владу, стояли один із головних батьків-засновників ЗУНР Кость Левицький (1859–1941; голова УНДП, один із найвидатніших політиків, публіцистів Західної України австрійської та міжвоєнної доби, депутат австрійського парламенту, 1918 р. на чолі Української національної ради, перші два місяці існування ЗУНР – голова уряду, згодом очолював делегації ЗУНР на міжнародних конференціях); Олександр Барвінський (1847–1926; ветеран української політики в Галичині, лідер народовців, з 1911 р. на чолі Християнсько-суспільної партії, депутат австрійського парламенту, в уряді ЗУНР державний секретар освіти і віросповідань). Військовою частиною операції керували Дмитро Вітовський (1877–1919; один із засновників «Січей», член УРП, у 1914–1918 рр. сотник УСС, 1919 р. полковник УСС та УГА, державний секретар військових справ ЗУНР); Іван Теодор Рудницький (1887–1951; член Таємного військового комітету 1918 р., згодом сотник УГА, в 1920-х рр. член проводу УВО); начальник штабу повстання Семен (Сень) Горук (1873 або 1875 – після 1920; активний діяч сокільського руху, відзначився на чолі куреня під Лисонею, на Стрипі, під Полуторами, у листопаді–грудні 1918 р. начальник штабу УГА, заарештований 1920 р., помер на Соловках); офіцери Ілля Цьокан (1887 – бл. 1940; сотник УСС та УГА, 1919 р. командир бригади в УГА, в 1930-х рр. виїхав до УРСР, репресований, помер на засланні); Теодор Мартинець (1893 – після 1939; активний член товариства «Просвіта» і «Рідна школа», очолював відділення Земельного банку, 1939 р. репресований радянською владою) та ін.

Передумови події

Улітку 1918 р. польські кола вели активні переговори з австро-угорською владою про передання їм усієї Галичини. Українці не могли примиритися з такою ситуацією, у Львові було скликано кілька народних зборів з вимогами окремого коронного краю в складі імперії для українців, крайових сеймів Галичини і Буковини, греко-католицького єпископату та представників українських політичних партій, на якому було утворено Українську Національну Раду (УНРада) на чолі з Євгеном Петрушевичем. 19 жовтня УНРада видала маніфест, у якому проголосила прагнення до єднання Східної Галичини, Північної Буковини і Закарпаття, закликала до співпраці всі національні меншини згаданих територій, аби в майбутньому були забезпечені права нацменшин аж до широкої національно-культурної автономії. Головним осередком УНРади став Відень, адже більшість її членів складали депутати Австрійського парламенту. Проте головні події відбувалися у Львові, де було сформовано представництво УНРади на чолі з Костем Левицьким. Там же діяв створений у вересні Центральний військовий комітет на чолі з І. Рудницьким, який вів активну пропаганду серед військових. 20 жовтня на площі Святого Юра відбувся великий мітинг львів’ян, на якому К. Левицький оприлюднив рішення Української Національної Ради про утворення Української Держави в межах Австро-Угорщини. Не дрімали і поляки – заручившись підтримкою США й Антанти, маючи, на відміну від українців, репутацію «державної нації», вони створили у Парижі Польський національний комітет, а 28 жовтня у Кракові – Польську ліквідаційну комісію, метою якої було проведення вночі з 2 на 3 листопада у Львові збройного виступу із встановленням польської влади, про що було попереджено намісника Галичини й австрійський уряд. Довідавшись про скоре прибуття польської комісії до Львова, Д. Вітовський став наполягати на необхідності негайно брати Львів у руки українців. Увечері 31 жовтня в Народному домі члени УНРади та Центрального військового комітету обговорили результати останніх переговорів Костя Левицького з намісником фон Гуйном. Фон Гуйн відмовлявся передавати владу через відсутність інструкцій з Відня, і українці вирішили спробувати взяти владу попри малу кількість українських військ у Львові та поблизу міста. Змовники могли розраховувати на 3 полки ландверу (15-й тернопільський, 19-й львівський, 41-й чернівецький), 30-й, 50-й та 90-й курені УСС, загальна чисельність яких на 25 жовтня становила 2,4 тис. багнетів. Реально в розпорядженні штабу повстання було ще менше – близько 1,4 тис. осіб. На засіданнях у кам’яниці «Просвіти» на площі Ринок та в Народному домі 35 присутніх командирів отримали бойові завдання для захоплення найважливіших об’єктів у Львові та роззброєння австрійських і угорських підрозділів армії та поліції. Ситуацію ускладнювало незнання багатьма січовиками Львова через їхнє сільське походження, існував ризик збройних сутичок з місцевими поляками.

Хід події

Українські загони почали діяти о 4-й годині ранку 1 листопада. За кілька годин «усуси» досягли вражаючих успіхів – без жодного пострілу було взято ратушу, на якій стрільці Мартинця встановили синьо-жовтий прапор, будинок Галицького намісництва, комендатуру, поліцію, радіостанцію, станцію телеграфу і пошту та розпочали патрулювання вулиць і площ. Війська помираючої імперії не чинили опору і здавали зброю, львівські поляки розгубилися. О 7-й ранку Д. Вітовський рапортував Костю Левицькому про зайняття Львова без жодних людських втрат. Тоді ж Центральний військовий комітет було перейменовано на Українську генеральну команду. Підрозділи УСС також зайняли всі основні міста Східної Галичини.

Удень 1 листопада фон Гуйн передав усю владу в Галичині своєму заступникові українцеві В. Децикевичу і виїхав разом з іншими австрійськими чиновниками і частиною військових до Відня (дехто залишився і згодом став на службу до УГА), Децикевич же передав її Українській Національній Раді, котра проголосила створення ЗУНР – Західноукраїнської Народної Республіки. Увечері у Львові почали збиратися загони польської самооборони, які укріпилися в районі не зайнятого січовими стрільцями вокзалу і стали чекати на підкріплення.

Наслідки події

Створення ЗУНР, за кілька днів – початок вуличних боїв у Львові з польськими підрозділами, війна ЗУНР і Польщі, що хоч і закінчилася зрештою поразкою ЗУНР, проте продемонструвала відвагу і бажання західних українців створити власну правову, демократичну державу всупереч несприятливим геополітичним обставинам.

Історична пам’ять

Добре відома в Західній Україні подія – «Листопадовий чин», щороку відзначається у Львові, існує вулиця з такою назвою, встановлено меморіальні дошки та пам’ятники більшості основних учасників у західноукраїнських містах.

Бій під Мотовилівкою

Дата і місце

18 листопада 1918 р., між селами Солтанівка, Хлібча, Мотовилівка, неподалік міста Васильків (нині райцентр Київської області).

Дійові особи

Авангардом УСС у бою командували сотник Федір Черник (1894–1918; 1916 р. командир кулеметної сотні Легіону УСС, хорунжий, герой бою на горі Лисоня, у серпні 1916 р. у російському полоні, 1917 р. один з організаторів Галицько-Буковинського куреня УСС у Києві, командир кулеметної сотні полку УСС, учасник боїв у січні 1918 р. у Києві проти повсталих більшовиків) та сотник Микола Загаєвич (1892–1918; активний діяч Просвіти, один з організаторів товариства «Січові Стрільці», 1914 р. чотар легіону УСС, 1918 р. сотник армії УНР). Чималу роль відіграли також артилеристи під командуванням кращого артилерійського командира армії УНР Романа Дашкевича (1892–1975; організатор товариства «Січ», з 1915 р. у російському полоні, 1917 р. один з організаторів Галицько-Буковинського куреня УСС у Києві, на початку 1918 р. у складі Запорізького корпусу армії УНР, згодом – Української держави Скоропадського, з вересня 1918 р. знову командир батареї полку УСС, 1919 р. полковник, командир артилерії корпусу УСС, з 1920 р. в еміграції в Австрії, отримав звання генерал-хорунжого армії УНР).

Загоном армії Скоропадського командував підполковник князь Леонід Сергійович Святополк-Мирський (? – після 1943; у листопаді 1917 р. учасник формувания Георгіївського полку, в листопаді – грудні 1918 р. командир 1-ї офіцерської добровольчої дружини в Києві, згодом полковник в армії А. Денікіна, 1920 р. емігрував до Туреччини, 1925 р. мешкав у Болгарії, згодом виїхав до Бразилії, де 1934 р. був начальником 1-ї групи Бразильського сектора Всеросійської фашистської організації, в роки Другої світової війни повернувся до Європи, 1943 р. у чині гауптштурмфюрера командував артбатареєю в складі 1-ї російської національної бригади СС «Дружина» в Білорусії, подальша доля невідома).

Передумови події

13 листопада в Києві відбулось засідання представників українських соціалістичних партій України, на якому було ухвалено рішення про утворення Директорії УНР і початок антигетьманського повстання. 14 листопада члени Директорії прибули до Білої Церкви, яка стала центром повстання, адже там стояв полк УСС (59 старшин, 1187 рядових). Симпатії січовиків та їхнього командування (командира Є. Коновальця, начальника штабу А. Мельника, командира 1-го куреня Р. Сушка) і так радше були на боці Директорії, хоча Скоропадський вів у цей час успішні переговори з галицькими представниками О. Назаруком та В. Шухевичем, обіцяючи ЗУНР допомогу у війні з Польщею. Проте демагогія В. Винниченка переважила – голова Директорії переконав галичан у необхідності приєднатися до повстання. Головною проблемою Директорії була розквартирована в Україні німецька армія, але, скориставшись початком революції в Німеччині, представники Директорії уклали договір із німецькою армією про нейтралітет. 15 листопада на стінах київських будинків з’явились листівки Директорії, які закликали до всенародного антигетьманського повстання. Перші військові дії між гетьманськими військами та Директорією розпочались 16 листопада, коли УСС роззброїли сотню Державної Варти.

Одразу після того, як у Києві стало відомо про події в Білій Церкві, гетьман наказав організувати проти повсталих стрільців каральну експедицію. До складу гетьманського загону під командуванням Л. Святополка-Мирського входили (за найбільш зваженими оцінками учасників бою): 1-ша офіцерська дружина Святополка-Мирського (до 600 багнетів, можливо, цифра перебільшена, Р. Дашкевич згадує про 300 осіб), 1-й дивізіон Лубенського сердюцького кінно-козачого полку (200 шабель), 4-й сердюцький піший полк (до 700 багнетів), один бронепотяг, невідома кількість гармат і кулеметів. З боку січових стрільців на початку бою взяли участь 3-тя сотня полку УСС М. Загаєвича, чота Р. Харамбури зі складу 2-ї сотні О. Думіна (всього 120 піхотинців), кілька артилеристів на конях, 5 кулеметів та імпровізований маленький дерев’яний бронепотяг з гарматою Р. Дашкевича на платформі. У вирішальний момент бою до січовиків приєдналось підкріплення під проводом Р. Сушка – до 500 вояків піхоти та артилеристів (решта 1-го куреня), з 7 кулеметами і ще двом імпровізованим бронепотягами з 3 гарматами.

Типовий бій раннього періоду Громадянської війни, коли сторони малими силами намагалися для ведення подальшого наступу опанувати залізницю, активно використовуючи бронепотяги. Великою помилкою Л. Святополка-Мирського стала недооцінка ворога – в Києві ходили чутки про звичайний селянський бунт, і, ймовірно, ні гетьман, ні князь не чекали зустріти в бою січовиків. Важливим, багато в чому вирішальним моментом бою стала дуель бронепотягів, виграна Дашкевичем, і обстріл ним ворожих стрілецьких лав шрапнеллю.

Хід події

Уночі з 17 на 18 листопада гетьманці прибули на станцію Васильків. Дізнавшись, що сусідня станція Мотовилівка зайнята повсталими, Л. Святополк-Мирський вранці 18 листопада вирішив здобути цю станцію. Свою ударну частину, 1-шу офіцерську дружину, Святополк-Мирський відправив у напрямку Мотовилівки пішим маршем залізницею, супроводивши її бронепотягом. Флангами (ліворуч – лісом, напрямом на село Солтанівка і праворуч – полем, напрямом на село Плісецьке) йшли розділені на дві частини сердюки, до котрих було додано невеличкі офіцерські відділи. Кіннота залишилася в резерві, біля хутора Хлібча. Водночас Ф. Черник на чолі стрілецького авангарду вирішив узяти Васильків, не чекаючи на підкріплення і не знаючи про значну кількість ворогів. На світанку (десь о 7-й годині) стрільці вирушили з Мотовилівки – посередині бронепотяг і на ньому чота Р. Харамбури з Черником і Р. Дашкевичем, праворуч від залізниці полем лісом ішли дві чоти М. Загаєвича, ліворуч, полем, – ще дві чоти з тієї ж сотні під проводом В. Стефанишина. Ймовірно, бій розпочався близько 8-ї години. Офіцери і сердюки обстріляли стрілецький потяг, і Черник наказав своїм роззосередженим частинам повертатися. Під обстрілом з кулеметів та гармати Дашкевича офіцери та сердюки в полі на фланзі, що протистояв Стефанишину, залягли, а бійцям Святополка-Мирського вдалося оточити в лісі та знищити 17 стрільців на чолі з М. Загаєвичем. Щоправда, цей успіх дорого коштував гетьманцям – у тил їм вдарили кулемети С. Козака зі складу тієї ж сотні, завдавши великих втрат. У цей час (близько полудня) був смертельно поранений Ф. Черник, що керував кулеметним вогнем біля потяга. Р. Дашкевич зумів відігнати ворожий бронепотяг, але в такій ситуації стрільцям все одно загрожував розгром: закінчувалися снаряди. Хід бою переламало прибуття двох потягів зі стрільцями та 3 гарматами з боєприпасами. Стрілецька піхота кинулася в бій прямо з вагонів у багнетну атаку, частина артилеристів та візників пішла в бій верхи, а Дашкевич, зарядивши свою гармату, атакував на своєму потязі з флангу сердюків та офіцерів, що залягли в полі. Шрапнель та кулемети буквально викосили фланг гетьманців, а спроба Святополка-Мирського надіслати підкріплення лише призвела до нових жертв. Бронепотяг гетьманців програв дуель, був двічі поцілений і остаточно ретирувався, кинувши свою піхоту, яка почала безладний відступ близько 15 години. Увечері стрільці зайняли Васильків.

Наслідки події

Січові стрільці втратили обох командирів свого авангарду – Ф. Черника і М. Загаєвича і 17 рядових убитими, 22 стрільці було поранено. Втрати військ Скоропадського були значно більшими, проте дані щодо 600 убитих офіцерів і сердюків, можливо, дещо перебільшені. Попри невеликі масштаби бою, дуже важливим був його моральний ефект: Скоропадський втратив шанс придушити повстання Директорії в зародку, що спричинило «ефект доміно» – дух гетьманців різко занепав, на бік повсталих почали одна за одною переходити частини гетьманської армії і приєднуватися отаманські загони, що, за «нейтралітету» німців, зрештою призвело до падіння гетьманату.

Історична пам’ять

19 січня 1919 р. загиблих під Мотовилівкою стрільців урочисто поховали в Києві на Аскольдовій могилі. Проте сьогодні бій під Мотовилівкою – призабута на території Наддніпрянщини подія. У Західній Україні та в діаспорі відома набагато краще, зважаючи на загальну популярність сюжетів, пов’язаних із УСС (ім’ям героя бою Ф. Черника названо вулицю у Львові, кілька куренів «Пласту», бою присвячені стрілецька пісня «Вилітали сизі орли ген у чисте поле», поема Р. Купчинського «Дума про Хведора Черника», низка оповідань). Як трагічна подія перемоги українців над українцями ж Мотовилівка зображена в поезії К. Вагилевича. 2008 р. біля станції Мотовилівка встановлено пам’ятник на честь загиблих у бою січових стрільців, відзначено 90-ту річницю бою.

Акт злуки УНР і ЗУНР

Дата і місце

22 січня 1919 р., Київ, Софійський майдан.

Дійові особи

Голова Директорії Володимир Винниченко, члени Директорії Симон Петлюра (1879–1926; відомий політик, журналіст, критик, один із лідерів УСДРП, 1917 р. генеральний секретар військових справ ЦР, з листопада 1918 р. головний отаман армії УНР, з лютого 1919 р. голова Директорії з диктаторськими повноваженнями, після провалу союзу з Польщею 1920 р. в еміграції, вбитий у Парижі, ймовірно, радянським агентом); Федір Швець (1882–1940; професор – геолог і палеонтолог, член партії есерів, у листопаді 1919 р. емігрував до Чехословаччини, передавши владу Петлюрі); Андрій Макаренко (1886–1963; у часи революції голова профспілки залізничників, після еміграції в листопаді 1919 р. активний діяч низки громадських організацій діаспори); Опанас Андрієвський (1878–1955; адвокат, член партії соціалістів-самостійників, у травні 1919 р. підтримав заколот отамана Оскілка проти Петлюри, виведений зі складу Директорії, після поразки української революції в еміграції). З боку ЗУНР головну роль відіграли Євген Петрушевич (1863–1940; депутат австро-угорського парламенту, з листопада 1918 р. голова УНРади, президент, у червні 1919 р. диктатор ЗУНР, восени 1919 р. емігрував, у 1920–1923 рр. очолював ЗУНР в еміграції); делегацію ЗУНР очолював Лев Бачинський (1872–1930; юрист, депутат австрійського парламенту, один із лідерів РУРП, згодом УРП); Лонгин Цегельський (1875–1950; адвокат, журналіст, письменник, учасник Сокільського та стрілецького руху, 1918 р. державний секретар внутрішніх справ ЗУНР, заступник міністра зовнішніх справ ЗУНР, після 1920 р. активний діяч діаспори); Дмитро Левицький (1877–1942; громадсько-політичний діяч, адвокат, посол УНР, у 1925–1935 рр. голова УНДО, депутат польського сейму, заарештований 1939 р. радянськими спецслужбами, помер на засланні).

Передумови події

Розпад Російської та Австро-Угорської імперій у 1917 та 1918 рр. створив передумови для спроби об’єднання Наддніпрянщини та Західної України – уряди обох з самого початку існування УНР та ЗУНР нерідко висловлювалися в дусі соборності. Переговори делегації ЗУНР з урядом гетьмана Скоропадського завершилися частковим успіхом – гетьман надав західним українцям невелику субсидію і спробував направити за Збруч корпус січових стрільців, який, проте, відмовився іти на батьківщину, адже вже був задіяний у підготовці антигетьманського повстання. Паралельно делегати ЗУНР розпочали переговори з Директорією УНР – під тиском поляків ЗУНР конче потребувала сильного союзника. Цікаво, що Директорія УНР та ЗУНР були створені в один день – 13 листопада 1918 р. 1 грудня 1918 р. у Фастові було укладено «Передвступний договір» про об’єднання, підписаний членами Директорії з одного боку, і посланцями ЗУНР Л. Цегельським та Д. Левицьким – з іншого. 14 грудня 1918 р. гетьман П. Скоропадський зрікся влади, а 19 грудня до Києва урочисто в’їхала Директорія, відновивши УНР. 3 січня 1919 р. на сесії УНРади у Станіславі було прийнято Ухвалу «Про злуку Західноукраїнської Народньої Республіки з Українською Народньою Республікою» в «одну, одноцільну, суверенну Народню Республіку», тобто по суті ратифіковано Фастівську угоду від 1 грудня 1918 р. Про цей факт державний секретар ЗУНР Д. Вітовський негайно повідомив керівництво УНР. На тому ж засіданні УНРади було також обрано делегацію з 65 осіб на чолі з Л. Бачинським. Делегація, складена з представників Галичини, Буковини і Закарпаття, прибула до Києва 16 січня і взяла участь у спільних засіданнях Директорії і Ради народних міністрів УНР. 11 січня 1919 р. газети опублікували офіційне звернення голів усіх гілок влади ЗУНР до Директорії УНР з повідомленням про ратифікацію Західною Україною фастівських домовленостей.

Хід події

22 січня 1919 р. о 12-й годині у Києві на Софійському майдані у святковій обстановці (день оголосили неробочим) відбулася урочиста церемонія злуки. У присутності багатьох тисяч людей Л. Цегельський зачитав Ухвалу УНРади від 3 січня, а священик П. Корсунський (за іншими даними, член Директорії Ф. Швець) оголосив універсал Директорії про те, що «Однині воєдино зливаються століттям одірвані одна від одної частини єдиної України – Західно-Українська Народня Республіка (Галичина, Буковина, Угорська Русь) і Наддніпрянська Велика Україна. Здійснились віковічні мрії, якими жили і за які умирали кращі сини України. Однині є єдина незалежна Українська Народня Республіка. Однині народ Український, визволений могутнім поривом своїх власних сил, має змогу об’єднаними дружніми зусиллями всіх своїх синів будувати нероздільну, самостійну Державу Українську на благо і щастя всього її трудового люду».

Того ж дня в Києві відбувся військовий парад, народні гуляння. 23 січня у Києві почав роботу Конгрес трудового народу України, який одноголосно ратифікував універсал Директорії. 28 січня 1918 р. в універсалі Трудового Конгресу України до українського народу з цього приводу, зокрема, зазначалося: «Вся вища влада на Україні, на час перерви засідань Трудового Конгресу, має належати Директорії, котра доповнюється представником од Наддністрянської України (Галичини, Буковини і Угорської України), акт з’єднання з якою затверджено на першім засіданні Конгресу 24 сього січня». До складу Директорії було введено голову УНРади Євгена Петрушевича. Після об’єднання ЗУНР ставала Західною областю УНР (ЗО УНР). Було вирішено, що Декларацію про злуку мали затвердити Установчі збори, які передбачалося скликати найближчим часом (скликані не були). До того часу ЗО УНР залишалася при власних законодавчих і адміністративно-виконавчих органах влади – УНРаді й Державному Секретаріаті. Було погоджено військове командування на фронтах, запроваджено спільну валюту, створено окреме міністерство для справ ЗО УНР, а також обрано спільну делегацію на Паризьку мирну конференцію.

Наслідки події

Акт багато в чому залишився декларацією про наміри. Йшлося радше про створення конфедеративного об’єднання, обидві частини котрого максимум узгоджували свої військові й зовнішньополітичні дії одне з одним. Інтереси УНР і ЗУНР далеко не завжди збігалися, як показали події того ж 1919 р. Головним ворогом УНР були червоні й Денікін, ЗУНР же – поляки і румуни, які влітку 1919 р. змусили уряд ЗУНР і Українську галицьку армію залишити батьківщину і перебратися на територію УНР, котра сама стрімко скорочувалася під ударами більшовиків. За цих екстремальних умов Петрушевич був проголошений диктатором ЗО УНР, і була навіть спроба передати йому владу в УНР шляхом перевороту, що викликало лють з боку Петлюри. Останньою іскрою стала невдала спроба об’єднаних українських армій зайняти Київ 30–31 серпня 1919 р. – внаслідок пасивних дій галичан місто зрештою вихопили з-під носа УНР білі війська. Після цих подій Петлюра пішов на таємний союз із Польщею коштом поступок – території ЗО УНР. Уряд ЗО УНР розпочав переговори з командуванням генерала А. Денікіна і вже 5 листопада підписав угоду про капітуляцію УГА. 16 листопада 1919 р. С. Петлюра здав полякам тимчасову столицю УНР Кам’янець-Подільський. Наступного дня С. Петлюра підписав перемир’я з Добровольчою армією. Тими ж днями уряд ЗО УНР оголосив про відмову надалі дотримуватися акта про злуку та постанов Трудового Конгресу, а Є. Петрушевич з членами уряду емігрував до Відня. 2 грудня 1919 р. представники УНР і Варшави підписали проект Декларації, згідно з яким Польщі віддавалися Холмщина, Полісся, Підляшшя, Західна Волинь і Східна Галичина. ЗО УНР подала два протести, але діячі УНР їх не брали до уваги. Тоді 20 грудня 1919 р. Є. Петрушевич скликав у Відні засідання уряду ЗУНР, на якому було ухвалено рішення про одностороннє скасування акта злуки.

Історична пам’ять

Вперше річниця злуки була відсвяткована в січні 1939 р. у Закарпатті, згодом відзначалася неодноразово (наприклад, 1990 р. на честь події було створено грандіозний «живий ланцюг» від Києва до Львова, що наочно показав силу поборницьких прагнень українців, менші «ланцюги» створювалися в 2000-х рр.). Добре відома сьогодні в Україні подія, котра відзначається на державному рівні (офіційне свято – День соборності та свободи України, до 2011 р. – День соборності), популярне серед патріотично налаштованих українців Сходу і Заходу, а також діаспори. 2001 р. у Фастові було встановлено вагон, у якому було підписано попередню угоду про злуку, в ньому відкрито музей.

Штурм Перекопу 1920 року

Дата і місце

7–17 листопада 1920 р., Перекопський перешийок, Тюп-Джанкойський, Таганаський півострів, Литовський півострів, село Ішунь Красноперекопського району, береги Сиваша і озера Красне; білі частини, що відступали, переслідувалися в напрямку міста Джанкой, далі на Феодосію, Ялту, Керч, Євпаторію.

Дійові особи

Південним фронтом червоних з 27 вересня 1920 р. командував талановитий військовий організатор-самоук Михайло Васильович Фрунзе (1885–1925; з 1904 р. займався революційною діяльністю і терором, у 1907–1914 рр. на каторзі, в жовтні 1917 р. брав участь у боях у Москві, в липні 1919 р. успішно командував Східним фронтом проти Колчака, в серпні 1920 р. командувач Туркестанського фронту, 1921 р. керував придушенням махновщини і партизанського руху на підтримку УНР, 1925 р. голова Реввійськради та нарком військових і морських справ СРСР, провів військову реформу в 1924–1925 рр., загадково помер під час операції).

Основними «військовими спеціалістами» у Фрунзе були: командувач 6-ї армії Август Янович Корк (1887–1937; підполковник російської армії, на службі у червоних з червня 1917 р., 1918 – на початку 1919 р. на штабній роботі, в червні 1919 р. заступник командувача 7-ї армії, керував обороною Петрограда від білих військ М. Юденича, в серпні–жовтні 1920 р. командувач 15-ї армії Західного фронту, успішно воював з поляками, махновцями, у 1935–1937 рр. на чолі Військової академії імені Фрунзе, командарм 2-го рангу, розстріляний за «справою Тухачевського», 1957 р. реабілітований); Василь Костянтинович Блюхер (1890–1938; герой Першої світової війни, 1-й кавалер ордена Червоного Прапора, командир 30-ї дивізії Східного фронту, 1921 р. головнокомандувач військ буферної Далекосхідної республіки, в 1924–1927 рр. головний військовий радник Чан Кайші, 1935 р. маршал, 1937 р. брав участь у судовому процесі над «групою Тухачевського», 1938 р. не надто вдало керував військами в ході конфлікту з Японією на озері Хасан, знятий з посади, того ж року заарештований за звинуваченням у зраді, вбитий у в’язниці). Ударною силою червоного наступу, 2-ю Кінною армією, командував донський козак Пилип Кузьмич Миронов (1872–1921; герой Російсько-японської війни, відчайдушний командир кінних рейдових груп, здобув звання підосавула і дворянство, з 1917 р. у Червоній армії, командувач кінного корпусу, з 6 вересня до 6 грудня 1920 р. – сформованої ним 2-ї Кінної армії, різко сперечався з Л. Троцьким щодо розкозачування, мав популярність на Дону, 1921 р. заарештований і вбитий у в’язниці). Махновською Кримською групою командував С. Каретников (1893–1920; один із головних заступників Н. Махна, по-зрадницькому розстріляний у листопаді 1920 р. червоними в Мелітополі); кулеметним полком махновців – Х. Кожин (? – після 1921; один із кращих тактиків махновського руху, відіграв помітну роль у перемогах над військами А. Денікіна і П. Врангеля, ймовірно, загинув у бою з червоними влітку 1921 р.).

Білими силами в Криму командував генерал-лейтенант барон Петро Миколайович Врангель (1878–1928; відзначився в Російсько-японській війні, за Першу світову війну з ротмістра став генерал-майором, у білій армії з 1918 р., уславився боями на Північному Кавказі та Кубані, взяттям Царицина 1919 р., 3 квітня 1920 р. обраний Головою білих сил на півдні Росії і головнокомандувачем, провів низку реформ, після поразки вивіз рештки армії і біженців з Криму, з 1920 р. в еміграції). Власне обороною Криму керував генерал від інфантерії Олександр Павлович Кутєпов (1882–1930; у Білому русі з самого його зародження, 1918 р. командував Корніловським полком, дивізією, 1919 р. – корпусом, брав Харків, відзначився в боях під Орлом, головний помічник П. Врангеля 1920 р., після евакуації з Криму в 1928–1930 рр. голова Російського загальновійськового союзу, організатор низки терактів у СРСР проти органів влади, загинув під час спроби викрадення більшовицькими агентами). Резервами в тилу головних білих позицій командували генерал-лейтенант Михайло Архипович Фостіков (1886–1966; з 1918 р. у Білому русі, відзначився в боях на Північному Кавказі та Кубані, з 1919 р. генерал-майор і командир 2-ї Кубанської козачої дивізії, герой боїв під Царицином, Харковом, Донецьком, 1920 р. партизанив на Кавказі, вивіз рештки дивізії до Криму, після 1920 р. в еміграції) та один із кращих кавалерійських командирів білої армії за увесь час її існування генерал-лейтенант Іван Гаврилович Барбович (1874–1947; учасник Російсько-японської та Першої світової воєн, у Білому русі з 1919 р., командир кінної бригади, корпусу, неодноразово разом із генералом Я. Слащовим рятував Крим від захоплення червоними 1920 р., прикривав відхід армії П. Врангеля в Крим восени того ж року, після поразки в еміграції).

Передумови події

У жовтні 1920 р. армія П. Врангеля зазнала остаточної поразки в боях під Каховкою та на Донбасі, її поріділі частини відійшли в Крим, де закріпилися за лініями укріплень. Водночас перед червоним командуванням стояло непросте завдання: не допустити ще однієї важкої зимівлі для своїх частин і перепочинку для білих. Ці обставини, а також укладення миру Радянської Росії з Польщею призвели до ухвалення плану рішучого штурму Перекопсько-Чонгарських позицій силами Південного фронту М. Фрунзе (у складі 1-ї та 2-ї Кінних армій, 4-ї, 6-ї та 13-ї армій, а також Кримської групи махновців – усього, за радянськими даними, 146,4 тис. піхоти, 40,2 тис. кінноти; 985 гармат, 4435 кулеметів, 57 панцерних автомобілів, 17 бронепотягів і 45 літаків). Пізньої осені 1920 р. Махновські частини, кинуті в бій за домовленістю «батька» з більшовиками, налічували, за різними даними, від 6 до 10 тис. вояків піхоти і кінноти, а також кулеметний полк (до 500 кулеметних тачанок).

Червоним протистояла чисельно слабка біла армія П. Врангеля і О. Кутєпова, що налічувала 22–23 тис. піхотинців, 10–12 тис. кінноти, близько 200 гармат, до 750 кулеметів, 45 танків та панцерних автомобілів, 14 бронепотягів та 42 літаки. Радянські мемуаристи та історики зробили все, аби змалювати Перекопські та Чонгарські укріплення як надпотужні, оснащені за останім словом тогочасної військової науки та техніки фортифікаційні споруди з мінами, дотами тощо. Насправді бетоновані бліндажі, важкі гарматні батареї існували в невеликій кількості на Чонгарських позиціях, де було до 3 ліній окопів та колючого дроту; на Турецькому валу, що перерізав Перекопський перешийок, були дерев’яно-земляні бліндажі, окопи, те саме стосується Ішунських позицій – другої лінії білої оборони за 20–25 км на південь від Турецького валу (не обшиті дефіцитними в Криму дошками 5–6 ліній окопів, колючий дріт). Найслабшою була лінія оборони на Литовському півострові – одна лінія окопів з колючим дротом. Врангель не надто розраховував на кінцеву перемогу – рештки Чорноморського флоту, що підтримували оборонців Криму своїм вогнем, були готові розпочати евакуацію армії та десятків тисяч біженців. Але для їхнього порятунку потрібен був час.

Хід події

Уночі з 7 на 8 листопада 15-та, 52-га стрілецькі дивизії, 153-тя стрілецька та бригада 51-ї дивізії, а також частина махновців почали переправу через Сиваш, дочекавшись низької води. Багнисте мілководдя не зупинило червоних – пройшовши 8 км, вони вийшли на північ Литовського півострова, відкинули кубанців Фостікова і почали закріплюватися на здобутому плацдармі, незабаром розширивши його майже на весь півострів. Частини 15-ї та 52-ї дивізій вишли на Перекопський перешийок з півдня і рушили на Ішунські позиції. У випадку їхнього успіху білі частини на Турецькому валу були б оточені. Проте шалені багнетні атаки білих 13-ї, 34-ї та Дроздовської піхотних дивізій відкинули червону піхоту назад на Литовський півострів, де до ночі 8 листопада йшли бої. Тим часом три вперті атаки головних сил 5–1 дивізії Блюхера на Турецький вал принесли майбутньому маршалу СРСР самі лише розчарування, а його бійцям – величезні втрати. Ситуація для М. Фрунзе ускладнилася ще й тим, що білі кораблі та важка артилерія П. Врангеля зривали спроби атаки його 9-ї дивізії через Сиваш на Чонгарські позиції та по довгій Арабатській стрілці.

Радянський командувач кинув у бій мобільні резерви – кінноту (в якій червоні мали колосальну чисельну перевагу). На Литовський півострів було переправлено дві кавдивізії 2-ї Кінної армії П. Миронова, підкріплені Кримською групою С. Каретникова (до 3 тис.) та кулеметним полком Х. Кожина, котрі 9 листопада потіснили ворога. Тим часом нічний штурм Турецького валу перед світанком 9 листопада приніс В. Блюхеру перемогу над незламними дроздовцями – ті відступили на Ішунські позиції, де почалися запеклі бої (тривали до 11 листопада). Настав час Врангеля робити «хід конем» – 10 листопада в бій пішов корпус І. Барбовича (4,5 тис. кінноти), підтриманий дроздовцями. І. Барбовичу вдалося майже неможливе – знову відтіснити червоних на Литовський півострів, зайшовши у фланг В. Блюхеру, котрий вгризався в Ішунські позиції. У цей ледь не вирішальний момент всієї битви козаків білого генерала зупинили козаки 2-ї Кінної та махновці, котрі кулеметним вогнем винищили за короткий час цілі сотні білих вершників.

Уночі проти 11 листопада 30-та стрілецька дивізія Південного фронту почала штурм Чонгарських позицій, узявши їх протягом доби. Увесь день 11 листопада кращі білі полки – корніловці, марковці, дроздовці – атакували червоних на останньому рубежі оборони Криму – Ішунських позиціях, але надвечір були змушені розпочати ар’єргардні бої й відступити, їх відхід прикривала кіннота. Війська Фрунзе загубили супротивника в степовому Криму – білі зуміли відірватися від своїх переслідувачів на два переходи. Уночі проти 12 листопада війська Врангеля почали відхід до портів, де вищезгаданий виграш у часі дав їм змогу провести успішну евакуацію. Останній бій стався вдень 12 листопада неподалік Джанкоя.

Наслідки події

Втрати білих частин були чималими – кілька тисяч осіб убитими і полоненими втратили оборонці Перекопу, Литовського півострова, Ішунських позицій, полягла значна частина корпусу І. Барбовича, якась кількість білих бійців була взята в полон. За зізнанням М. Фрунзе, втрати його частин в операції становили до 10 тис., високими були втрати махновців (решту яких, крім кількох сотень дивом уцілілих, винищили колишні союзники наприкінці листопада того ж року). Внаслідок грамотно проведеної Врангелем евакуації з Криму було вивезено і врятовано 145 693 осіб вояків і цивільних. Перестав існувати останній великий бастіон організованого Білого руху на території колишньої Російської імперії. Кримом прокотилася чи не найбільша хвиля масового червоного терору, жертвами котрого стали десятки чи навіть сотні тисяч людей.

Історична пам’ять

Надзвичайно відома за радянських часів подія, на честь якої в СРСР називали дивізії та вулиці, випускали марки, а її закінчення стали вважати закінченням Громадянської війни (попри ще більш ніж рік завзятої боротьби більшовиків із власним народом на Тамбовщині, Україні, на Далекому Сході, у Сибіру та Кронштадті). Для сьогоднішніх прихильників лівих поглядів на території колишнього СРСР – як і раніше, остаточний тріумф радянського ладу та трудового народу, для правих – подвиг героїв Білого руху, що дав змогу врятувати величезну кількість невинних життів. Оригінальний варіант «альтернативної історії та географії» події містить відомий роман В. Аксьонова «Острів Крим» (1979). У сучасній Україні подія достатньо відома завдяки підручникам та публіцистиці.

Початок першої п’ятирічки в УСРР

Дата і місце

1 жовтня 1928 р., УСРР, обговорювався на XVI конференції ВКП(б) у квітні, затверджений у травні 1929 р. на V з’їзді Рад у Москві.

Дійові особи

Генеральний секретар ЦК ВКП(б) Йосип Сталін, Гліб Кржижановський (1872–1959; соратник Леніна, один з авторів плану ГОЕЛРО, у 1921–1923, 1925–1930 рр. на чолі Держплану, один з головних авторів п’ятирічки, в 1929–1939 рр. віце-президент АН СРСР), Валеріан Куйбишев (1888–1935; у 1926–1930 рр. голова Вищої ради народного господарства, у 1930–1934 рр. на чолі Держплану, у 1927–1935 рр. член політбюро ЦК ВКП(б), один з авторів плану ГОЕЛРО і п’ятирічних планів, відданий сталініст), Станіслав Струмілін (1877–1974; видатний радянський економіст, викладач), перший секретар ЦК КП(б)У Станіслав Косіор, голова Раднаркому УСРР Влас Чубар.

Передумови події

У 1920-х рр. радянська економіка переживала підйом, пов’язаний із розвитком непу. 1926 р. було висунуто гасло «догнати і перегнати капіталістичний світ» за темпами розвитку промисловості, що мало на меті посилення обороноздатності країни у суцільному «ворожому оточенні». 1927 р. на XV з’їзді партії було ухвалено курс на створення достатньо гармонійного перспективного п’ятирічного плану, що передбачав пропорційний розвиток важкої, легкої промисловості і сільського господарства. Проте успіхи капіталізму, навіть почасти регульованого державою, не могли не тривожити частину радянських лідерів, які виступали за повну концентрацію влади над економікою країни в одних руках і побудову «планової», «безкризової» економіки. Головним прихильником збереження непівських принципів у цей час виступив Микола Бухарін, головним супротивником і прихильником негайної індустріалізації – Лев Троцький. Після розгрому троцькістів і усунення Троцького від влади 1927 р. Сталін, котрий раніше стояв на позиціях, близьких до бухарінських, радикально змінив свою точку зору. Перехід до форсованої індустріалізації відбувався в умовах жорстокої боротьби за владу між «групою Сталіна» та «групою Бухаріна» («правою опозицією»). Перемога першої, зняття Бухаріна і його прихильників 1929 р. з ключових постів означала кінець непу в промисловості.

Хід події

Новий господарський рік почався 1 жовтня 1928 р., проте розробка першого в історії СРСР п’ятирічного плану (який мав прийти на зміну річним контрольним цифрам) тривала. Було створено два проекти (відправний і оптимальний), перший з яких ґрунтувався на постановах XV з’їзду, а другий (його авторами були діячі зі сталінського оточення) передбачав різке зростання капіталовкладень у важку промисловість. План, на відміну від наступних, спочатку ґрунтувавcя на принципах непу, що передбачали госпрозрахунок і т. ін. План було затверджено (в його «оптимальному» варіанті) на V з’їзді Рад у травні 1929 р. Особливості п’ятирічного плану для УСРР полягали в особливому місці республіки в сталінській індустріалізації: УСРР отримала понад 20 % капіталовкладень, тут почала формуватися нова промислова база СРСР, перш за все на основі важкої промисловості сходу і почасти півдня республіки. З 35 головних новобудов і масштабних реконструкцій підприємств по СРСР в роки першої п’ятирічки 12 розташовувалися в Україні (такі проекти ГОЕЛРО, як Дніпрогес, а також потужні новобудови 1930–1931 рр. – ХТЗ, Запоріжсталь, Криворіжсталь, Азовсталь). Водночас будівництво в Україні не означало занепаду старої металургійної бази країни на Уралі – з 1930 р. там побудовано кілька потужних підприємств. Спочатку п’ятирічка не передбачала прискореної колективізації, надфорсованих темпів промислового розвитку. Проте в ході її виконання успіхи першого року призвели до «запаморочення» радянського керівництва і особисто Сталіна, який почав підганяти економіку директивами. Гасло «п’ятирічка за 4 роки», ударницький рух, «корінний перелом» у справі колективізації – все це призвело до вкрай неоднозначних наслідків першого в історії СРСР п’ятирічного плану, який було оголошено виконаним 1933 р.

Наслідки події

Під час виконання п’ятирічки виникла паливна і транспортна криза, велика нестача металів. Попри гучні заяви керівництва, план повністю виконаний не був. Проте успіхи не могли не вражати – в СРСР було збудовано близько 1,5 тис. нових промислових підприємств, у тому числі близько 400 в Україні, де також запрацював Дніпрогес та низка менших електростанцій, з конвеєра ХТЗ зійшов перший трактор, з’явилося комбайнове та гірниче машинобудування, налаштовувались перші черги металургійних заводів-гігантів, що запрацюють на повну потужність протягом наступної п’ятирічки. Будівництво нових заводів вивело Україну на рівень великих індустріальних країн Європи, внаслідок чого її промисловий потенціал 1940 р. у сім разів перевищував показник 1913 р. Проте виконання першої п’ятирічки відбувалося коштом власного населення, одночасна суцільна колективізація і перекачування коштів з пограбованого державою села в промисловість викликали в СРСР та Україні тривале та різке зниження життєвого стандарту абсолютної більшості громадян країни. Цю тенденцію було почасти подолано в наступні роки, але життєвий стандарт у СРСР порівняно з країнами Заходу залишався навдивовижу низьким. Загалом протягом першої п’ятирічки була створена радянська економічна система з усією своєю позитивною і негативною специфікою в такій формі, у якій вона зберегалася до розпаду СРСР.

Історична пам’ять

Оспівана в СРСР та добре відома сьогодні в Україні подія, далекосяжні наслідки якої дотепер важливі для життя багатьох наших громадян. Відзначена в сотнях художніх творів, пам’ятників, святкувань радянської доби, але найбільш вражаючим пам’ятником тій епосі є сотні мертвих або перепрофільованих підприємств сучасної України – свідків важкої «промислової весни» могутньої імперії, що навіки канула в Лету.

Перший Великий збір і заснування ОУН

Дата і місце

29 січня – 3 лютого 1929 р., Відень.

Дійові особи

Євген Коновалець (1891–1938; полковник і один із провідних лідерів «наддніпрянських» січових стрільців, відзначився в бойових діях 1918–1919 рр., 1921 р. очолив УВО, з 1927 р. на чолі Проводу українських націоналістів, з 1929 р. на чолі ОУН, співпрацював з кількома європейськими спецслужбами, зокрема литовською і німецькою, творець агентурної сітки ОУН, убитий у Роттердамі радянським агентом П. Судоплатовим); Микола Сціборський (1898–1941; головний ідеолог ОУН, талановитий публіцист, автор теорії «солідаризму» і корпоративного державного устрою, заступник Є. Коновальця, з 1940 р. в ОУН(М), убитий 1941 р.); Володимир Мартинець (1899–1960; здібний публіцист, член Верховної команди УВО в 1927–1933 рр., секретар і член Проводу українських націоналістів, головний редактор часописів «Розбудова Нації» і «Сурма», потім – «Українського слова»); Дмитро Андрієвський (1892–1976; східняк, інженер, прихильник УНР, в ОУН керував питаннями зовнішньої політики, публіцист); Дмитро Демчук (1895–1963; сотник армії УНР, провідний діяч Легії Українських Націоналістів, обраний до складу Проводу українських націоналістів, фінансовий референт ПУНу, в 1945–1955 рр. в’язень радянських таборів); Юліан Вассіян (1894–1953; публіцист, філософ, один з ідеологів ОУН); Микола Капустянський (1879–1969; східняк, ветеран Російсько-японської і Першої світової воєн, офіцер царської армії, згодом армії гетьманату та генерал-хорунжий армії Директорії, один із лідерів УВО, керував підготовкою вояків ОУН, після 1940 р. на боці ОУН(М)); головним суддею ОУН обрано Макара Кушніра (1890–1951; східняк, політичний діяч і журналіст, дипломат, організатор пропагандистської роботи); головою Проводу ОУН на західноукраїнських землях було призначено Зенона Пеленського (1902–1979; видавець, політичний референат ОУН, співзасновник УГВР, у 1955–1967 рр. член редакції «Радіо Свобода»); його помічником призначено Степана Ленкавського (1904–1977; один із головних ідеологів ОУН, з 1941 р. референт пропаганди ОУН(Б), автор «Десяти заповідей українського націоналіста»); 1930 р. Крайовий провід очолив Юліан Головінський (1894–1930; офіцер УГА, активний член і один із лідерів УВО, вбитий польськими поліцейськими).

Також значне місце посідали Роман Сушко (1894–1944; ветеран УСС, відіграв важливу роль у перемозі Директорії наприкінці 1918 р., двічі був комендантом УВО, вбитий агентом НКВС 1944 р.); Омелян Сеник (1891–1941; один із провідних діячів УВО, член Проводу ОУН, питання про його відставку за звинуваченням у зраді стало приводом для розколу ОУН 1940 р., убитий 1941 р., можливо, радянськими агентами чи членами ОУН(Б)); Ріхард Ярий (1898–1969; один із головних військових помічників Є. Коновальця, вкрай спірна постать – агент абверу, а може, і радянських спецслужб).

Передумови події

Створення ОУН відбулося в час, коли перспективи української справи в еміграції виглядали малообнадійливими. На українських землях під владою Чехословаччини, Польщі та Румунії українські суспільно-політичні і громадські організації у переважній більшості, за винятком Української військової організації (УВО), схилялися до легальної діяльності на засадах парламентаризму, що нерідко набувало форм фактичної співпраці з чужими режимами на українських землях. У радянській Україні будь-які спроби антибільшовицької національної діяльності жорстоко придушувалися.

Не було згоди і в емігрантському середовищі українства. Провалювалися одна за одною спроби об’єднання еміграції, представленої симпатиками УНР, гетьманату, анархістськими колами. Як показали дискусії під час організації в червні – вересні 1926 р. Українського національно-політичного об’єднання за кордоном (УНПО), розбіжності в поглядах були занадто великі. 1925 р. у Чехії М. Сціборський створив Легію українських націоналістів (ЛУН), її лідер закликав до «активної боротьби з окупантами – Москвою, Польщею, Румунією», для чого він спробував об’єднати радикальну студентську молодь і емігрантів-гетьманців. До складу Легії увійшов навіть нечисленний Союз українських фашистів на чолі з Леонідом Костарівим та Петром Кожевниковим (згодом вони стануть співзасновниками ОУН, але невдовзі будуть виключені з неї через шпигунство на користь Німеччини та Італії). Проте ядром майбутньої організації стала Українська військова організація на чолі з харизматичним Євгеном Коновальцем. Близькими за ідейними постулатами до Легії та УВО були студентські групи (Група студентської національної молоді на чолі з В. Мартинцем та Ю. Вассияном, а також братом Є. Коновальця Мироном, Союз української націоналістичної молоді на чолі з С. Охримовичем, С. Ленкавським та Б. Кравцівим). 1927 р. у Берліні відбулася Перша конференція українських націоналістів, учасники якої поставили перед собою завдання консолідувати українські сили в еміграції й Україні. На конференції було ухвалено рішення про створення Проводу Українських Націоналістів (ПУН) для координації діяльності націоналістичних організацій. Було також засновано офіційне видання ПУН журнал «Розбудова нації». У квітні 1928 р. в Празі відбулася Друга конференція українських націоналістів, на якій було ухвалено рішення про проведення в наступному році Конгресу українських націоналістів.

Хід події

28 січня – 3 лютого 1929 р. у Відні відбувся І Конгрес, або І Великий збір ОУН. У його роботі взяли участь 30 делегатів і гостей. Серед них від ЛУН було 10, від Української військової організації (УВО) – 5, від Групи української національної молоді – 3 і від Союзу української націоналістичної молоді – 2 делегати.

Збір ухвалив низку постанов про створення та устрій ОУН, її мету і завдання, обрав керівні органи. Очолив провід ОУН Є. Коновалець, його заступником став М. Сціборський, секретарем – В. Мартинець. Членами ПУН були обрані: Д. Андрієвський, Д. Демчук, Ю. Вассиян, М. Капустянський, П. Кожевников, Л. Костарів. Головним суддею ОУН став М. Кушнір, головним контролером – Я. Моралевич. Через деякий час Л. Костарів і П. Кожевников були виведені зі складу ПУН і виключені з членів ОУН. На захист Кожевникова раптово виступив Д. Донцов, що стало однією з причин його фактичного відходу від ОУН, хоч організаційно він ніколи не був пов’язаний з нею. У складі проводу створювались референтури: організаційна, політична, військова, ідеологічна, пропаганди, зв’язку, фінансів, секретаріат. Великий збір заявив, що ОУН не буде обмежувати свою діяльність якоюсь конкретною територією, а прагнутиме опанувати всі українські терени та ті землі, де мешкають українці. ОУН проголошувала, що вестиме «політику всеукраїнського державництва» і протистоятиме всім партійним і класовим угрупованням українства. У постановах Великого збору український націоналізм охарактеризовано як духовний і політичний рух, а українську націю як «вихідне заложення кожної чинності та цільове призначення кожного прямування українського націоналізму». І Великий збір заклав основи організаційно-територіального поділу ОУН як в Україні (ЗУЗ), так і за її межами. На рідних землях територіальна структура ОУН складалася з країв і округ, в еміграції – з теренів і держав, які ділилися на відділи.

Наслідки події

Утворення ОУН стало помітним кроком на шляху становлення українського націоналістичного руху XX ст. Водночас схильність багатьох засновників організації до тоталітарних ідеологій, «вождизму» пізніше дасться взнаки як самій організації, так і її симпатикам, героям і жертвам.

Історична пам’ять

Добре відома в Україні подія (відображена в публіцистиці, художній літературі, засновникам ОУН встановлено кілька пам’ятників у західних областях України. Водночас сприйняття ОУН у різних частинах України і тим більше в сучасній Росії дуже відрізняється – від палкого захоплення до ненависті й демонізації, що провокує конфлікти й сьогодні.

Початок масової колективізації і «розкуркулення» в Україні

Дата і місце

Кінець 1929–1930 рр., вся територія УСРР.

Дійові особи

Відповідальність несе особисто Йосип Віссаріонович Сталін. Відповідальним за колективізацію був призначений нарком землеробства СРСР Яків Аркадійович Яковлєв (Епштейн, 1896–1938 рр., у 1920-х рр. на різних партійних посадах в Україні, один з організаторів УСРР, активний борець із релігією, член ЦК ВКП(б), у 1929–1934 рр. нарком землеробства СРСР, очолював комісію Політбюро ЦК ВКП(б) з питань колективізації, що розробила її графік, репресований).

В Україні політику здійснювали перший секретар ЦК КПУ Станіслав Косіор (1889–1939; один з організаторів КП(б)У, у 1928–1938 рр. перший секретар ЦК КП(б)У, один із головних організаторів голодомору і репресій в Україні, репресований), Влас Чубар (1891–1939; з 1920 р. голова Української ради народного господарства, у 1923–1932 рр. голова Ради народних комісарів УСРР, один із головних організаторів голодомору і репресій в Україні, з 1932 р. заступник голови Раднаркому СРСР, 1937 р. нарком фінансів СРСР, репресований), безпосередньою організацією репресивних заходів проти «куркульства» займався Всеволод Балицький (1892–1937; у 1923–1931 рр. голова ДПУ УСРР і одночасно повпред ОДПУ СРСР, у 1924–1930 рр. нарком внутрішніх справ УСРР, один із головних організаторів масових репресій і голодомору в Україні, розстріляний у ході сталінських чисток).

Передумови події

Після провалу спроб примусової колективізації (коли масово провадилося і розкуркулення з розподілом вилучених земель або створення на їх основі радгоспів) у часи військового комунізму більшовицька влада зробила перерву в цій нелегкій справі. У 1920-х рр. точилися гострі дискусії щодо термінів, форм та методів колективізації сільського господарства в СРСР. Після початку згортання непу внаслідок гострої кризи хлібозаготівель та початку розгрому політичної опозиції Сталіним ситуація змінилася. 7 листопада 1929 р. у газеті «Правда» була опублікована стаття Сталіна «Рік Великого перелому», в якій 1929 р. було оголошено роком «корінного перелому в розвитку нашого землеробства». Ця стаття визнана більшістю істориків відправним моментом «суцільної колективизації». Виступаючи на конференції аграрників-марксистів 27 грудня 1929 р., Сталін заявив про те, що необхідним для сільського господарства заходом є масове розкуркулення та створення великих колективних господарств – колгоспів і радгоспів.

Хід події

Листопадовий (1929) пленум ЦК ВКП(б) Ухвалив постанову «Про підсумки і подальші завдання колгоспного будівництва», в якому було поставлено завдання в основному завершити колективізацію до кінця п’ятирічки (1932 р.). Було ухвалено рішення направити в колгоспи на постійну роботу 25 тис. міських робітників для керівництва новоствореними колгоспами і радгоспами (фактично їх кількість згодом зросла до 73 тис.) 30 січня 1930 р. було ухвалено постанову ЦК ВКП(б) «Про заходи щодо ліквідації куркульських господарств у районах суцільної колективізації» (куди входила і Україна), що поділило куркулів на три категорії і допускало для першої, що найбільш активно протидіяла колективізації, не лише виселення до Сибіру, але й розстріл. Виселенню у віддалені місця з конфіскацією майна підлягали куркулі другої категорії і навіть так звані «підкуркульники», тобто середняки і бідняки, що не підтримували колгоспів (у результаті в окремих селах частка розкуркулених сягнула 15 і більше відсотків). Виселених на спецпоселення, як правило, кидали напризволяще без будь-якої допомоги. Куркулі, віднесені до третьої категорії, як правило, переселялися всередині області або краю.

1 лютого 1930 р. РНК СРСР і ЦВК СРСР видали постанову «Про заходи щодо зміцнення соціалістичного перевлаштування сільського господарства в районах суцільної колективізації і щодо боротьби з куркульством», яка скасовувала право на оренду землі і використання найманої праці в одноосібних селянських господарствах. 4 лютого 1930 р. була видана секретна інструкція Президії ЦВК СРСР «Про виселення і розселення куркульських господарств», і згідно з наказом ОДПУ № 44. 21 від 6 лютого 1930 р. почалася операція з «вилучення» 60 тис. куркулів «першої категорії». Нарешті спільною постановою РНК СРСР № 90 і ЦВК СРСР № 40 від 13 листопада 1930 р. «Про недопущення куркулів і позбавленців у кооперацію» було заборонено будь-яку кооперацію, включаючи членство в колгоспах, для осіб, що мають статус куркуля. Для проведення розкуркулення залучалися «соціально близькі бідняки», зацікавлені в розподілі майна розкуркулених.

Наслідки події

У березні 1930 р. досягнутий такими заходами рівень колективізації був оголошений як 50 % по країні. Безліч колгоспів розвалювалися відразу ж після створення, призводячи до масової загибелі худоби. Небажання вступати в колгоспи також спричиняло масовий забій худоби, приховування зерна, скорочення посівів. Постачання продовольства в міста катастрофічно впало. Насильницькі хлібозаготівлі, що супроводжувалися масовими арештами і розоренням господарств, призвели до небаченої з 1921 р. хвилі виступів селян. У 1930 р. в СРСР було зареєстровано 1642 масових селянських виступи, в яких взяли участь до 800 тис. осіб. В Україні в цей час хвилюваннями була охоплена більш ніж тисяча населених пунктів. Відділ центральної реєстратури ОДПУ у довідці про виселення куркулів з початку 1930 р. до 30 вересня 1931 р. визначав число «спецпереселенців» – 517 665 сімей, 2 437 062 особи, з них з України вивезено не менш ніж 100 тис. родин (до 600 тис. осіб), виселено в рамках республіки ще 100 тис. родин. Результатом стала дезорганізація сільськогосподарського виробництва в республіці та країні. У березні 1930 р. Сталін був змушений опублікувати програмну статтю «Запаморочення від успіхів», у якій засуджулося порушення принципу добровільності при вступі до колгоспів і пояснювалося, що «ліві загини» допускаються місцевими керівниками. На місця була направлена урядова директива про пом’якшення курсу на колективізацію. Але ці «засудження перегинів» були лише ширмою пропаганди.

Історична пам’ять

Чудово відома на всьому колишньому пострадянському просторі трагічна подія, котра зачепила мільйони людей і, зокрема, назавжди змінила обличчя українського села. Жертвам колективізації та розкуркулення встановлено низку пам’ятних знаків, річниці події супроводжуються гострими дискусіями в ЗМІ, Інтернеті з представниками сталіністського напрямку в громадській думці України.

Процес СВУ

Дата і місце

9 березня – 19 квітня 1930 р., оперний театр Харкова, Україна.

Дійові особи

Процес курирував голова ДПУ УСРР Всеволод Балицький, головував на суді Антон Приходько (1891–1938; у 1922–1926 рр. повноважний представник УСРР у Москві, згодом у Празі, генеральний прокурор УСРР, 1934 р. заарештований, 1938 р. розстріляний); найпомітнішою особою серед «громадських обвинувачувачів» був Панас Любченко (1897–1937; колишній член УПСР, згодом УКП, у 1927–1934 рр. секретар ЦК КП(б)У, з 1933 р. перший заступник голови Раднаркому УСРР, з 1934 р. голова Раднаркому УСРР, з 1934 р. член Політбюро ЦК КПУ, один із головних організаторів голодомору, покінчив життя самогубством перед арештом органами ДПУ).

На лаві підсудних опинилися 45 осіб, серед них варто виділити академіка Сергія Єфремова, Володимира Чехівського (1876–1937; член УСДРП, у 1918–1919 рр. прем’єр-міністр і міністр закордонних справ УНР, 1921 р. один із засновників УАПЦ, християнський соціаліст, розстріляний), Андрія Ніковського (1885–1942; був членом ТУП і згодом УПСФ, редактор газети «Нова рада», 1918 р. голова УНС, 1920 р. міністр закордонних справ в емігрантському уряді УНР, 1923 р. повернувся в Україну, після справи СВУ звільнений 1938 р., помер у Ленінграді під час блокади), видатних істориків Йосипа Гермайзе (1892–1958; був членом УСДРП, професор Київського інституту народної освіти, помер у таборах) та Михайла Слабченка (1882–1952; академік ВУАН, професор Одеського інституту народної освіти, спеціаліст з української ранньомодерної історії, після поцесу СВУ ще кілька разів репресований, помер у злиднях), письменницю Людмилу Старицьку-Черняхівську (1868–1941; поетеса, драматург, перекладач, активна учасниця жіночого руху, відповідно донька і племінниця двох українських класиків – М. Старицького та М. Лисенка, померла на засланні), ключовим звинувачуваним був також Микола Павлушков (1902–1935; племінник С. Єфремова, студент Київського інституту народної освіти, призначений слідством на роль керівника Спілки української молоді, видав органам щоденник дядька, каявся і визнавав провину, відправлений на Соловки, 1937 р. розстріляний).

Передумови події

У ході побудови сталінського соціалізму, що передбачав «культурну революцію», чистки старої інтелігенції набули постійного характеру. Згортання українізації, тотальний наступ на село – все це слід було якось пояснювати масам, для чого було обрано найпростіший спосіб – шпигуноманію. Наприкінці 1920-х – на початку 1930-х рр. ДПУ УСРР та СРСР сфабрикували низку справ проти «ворогів народу» («шахтинська справа» 1928 р., «справа Промпартії» 1930 р.). Головною метою показових процесів була демонстрація небезпеки, яку становлять колишні політики та «специ», «пов’язані з політичними центрами на еміграції або іноземними розвідками» тощо. У липні 1929 р. ДПУ УСРР провело низку арештів і допитів. На вкрай хиткому юридичному ґрунті було сфабриковано справу про підпільні організації «Спілка визволення України» та «Спілка української молоді». Членам організацій приписувалася підготовка до заколоту з метою проголошення незалежної УНР та ліквідації завоювань соціалізму, співпраця з «петлюрівськими центрами на еміграції» та польською розвідкою, підготовка терактів проти радянських керівників тощо.

Хід події

На лаві підсудних опинилися 2 доктори – члени ВУАН, 15 професорів вишів, 2 студенти, 1 директор середньої школи, 10 учителів, 1 теолог і 1 священик УАПЦ, 3 письменники, 5 редакторів, 2 кооператори, 2 юристи і 1 бібліотекар. 15 підсудних були співробітниками ВУАН. Більшість підсудних (31 особа) були колись членами українських політичних партій (15 – УПСФ, 12 – УСДРП, 4 – УПСР), дев’ятеро були міністрами УНР або членами Центральної Ради. Широкою була зрежисована чекістами «географія змови» (Київ, Одеса, Дніпропетровськ, Полтава, Миколаїв, Чернігів, Вінниця). Частина підсудних каялася в усьому, що їм було пред’явлено, дехто (Й. Гермайзе) заперечував свою провину і сумнівався в об’єктивності слідства. Відкритий процес-шоу широко висвітлювала преса, яка за чіткою вказівкою ДПУ публікувала «листи трудящих» із закликами суворо покарати звинувачених (так відпрацьовувалися політтехнології пізніших політичних процесів сталінської доби).

Наслідки події

13 підсудним загрожувала смертна кара, проте суть задумки Балицького полягала в демонстрації гуманності радянського правосуддя навіть до таких «невиправних» ворогів радянської влади. Головного – публічного приниження, розколу в середовищі цвіту української інтелігенції, залякування її основної маси на прикладі 45 фігурантів процесу – органи домоглися, і тепер можна було дозволити собі бути «милосердними». З 45 підсудних 4 було засуджено до 10 років ув’язнення із суворою ізоляцією, 6 – до 8 років, 3 – до 6, 10 – до 5, 21 – до 3, 1 – до 2; з них 10 дістали умовні вироки і були негайно звільнені, ще 5 були помилувані за кілька місяців. Частину засуджених було заслано на Соловки до сумнозвісного СТОП (рос. СЛОН). У 1930-х pp. і під час перших місяців Другої Світової війни багато учасників процесу СВУ були знову заарештовані і знищені, декільком пощастило емігрувати або пережити війну в СРСР.

Історична пам’ять

Початок масових репресій проти української інтелігенції і «розстріляного відродження» – добре відома сьогодні в Україні трагічна подія, річниці якої нерідко згадуються в пресі, на телебаченні, в публіцистиці. Водночас деякі представники лівих сил в Україні та Росії продовжують вперто боротися з очевидним, наполягаючи на справжності СВУ і СУМ у 1926–1929 рр., іноді покладаючись на спогади колишніх політв’язнів-емігрантів, котрі намагалися зобразити себе членами реальної опозиційної організації.

Голодомор 1932–1933 рр.

Дата і місце

Листопад 1932 – літо 1933 рр., вся територія тодішньої УСРР.

Дійові особи

Організаторами Голодомору на сьогодні офіційно визнано генерального секретаря ЦК ВКП(б) Йосипа Віссаріоновича Сталіна, голову Раднаркома СРСР і комісії з виконання хлібозаготівель в Україні В’ячеслава Михайловича Молотова (Скрябіна, 1890–1986; у 1920–1921 рр. перший секретар ЦК КП(б)У, голова Раднаркому СРСР у 1930–1941 рр., нарком і міністр закордонних справ у 1939–1949, 1953–1956 рр., один із головних соратників Сталіна й організаторів голодомору, репресій, укладення пакту з Німеччиною 1939 р., після смерті Сталіна – один із лідерів опозиції М. Хрущову, знятий з посад, 1961 р. виключений з партії), Лазаря Мойсейовича Кагановича (1893–1991; в 1925–1928 рр. генеральний секретар ЦК КП(б)У, 1933 р. на чолі Сільськогосподарського відділу ЦК ВКП(б), близький соратник Сталіна, у 1930-х рр. був наркомом шляхів сполучення, важкої промисловості, паливної промисловості, стояв на чолі комісії з виконання хлібозаготівель на Північному Кавказі, діяв і в Україні, особисто затверджував «квоти» на репресованих, 1947 р. перший секретар ЦК КП(б)У, 1957 р. в опозиції до М. Хрущова, знятий з посад), Павла Петровича Постишева (1887–1939; у 1933–1934 рр. перший секретар Харківського обкому КП(б)У, у 1933–1937 рр. другий секретар ЦК КП(б)У та перший секретар Київського обкому, пропагандист і публіцист, один із головних організаторів та ініціаторів репресій, розстріляний у ході «чисток», реабілітований 1956 р.), керівників УСРР Станіслава Косіора, Власа Чубаря та Менделя Хатаєвича (1893–1937; з 1925 р. член Центральної ревізійної комісії ВКП(б), з 1930 р. член ЦК ВКП(б), у 1932–1937 рр. член Політбюро КП(б)У, в жовтні 1932 р. відповідальний за виконання хлібозаготівель у Харківській області, 1933 р. перший секретар Дніпропетровського обкому, 1937 р. другий секретар ЦК КП(б)У, розстріляний у ході «чисток», реабілітований 1956 р.). Відзначимо також важливу роль голів ДПУ УСРР Станіслава Реденса (1892–1938; у 1917–1921 рр. на чолі Одеської, Кримської ЧК, голова ДПУ УСРР у 1931–1933 рр., 1933 р. начальник УНКВС, розстріляний 1938 р.) і уповноваженого ОДПУ в Україні (з листопада 1932 р.) Всеволода Балицького.

Передумови події

7 серпня 1932 р. з’явилася постанова ВЦВК і РНК СРСР «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперативів та про зміцнення суспільної (соціалістичної) власності», відома під назвою «Закон про п’ять колосків». Розкрадання майна колгоспів каралося розстрілом, за наявності пом’якшуючих обставин – позбавленням волі на термін не менш ніж 10 років. 11 серпня 1932 р. Сталін у листі до Кагановича прямо говорив про небезпеку «втратити Україну» і про необхідність зробити з УСРР зразкову радянську республіку. Для «умиротворення» непокірних українських селян, які відмовлялися здавати зерно державі, було вирішено застосувати терор голодом. Подібні ж методи (в дещо менших масштабах) були використані і в інших хліборобських районах СРСР.

Хід події

25 жовтня було ухвалено постанову Політбюро ЦК КП(б)У «Про необхідність подолання відставання країни у виконанні плану хлібозаготівель». Жовтневий пленум ЦК КП(б)У зобов’язав партійні організації домогтися негайного перелому хлібозаготівель, оперативного керівництва хлібозаготівлями, організувати «боротьбу за хліб», зробити останні дні жовтня та листопад вирішальними щодо виконання плану хлібозаготівель, у 10 разів підвищити темпи виконання річного плану до 15-ї річниці Жовтневої революції. Вже в листопаді 1932 р. комісією Молотова було запроваджено систему спеціальних бригад з добування зерна («червоні валки»). Загалом до таких бригад входило понад 110 тис. добровольців, набраних з-поміж селян, які таким чином намагалися врятуватися від голодної смерті, одержуючи певний відсоток від вилученого зерна і харчів.

1 листопада РНК УСРР визнало незадовільним виконання річного плану хлібозаготівель по Україні та встановило остаточний план хлібозаготівель по секторах, областях та культурах у розмірі 282 млн пудів. 18 листопада 1932 р. вийшла постанова ЦК КП(б)У про заходи щодо посилення хлібозаготівель, згідно з якою окремі господарства за невиконання планів хлібозаготівель каралися натуральними штрафами (перелік «штрафних» товарів розширювався і насамкінець включав по суті всі види продовольства), Реденсу і Косіору було доручено зайнятися розгромом «контрреволюційних кубел» у республіці. У грудні в 82 районах УСРР було заборонено торгівлю харчами, сюди припинилися поставки промислових товарів. Пік голоду припав на початок 1933 р., коли було з’їдено рештки попереднього врожаю. Від допомоги Заходу СРСР категорично відмовився, заявивши, що в країні голоду немає. 22 січня 1933 р. було прийнято Директиву ЦК ВКП(б) і РНК СРСР «Про запобігання масовому виїзду селян, які голодують», якою заборонявся виїзд за межі території Радянської України та Кубані. В квітні 1933 р. у ході загальної паспортизації селянам було заборонено видавати паспорти. В УСРР мали місце численні факти голодних бунтів, канібалізму і трупоїдства. Лише навесні 1933 р. влада подекуди почала організовувати харчувальні пункти на польових станах, для чого було виділено частину раніше відібраного зерна. З метою налагодження життя в ураженому голодомором селі були організовані надзвичайні органи компартійної диктатури – політвідділи МТС і радгоспів. З новим непоганим врожаєм 1933 р. тиск на селян значно послабився.

Наслідки події

Цифри втрат населення УСРР від голодомору вкрай дискусійні (від 3,9 до 6–8 млн) Найбільшими були втрати в столичній Харківській та Київській областях, найменшими – в Донецькій. Голодомор зруйнував традиційне українське село, яке зберігало традиції української родини. Був зруйнований і вже ніколи не відновлений високий шлюбний потенціал українського села. Терор голодом призвів до важких, часом непоправних економічних та етнопсихологічних наслідків для наступних поколінь українців, особливо селян.

Історична пам’ять

Після замовчування за радянських часів подія визнана в Україні актом геноциду (2006 р.), 24 країни офіційно визнали голодомор геноцидом українського народу, 2008 р. Європарламент визнав подію злочином проти людства, проте в середовищі як українських, так і російських та західних істориків дотепер ідуть дискусії щодо національного чи соціального характеру терору (геноцид чи соціоцид), навіть штучності його природи (Г. Касьянов), у суспільстві продовжується полеміка з прихильниками старої радянської версії про «тимчасові продовольчі труднощі». 2000 р. указом президента України чеверту суботу листопада проголошено Днем пам’яті жертв голодомору та політичних репресій. У 2005–2009 рр. історична пам’ять про подію була надзвичайно актуалізована, провадилися сотні заходів зі вшанування пам’яті жертв, створено музеї та меморіали голодомору, встановлено десятки пам’ятників і пам’ятних знаків на честь жертв події в Україні та за кордоном. 2010 р. судовим розглядом завершилася кримінальна справа за фактом здійснення злочину геноциду. Винними суд визнав сім вищих керівників СРСР та УСРР. Події присвячені романи У. Самчука «Марія», В. Барки «Жовтий князь», низка поетичних та музичних творів, кінофільмів. У сучасній Україні офіційна влада дедалі частіше демонструє свою байдужість до теми.

Танкова битва під Дубном – Луцьком – Бродами

Дата і місце

23–30 червня 1941 р., район міст Дубно (нині райцентр Рівненської області), Луцьк (обласний центр Волинської області), Броди (райцентр Львівської області).

Дійові особи

Радянським Південно-Західним фронтом, розгорнутим на основі Київського особливого військового округу (КОВО), командував генерал-полковник Михайло Петрович Кирпонос (1892–1941; брав участь у Громадянській війні під командуванням М. Щорса, командував полком, 1935 р. комбриг, 1939 р. комдив, у березні наступного року в ході війни з Фінляндією на чолі 70-ї стрілецької дивізії успішно обійшов по кризі Фінської затоки Виборзький укріплений район, посприявши взяттю Виборга, того ж року генерал-лейтенант, командувач Ленінградського військового округу, навесні 1941 р. генерал-полковник, командувач КОВО); начальником штабу фронту був грамотний штабіст генерал-майор Максим Олексійович Пуркаєв (1894–1953; з 1939 р. начштабу КОВО, восени 1941 р. командувач 3-ї ударної армії, в серпні 1942 – квітні 1943 рр. командувач Калінінського фронту, в 1943–1945 рр. командував Далекосхідним фронтом та Далекосхідним військовим округом). Чималу негативну роль у плануванні термінів та напрямків контрудару відіграли представник Ставки Георгій Костянтинович Жуков та корпусний комісар Микола Миколайович Вашугін (1900–1941; з 1920 до 1941 р. пройшов шлях від комісара полкової школи до члена військової ради Київського особливого військового округу, в червні 1941 р. був членом військової ради Південно-Західного фронту, після провалу радянського контрудару застрелився).

Мехкорпусами, що завдавали контрудари, керували: 9-м – у майбутньому один із найкращих радянських полководців Костянтин Костянтинович (Ксаверійович) Рокоссовський (1896–1968), 15-м – генерал-майор Ігнатій Іванович Карпезо (1898–1987), 8-м – генерал-лейтенант Дмитро Іванович Рябишев (1894–1985), 19-м – генерал-лейтенант Микола Володимирович Фекленко (1901–1951), 22-м – генерал-майор Семен Михайлович Кондрусьов (1897–1941). Потужним 4-м мехкорпусом, що стримував атаки німецької 17-ї армії західніше від Брод, командував один із кращих радянських командирів початку війни і в майбутньому командир РОА генерал-майор Андрій Андрійович Власов (1901–1946), серед командирів танкових дивізій слід відзначити одного з найкращих у майбутньому радянських танкових командирів полковника Михайла Юхимовича Катукова (1900–1976).

Німецькою групою армій «Південь» командував досвідчений і консервативний фельдмаршал Герд фон Рундштедт (1875–1953; 1939 р. командував групою армій «Південь» у війні з Польщею, 1940 р. – групою армій «А», котра відіграла головну роль у розгромі Франції, в ході операції «Барбаросса» з червня до листопада 1941 р. головнокомандувач групи армій «Південь», у листопаді 1944 – березні 1945 р. завдав союзникам поразки під Арнемом, попри початкові успіхи програв битву в Арденнах), радянським танковим командирам протистояв на чолі 1-ї танкової групи генерал-полковник Пауль Людвіг Евальд фон Клейст (1881–1954; успішно діяв проти Польщі, 1940 р. командував першою в історії танковою армією – танковою групою «Клейст», 1942 р. брав участь у 2-й битві за Харків, з листопада 1942 р. командував групою армій «А» на Кавказі, після 1945 р. звинувачений у військових злочинах, помер у радянській в’язниці). Корпусами командували: 3-м моторизованим – генерал від кавалерії Еберхард фон Макензен (1889–1969), 48-м танковим – один із найкращих німецьких танкових командирів Другої світової війни генерал танкових військ Вернер Кемпф (1886–1964).

Передумови події

З самого початку війни хід бойових дій на південній ділянці радянсько-німецького форнту мав дещо інший характер, ніж у центрі та на півночі. Це було зумовлено помітною перевагою сил радянського Південно-Західного фронту над німцями в артилерії, великій у танках і помітній – в авіації. На 22 червня радянська сторона поступалася людьми, проте фронт у ході бойових дій отримував підкріплення. Ударною силою Робітничо-селянської Червоної армії (РСЧА) на даному фронті були 8 мехкорпусів КОВО. Під Дубном – Луцьком – Бродами, або на Львівському напрямку, були 6 із них, які мали на своєму озброєнні 3,7 тис. танків та 760 бронеавтомобілів. Мехкорпуси були не надто добре оснащені автомобільним транспортом – мали до 9,8 тис. автомобілів. З німецького боку в битві могли бути задіяні частини 5 танкових дивізій, що мали в своєму складі 728 танків, 84 штурмових гармати. Значно поступаючись чисельно, німці мали певну перевагу в танках на напрямах головного удару.

22 червня о 3.30 почалися бої по всій лінії фронту. Вдень німецька 11-та танкова дивізія успішно прорвала радянську оборону на стику 5-ї та 6-ї армій і почала просування на Дубно та Острог, що створило серйозну загрозу оточення 5-ї радянської армії. Штаб фронту під тиском М. Вашугіна та представника Ставки Г. Жукова побачили єдиний вихід – потужні контрудари.

Хід події

Удосвіта 24 червня 24-й танковий полк 20-ї танкової дивізії полковника М. Катукова зі складу 9-го мехкорпусу з ходу атакував частини 13-ї німецької танкової дивізії, захопивши близько 300 полонених.

На Радзехув висунувся 15-й мехкорпус генерал-майора І. Карпезо. У ході зіткнень з німецькою 11-ю танковою дивізією, від дії авіації і через технічні несправності частину танків мехкорпусу було відразу втрачено. 19-й мехкорпус генерал-майора Фекленка увечері 24 червня вийшов до річки Іква в районі Млинова. 43-тя танкова дивізія мехкорпусу рвалася в район Рівного, але зазнала важких авіаударів. Радянський 15-й мехкорпус, виснажений форсованими маршами і частково знекровлений, не зумів узяти Радзехув і зупинити німців. Те саме стосується і дій 22-го мехкорпусу генерал-майора С. Кондрусьова, що атакував ворога на захід від Луцька. 72 % танків і автомашин мехкорпусу було втрачено ще на марші. Комкор загинув у бою, корпус був фактично знекровлений. За перші три дні війни німці просунулися на деяких ділянках фронту на 100 км углиб радянської оборони. 24 червня 19-та танкова і 215-та мотострілецька дивізії 22-го мехкорпусу перейшли в наступ на північ від шосе Володимир-Волинський – Луцьк. Атака виявилася невдалою, оскільки танки дивізії напоролися на німецьку протитанкову оборону. Корпус втратив понад 50 % танків і почав розрізнено відходити в район Рожища. Сюди ж відійшла і 1-ша протитанкова артбригада К. Москаленка, що до того успішно обороняла шосе.

З боку Луцька і Дубна зранку 25 червня по лівому флангу танкової групи фон Клейста завдавали удару радянські 9-й і 19-й мехкорпуси, що відкинули частини 3-го моторизованого корпусу німців на південний захід від Рівного. 43-тя танкова дивізія 19-го мехкорпусу прорвала оборонні позиції заслонів німецької 11-ї танкової дивізії і о 6-й годині вечора увірвалися на околицю Дубна. Але через відступ сусідів обидва фланги 43-ї дивізії виявилися незахищеними і вона відступила. Німецька 11-та танкова дивізія, підтримана лівим флангом 16-ї танкової дивізії, в цей час вийшла до Острога, просунувшись у глибокий тил радянських військ.

З півдня, з району Брод, на Радзехув і Берестечко продовжував свій важкий наступ 15-й мехкорпус. 37-ма танкова дивізія мехкорпусу 25 червня форсувала річку Радоставка і просунулася вперед. 10-та танкова дивізія зіткнулася з німецькою протитанковою обороною і вимушена була відійти. З’єднання корпусу піддалися масованому нальоту німецької авіації, під час якого був тяжко поранений комкор І. Карпезо. Німецькі піхотні частини почали охоплювати з флангів позиції корпусу.

8-й мехкорпус, здійснивши з початку війни марш 500 км і залишивши на дорозі від поломок і ударів авіації до половини танків і артилерії, увечері 25 червня опинився в районі Буська, на південний захід від Бродів. Зранку 26 червня мехкорпус увійшов до Бродів із завданням наступати на Дубно. Уранці 26 червня 12-та танкова дивізія генерал-майора Т. Мішаніна атакувала і до 16-ї години захопила місто Лешнів. До кінця дня дивізії 8-го мехкорпусу просунулися в напрямі Берестечка на 8–15 км, потіснивши частини 57-ї піхотної і 16-ї танкових дивізій супротивника, що відійшли і закріпилися за річкою Пляшівка. Усвідомивши загрозу правому флангу свого 48-го моторизованого корпусу, німці перекинули в цей район 16-ту моторизовану дивізію, 670-й протитанковий батальйон і батарею 88-міліметрових гармат. До вечора супротивник уже намагався контратакувати частини мехкорпусу, котрий вночі проти 27 червня отримав наказ вийти з бою.

4-й мехкорпус А. Власова використовувався частинами в жорстоких боях на різних напрямах проти німецької армії Штюльпнагеля. 27 червня командувач 5-ї армії М. Потапов за розпорядженням військради Південно-Західного фронту прийняв рішення зранку почати наступ 9-го і 19-го мехкорпусів на лівий фланг німецького угруповання між Луцьком і Рівним у напрямах, що сходяться, на Млинів і 36-го стрілецького корпусу на Дубно. Частини 15-го мехкорпусу мали вийти до Берестечка і повернути на Дубно.

Проте німці знову виявилися швидшими – за ніч 26–27 червня вони переправили через річку Іква піхотні частини і зосередили проти 9-го мехкорпусу 13-ту танкову, 25-ту моторизовану, 11-ту піхотну і частини 14-ї танкової дивізії. Виявивши перед собою свіжі частини, К. Рокоссовський наступу не почав. Водночас під Луцьком почали наступ німецькі 298-ма і 299-та дивізії за підтримки танків 14-ї дивізії. На цей напрям РСЧА довелося перекинути 20-ту танкову дивізію, що стабілізувало становище до початку липня. 19-й мехкорпус М. Фекленка також не зміг перейти в наступ, відступаючи на Рівне, а потім на Гощу під ударами 11-ї і 13-ї дивізій панцерваффе. На відступі і під ударами авіації було втрачено частину танків, автомашин і знарядь мехкорпусу. 36-й стрілецький корпус був ослаблений боями і в атаку перейти також не зміг. З південного напряму о 2-й годині дня 27 червня змогли перейти в наступ тільки поспішно організовані зведені загони 24-го танкового полку підполковника П. Волкова і 34-ї танкової дивізії під командуванням бригадного комісара М. Попеля, які й домоглися найбільшого в ході битви успіху.

Удар у напрямку Дубна став для німців несподіванкою – зім’явши оборонні заслони, група М. Попеля до вечора увійшла на околицю Дубна, захопивши тилові запаси 11-ї танкової дивізії і декілька десятків неушкоджених танків (які згодом довелося залишити). За ніч німці перекинули до місця прориву частини 16-ї моторизованої, 75-ї і 111-ї піхотних дивізій і закрили прорив, перервавши шляхи постачання групи Попеля. Спроби частин 8-го мехкорпусу прорвати німецьку оборону не вдалися, корпус сам перейшов до оборони. На лівому фланзі, прорвавши оборону 212-ї моторизованої дивізії 15-го мехкорпусу, близько 40 німецьких танків вийшли до штабу 12-ї танкової дивізії. Командир дивізії генерал-майор Т. Мішанін відправив їм назустріч резерв – 6 танків КВ і 4 Т-34, яким вдалося зупинити прорив, підбивши німецькі танки і не зазнавши при цьому втрат – німецькі танкові гармати їх броню пробити не змогли. 8-й мехкорпус зумів організовано відійти на рубіж Золочевских висот, прорвавши німецькі заслони. До ранку 5 липня дивізії корпусу закінчили зосередження в Проскурові. 29 червня 15-му мехкорпусу було наказано змінитися частинами 37-го стрілецького корпусу і відійти на Золочевські висоти в районі Білий Камінь – Золочів – Ляцьке. Загін М. Попеля залишився відрізаним у глибокому тилу супротивника. Зайнявши кругову оборону в районі Дубна до 2 липня, після чого, знищивши техніку, що залишилася, загін успішно вийшов до своїх. Найбільше радянське танкове побоїще скінчилося.

Наслідки події

Результатом контрударів стала затримка на тиждень наступу 1-ї танкової групи і зрив планів супротивника швидко прорватися до Києва й оточити армії Південно-Західного фронту на Львівському виступі. Німецьке командування зуміло відбити контрудар і завдати поразки мехкорпусам Південно-Західного фронту, не припиняючи свого наступу. Радянська сторона безповоротно втратила до 2,5 тис. танків, група фон Клейста зазнала на порядок менших, але все одно чималих втрат – у її складі на момент закінчення цих боїв налічувалося до 320 боєздатних танків, проте вибулі з ладу машини швидко ремонтувалися. Існує зведення безповоротних втрат групи фон Клейста на 4 вересня 1941 р. – 186 машин, більша частина котрих була втрачена під Дубном – Луцьком – Бродами. Людські втрати обох сторін у цій битві точно невідомі. Південно-Західний фронт втратив в усіх боях у період 22 червня – 5 липня 165,5 тис. осіб убитими і полоненими, до 658 тис. пораненими. Німецька група армій «Південь» (без румунів та угорців, що діяли разом із нею) за той же період втратила 5,5 тис. убитими і пропалими безвісти, 17,2 тис. пораненими.

Історична пам’ять

За радянських часів одна з найбільших танкових битв в історії була геть забута (встановлений, наприклад, на виїзді з Дубна танк-пам’ятник ІС-2 ніяк не стосується битви). У 1990-х рр. інтерес до події пожвавився як в Україні, так і в Росії, перш за все завдяки науковцям, історикам-аматорам, групам пошуку, краєзнавцям та ін. Сьогодні в Україні – добре відома любителям вітчизняної історії битва, присутня в усіх підручниках і загальних працях, що стосуються Другої світової війни. Проте якихось помітних заходів щодо вшанування пам’яті полеглих у битві не проводиться.

Оборона Києва 1941 року

Дата і місце

7 липня – 26 вересня 1941 р., Київський укріплений район, Правобережжя і частина Лівобережжя України.

Дійові особи

Рішення про утримання міста ухвалювали особисто голова Ставки Верховного Головнокомандування Йосип Сталін та начальник Генштабу РСЧА маршал Борис Михайлович Шапошников (1882–1945; начальник штабу РСЧА в 1937–1940, 1941–1942 рр., у 1942–1943 р. заступник наркома оборони СРСР, військовий теоретик). Південно-Західним напрямком на початку битви за Київ командував маршал Семен Михайлович Будьонний (1883–1973; повний Георгіївський кавалер, командир 1-ї Кінної армії в роки громадянської війни, людина-легенда РСЧА, один з ініціаторів репресій у 1930-х рр., у липні – вересні 1941 р. командувач Південно-Західного напрямку, 1942 р. – командувач Резервним фронтом, Північно-Кавказьким напрямком, в 1943 р. командувач кавалерії РСЧА), а з 13 вересня 1941 р. – маршал Семен Костянтинович Тимошенко (1895–1970; герой Першої світової та Громадянської воєн, комдив 1-ї Кінної армії, 1939 р. командував Українським фронтом під час походу в Західну Україну, з січня 1940 р. командував Північно-Західним фронтом у війні з Фінляндією, того ж року – маршал, у 1940 р. до липня 1941 р. нарком оборони СРСР, один з особистих приятелів і сват Й. Сталіна). Південно-Західним фронтом, що обороняв Київ, командував генерал-полковник Михайло Петрович Кирпонос, начальником штабу фронту був генерал-майор Василь Іванович Тупиков (1901–1941; намагався відвернути катастрофу, звинувачений Шапошніковим у панікерстві, загинув в оточенні), його заступником був відомий у майбутньому радянський воєначальник генерал-майор Іван Христофорович Баграмян (1897–1982; з 1940 р. замначальника штабу КОВО, з 1941 р. – Південно-Західного фронту, врятувався з оточення під Києвом, з грудня 1941 р. генерал-лейтенант, начштабу Південно-Західного напрямку, з листопада 1943 р. на чолі 1-го, згодом 3-го Прибалтійського фронту, успішно воював у Білорусії, Литві, Латвії, брав Кенігсберг).

Командувачем німецької групи армій «Південь», як і під Дубном – Луцьком – Бродами, був фельдмаршал Герд фон Рундштедт, ударним кулаком німецького наступу – 1-ю танковою групою – надалі керував Пауль Евальд фон Клейст, у битві взяла участь і 2-га танкова група генерал-полковника Гайнца Вільгельма Гудеріана (1888–1954; відзначився в кампанії проти Франції 1940 р., на чолі 2-ї танкової групи успішно провів літньо-осінню кампанію 1941 р., через провал бліцкригу і конфлікти з начальством знятий з посади в грудні 1941 р., у 1943–1945 рр. головний інспектор бронетанкових військ Німеччини, видатний військовий теоретик, популяризатор ідеї «бліцкрігу», ініціатор модернізації німецької армії в міжвоєнний період і «батько» німецьких бронетанкових військ).

Передумови події

Після початкових великих успіхів вермахту в Білорусії (група армій «Центр», наступаючи на північ від прип’ятських боліт, просунулася до Смоленська) і відбиття радянського наступу на Західній Україні Гітлер видав 19 липня вкрай спірну директиву № 33, в якій наказав змінити головні цілі наступу таким чином, щоб ще до початку зими зайняти на півдні Донбас та Крим, а на півночі – Ленінград. Таким чином, головним завданням, поставленим перед вермахтом на осінь 1941 р., по суті став не наступ на Москву, а забезпечення флангів для подальшого головного удару. Виконання директиви дозволило б німцям убезпечити себе від радянських нальотів з Криму на нафтові родовища в Румунії, освоїти Донбас і створити умови для наступного захоплення стратегічно важливих нафтових родовищ на Кавказі. Через те що наступ німецької групи армій «Південь» влітку 1941 р. розвивався повільніше через потужні радянські сили, котрі їй протистояли, в результаті утворився заповнений військами РСЧА «Київський виступ», котрий було вирішено «зрізати». 627 тис. радянських вояків (плюс 28 дивізій резерву, перекинутих згодом) протистояло до 500 тис. німців.

Хід події

Призупинивши в липні наступ у Київському напрямку, німці завдали низку ударів південніше, їхня спроба фронтального наступу на Київ 7 серпня захлинулася. До середини серпня 1941 р. німецькі дивізії вийшли до Дніпра на всьому протязі від Херсона до Києва. 20 серпня передові частини 1-ї танкової армії перейшли Дніпро біля Запоріжжя. Після запеклих боїв була також захоплена понтонна переправа в Дніпропетровську. Одночасно 17-й армії вермахту вдалося форсувати Дніпро біля Кременчука й створити плацдарм на лівому березі річки до Черкас, а 6-та армія підійшла впритул до Києва, де її зустрів запеклий опір п’яти радянських армій (21-ї, 5-ї, 37-ї, 26-ї, 38-ї). Безпосередньо столиця Радянської України була прикрита потужним укріпленим районом (КіУРом), що простягався на 70 км від Лютежа на півночі до Кончі-Заспи на півдні, складаючись із 257 ДОТів та ДЗОТів, об’єднаних в 14 опорних пунктів. 20 серпня Гітлер остаточно прийняв рішення «зрізати» Київський виступ хоча б і ціною переходу групи армій «Центр» на якийсь час до оборони. Протести Гудеріана з цього приводу були відхилені, і 2-га танкова група «швидкого Гайнца» була спрямована не на Москву, а на південь. Водночас Сталін був упевнений в тому, що головним напрямком для німців лишається московський, і тому охоче вірив повідомленням Кирпоноса про те, що Київ можна і треба обороняти далі (радянська лінія оборони в цей час пролягала по Дніпру за винятком висунутого вперед КіУРа). Тим часом радянські війська Брянського фронту не змогли стримати натиск Гудеріана, який, розпочавши 24 серпня свій наступ, 7 вересня вийшов до Конотопа, опинившись «за спиною» радянських армій під Києвом. Назустріч Гудеріану рвалися танкісти Клейста, котрі з останніх чисел серпня наступали від Кременчука на північний схід. Вирішальний момент настав 10–11 вересня – Тупиков і Будьонний наполягали на відведенні військ із ще не замкнутого «Київського мішка», Шапошников був проти, Сталін вагався, але фанатична впевненість Кирпоноса в можливості зупинити німців переконала його замінити Будьонного на Тимошенка (12 вересня) і не дати дозволу на відхід. У результаті в ході боїв за Лохвицю 13–15 вересня гігантське кільце оточення навколо 4 радянських армій (5-ї, 21-ї, 26-ї, 38-ї) було завершене. Наступні кілька днів були бездарно згаяні радянським керівництвом, яке лише 17 вересня передало запізнілий наказ про прорив з Києва на схід. 19 вересня було залишено Київ, німці почали планомірно розсікати оточене угруповання. 20 вересня загинув майже весь штаб Південно-Західного фронту, 26 вересня останні бої в «мішку» завершилися. З оточення вийшли не більш ніж 15 тис. радянських воїнів.

Наслідки події

Офіційні цифри радянських втрат: 616 304 загиблих і полонених, 84 240 поранених, 411 танків, 28 тис. гармат і мінометів, 343 літаки. Німецькі втрати груп армій «Південь» і «Центр»: 31 874 осіб убитими і полоненими, 96 796 пораненими, по кілька десятків танків Клейста і Гудеріана. Поразка Південно-Західного фронту відкрила німецьким військам шлях на Східну Україну, в Приазов’я і Донбас. Водночас відволікання 2-ї танкової групи з центрального напрямку на південь уповільнило просування групи армій «Центр» і дозволило радянському командуванню підготуватися до оборони Москви, що мало вирішальне значення для ходу війни.

Історична пам’ять

Медаль «За оборону Києва» була заснована останньою з нагород за оборону радянських міст (1961 р.) – Сталін не любив згадувати про безпрецедентну за масштабами в історії воєн Київську катастрофу. 1965 р. Києву було присвоєно звання «Місто-герой». Сьогодні пам’ять про подію увічнена в музеях і пам’ятниках столиці України (зокрема, пам’ятний камінь к районі Деміївки, де проходила 3-тя лінія оборони міста), про неї нерідко згадують преса, історики-професіонали та любителі військової історії.

Оборона Севастополя

Дата і місце

30 жовтня 1941 (початок боїв на далеких рубежах) – 4 липня 1942 р., Севастополь, місто державного значення, Україна.

Дійові особи

На початку оборони нею керував Гордій Іванович Левченко (1897–1981; активний більшовицький діяч часів Громадянської війни, 1940 р. віце-адмірал, у жовтні – листопаді 1941 р. на чолі оборони Криму, знятий з посади через поразки, розжалуваний у капітани 1-го рангу, 1944 р. адмірал, у 1944–1956 р. заступник наркома ВМФ), Чорноморським флотом командував віце-адмірал Пилип Сергійович Октябрський (Іванов, 1899–1969; 1938 р. командував Амурською флотилією, з 1939 р. Чорноморським флотом, 1944 р. адмірал, у 1948–1951 рр. був першим заступником головкому Військово-морських сил СРСР), Приморською армією з жовтня 1941 р. командував генерал-майор Іван Юхимович Петров (1896–1958; у 1920-х рр. боровся з басмачами, обороняв Одесу і Севастополь, з серпня 1942 р. командував 44-ю армією на Кавказі, з березня 1943 до березня 1944 р. командувач Північнокавказького фронту, провів низку успішних операцій, генерал армії, з квітня 1944 р. на чолі 2-го Білоруського, з липня – 4-го Українського фронту, звільняв Закарпаття).

Німецькими військами в Криму (11-ю армією) з 17 вересня 1941 р. командував найобдарованіший стратег вермахту генерал-полковник Еріх фон Манштейн (Левінскі, 1887–1973; активний учасник Польської та Французької кампаній, автор плану вторгнення до Франції, 1941 р. командував 56-м моторизованим корпусом групи армій «Північ», з вересня 1941 р. до липня 1942 р. воював на чолі 11-ї армії в Криму, розгромив радянські війська під Керчю та Феодосією, взяв Севастополь, за що отримав звання генерал-фельдмаршала, наприкінці 1942 р. командував групою армій «Дон», не зумів деблокувати 6-ту армію під Сталінградом, з лютого 1943 р. до березня 1944 р. на чолі групи армій «Південь», з квітня 1944 р. у запасі, згодом військовий радник уряду ФРН, автор відомих мемуарів), на чолі румунського Гірського корпусу стояв генерал-лейтенант Георге Аврамеску (1884–1945; у 1944–1945 рр. на чолі 4-ї армії, заарештований радянськими спецслужбами і вбитий за нез’ясованих обставин 1945 р.).

Передумови події

Кримський півострів і головна база Чорноморського флоту Севастополь мали особливе стратегічне значення для ходу бойових дій восени 1941 р. на південній ділянці радянсько-німецького фронту. Крим був плацдармом на шляху німців до кавказької нафти, а також «непотоплюваним авіаносцем» для повітряних операцій від Румунії до кавказького узбережжя. Після виходу до Перекопського перешийку 11-ї армії генерал-полковника Е. фон Манштейна було доручено за короткий термін заволодіти півостровом, котрий обороняла 51-ша окрема радянська армія. Попри несприятливе для себе співвідношення сил (6–7 німецьких піхотних дивізій і 2 румунські бригади в складі гірського корпусу проти 12 піхотних і 4 кавалерійських радянських дивізій) Манштейн зумів після важких боїв 24–26 вересня відтіснити радянські війська від Турецького валу на Ішунські позиції, котрі були прорвані німцями 28 жовтня. Рештки радянської 51-ї армії були виведені з Криму на Кавказ, а гарнізон Севастополя ще 16 жовтня посилила Приморська армія генерала Є. Петрова, перекинута із залишеної Одеси. Гарнізон міста за радянськими даними складав до 55 тис. осіб, за німецькими – більше 80 тис. Морем до міста протягом облоги прибували підкріплення, боєприпаси і продовольство, тому співвідношення сил на різних етапах оборони було різним – наприклад, на червень 1942 р. до 120 тис. оборонців, до 204 тис. німецьких і румунських вояків.

Хід події

2 листопада почалися бої на зовнішньому периметрі Севастопольського укріпленого району (зміцненого мінними полями, лініями укріплень, десятками артбатарей, з них величезну роль зіграли 2 дванадцятидюймові – ББ-30 і ББ-35), 9–11 листопада місто було повністю блоковане Манштейном з суходолу. Протягом наступних 10 днів німці не змогли всерйоз потіснити захисників міста, і настала оперативна перерва. 17–31 грудня другий загальний штурм Севастополя знову був відбитий захисниками міста за допомогою корабельної артилерії кораблів Чорноморського флоту. Відзначимо – німцям все ж вдалося на деяких ділянках просунутися вперед, звузивши периметр оборони міста. Наступне серйозне загострення оперативної обстановки трапилося в грудні 1941 р., коли радянські війська провели велику Керченсько-Феодосійську десантну операцію, аби спробувати зняти облогу з міста. Проте Манштейну вдалося стабілізувати фронт і навіть завдати в січні – березні 1942 р. серію контрударів. Радянські спроби наступу з Керченського півострова провалилися, так само як і спроба висадки двох десантів (Євпаторійського і Судакського). 8–18 травня німці в Криму провели операцію «Полювання на дрохв», у ході якої армія Манштейна, отримавши довгоочікувану танкову дивізію і велику підтримку з повітря, розгромила радянські війська на Керченському півострові.

Після цього німці й румуни підготували і провели третій штурм Севастополя. Артпідготовка протягом першого тижня червня 1942 р. включала в себе обстріл СОРа з важких і надважких гармат (зокрема унікальної 800-міліметрової гармати «Важкий Густав», 600-міліметрових мортир «Одін» і «Тор»), у результаті чого вдалося серйозно пошкодити радянські укріплення. Вирішальний штурм почався 7 червня, перелом у ході боїв настав 17 червня, коли німцям вдалося захопити батарею ББ-30 і вийти до останнього кільця оборони – підніжжя Сапун-гори. Після цього підвезення підкріплень і боєприпасів до міста морем стало для радянської сторони неможливим, і Октябрський почав вести розмову про евакуацію командного складу армії і флоту на Кавказ. Раптовий нічний штурм 28–29 червня призвів до нового прориву німців, 30 червня вони зайняли Малахів курган. Радянське керівництво чисельністю 700 осіб було вивезене підводними човнами, ще до 1 тис. осіб врятувалося на човнах, катерах тощо. Героїчний гарнізон фортеці було по суті кинуто напризволяще – окремі групи бійців чинили запеклий опір або здавалися в полон на мисі Херсонес до 13 липня.

Наслідки події

Радянська історіографія вперто приховувала масштаби трагедії Севастопольської оборони, наполягаючи на величезних (до 300 тис.) втратах з німецько-румунського боку (офіційні німецькі та румунські дані – до 36 тис. загальних втрат, з них убитими і пропалими безвісти – 7,6 тис. осіб), радянські втрати – до 95 тис. полонених, не менш ніж 18 тис. загиблих. Героїчна оборона Севастополя відволікла значні сили німецької піхоти та авіації на головних напрямках ударів, що безумовно сприяло загальній радянській перемозі у війні. Проте виправдання поведінці радянського командного складу, котрий кинув своїх підлеглих у страшній скруті, шукати годі.

Історична пам’ять

На честь події було випущено радянську медаль, німецький нарукавний щит (так званий «Кримський»), відцензурована версія подій стала надзвичайно поширеним сюжетом радянської пропаганди, десятків художніх творів, виставок, музейних експозицій, кінофільмів, пам’ятників. Сьогодні – добре відома подія історичного минулого Криму, України, Росії, інтерес до котрої не вгасає в середовищі істориків-професіоналів та аматорів.

Друга битва за Харків (Харківсько-Барвінківська операція) 1942 року

Дата і місце

12–30 травня 1942 р., район міст Балаклія – Зміїв – Красноград – Лозова – Барвінкове–Ізюм (усі – райцентри Харківської області), міста Слов’янськ (райцентр Донецької області), а також міста Вовчанськ (райцентр Харківської області).

Дійові особи

На чолі Південно-Західного фронту стояв тріумвірат: фронт очолював дуже суперечливий воєначальник маршал Семен Костянтинович Тимошенко (1895–1970; герой Першої світової та Громадянської воєн, комдив 1-ї Кінної армії, 1939 р. командував Українським фронтом під час походу в Західну Україну, з січня 1940 р. командував Північно-Західним фронтом у війні з Фінляндією, того ж року маршал, з 1940 до липня 1941 р. нарком оборони СРСР, один із приятелів і сват Й. Сталіна); начальником штабу фронту і відповідальним за планування операції був генерал-лейтенант Іван Христофорович Баграмян (1897–1982; з 1940 р. замначальника штабу КОВО, з 1941 р. Південно-Західного фронту, врятувався з оточення під Києвом, з грудня 1941 р. генерал-лейтенант, начштабу Південно-Західного напрямку, з листопада 1943 р. на чолі 1-го, згодом 3-го Прибалтійського фронту, успішно воював у Білорусії, Литві, Латвії, брав Кенігсберг); представником Ставки був Микита Сергійович Хрущов (1894–1971; учасник Громадянської війни, у 1935–1938 рр. 1-й секретар Московського обкому та міськкому ВКП(б), з 1938 р. 1-й секретар ЦК КП(б)У, 1939 р. член Політбюро ВКП(б), у роки війни був членом військових рад Південно-Західного, Сталінградського, Південного, Воронезького та 1-го Українського фронтів, персонально відповідальний за передвоєнні репресії, за військові провали під Києвом восени 1941 р., під Харковом у травні 1942 р., у 1947–1949 рр. 1-й секретар ЦК КП(б)У, в 1949–1953 рр. 1-й секретар Московського обкому КПРС, з 1953 до 1964 р. 1-й секретар ЦК КПРС, з 1958 р. ще й голова Ради міністрів СРСР, суперечливий ініціатор реформ та десталінізації, усунутий від влади в результаті перевороту, мемуарист).

На чолі ослабленого боями Південного фронту, також задіяного в операції, стояв талановитий радянський воєначальник з непростою долею, генерал-полковник Родіон Якович Малиновський (1898–1967; із грудня 1941 р. командував Південним фронтом, згодом 66-ю армією під Сталінградом, з березня 1943 р. очолив Південно-Західний, згодом перейменований у 3-й Український фронт, відзначився в ході звільнення Південної України, з травня 1944 р. командувач 2-го Українського фронту, головні досягнення – успішна Яссько-Кишинівська операція 1944 р., взяття Будапешта, Віденська операція, розгромив Квантунську армію в ході війни з Японією).

Німецькою групою армій «Південь» з січня 1942 р. командував холоднокровний і досвідчений генерал-фельдмаршал Федор фон Бок (1880–1945; герой Першої світової війни, генерал піхоти в рейхсвері, 1938 р. генерал-полковник, командував групами армій у ході Польської та Французької кампаній, з 1940 р. генерал-фельдмаршал, влітку 1941 р. успішно командував групою армій «Центр» на Східному фронті, в грудні 1941 р. після провалу наступу на Москву відправлений у відставку, в січні – липні 1942 р. командував групою армій «Південь»); 6-ю армією після загибелі в січні її брутального і харизматичного командувача В. фон Райхенау керував безбарвний штабіст генерал-полковник Фрідріх Паулюс (1890–1957; брав найактивнішу участь у Сталінградській битві, за кілька днів до капітуляції 6-ї армії – генерал-фельдмаршал, з 1943 р. у радянському полоні, активно співпрацював із радянськими спецслужбами, після 1953 р. жив у НДР, мемуарист); 17-ю армією керував випробуваний у боях танкіст генерал-полковнинк Герман Гот (1885–1971; командував танковою групою «Гот» у війні проти Франції, відзначився під Сталінградом, на Курській дузі, в битві за Дніпро, з грудня 1943 р. у відставці, автор мемуарів); 1-ю танковою армією вермахту (так тепер називалася колишня 1-ша танкова група) командував той самий фельдмаршал Евальд фон Клейст.

Передумови події

Перемога під Москвою і успіхи в розбудові РСЧА запаморочили голови радянському керівництву, що призвело до виникнення нездійсненного плану «досягнення перемоги 1942 р.». З цією метою влітку 1942 р. планувалося завдати ворогові сильних ударів на основному (яким було помилково визнано московський) та периферійних (насправді головним була, зокрема, Україна) напрямках ворожих головних ударів, аби випередити німецькі плани наступу (які дійсно існували). Південно-Західний, Південний та частина Брянського фронту мали спробувати «зрізати» й оточити головні сили німецької групи армій «Південь», вийшовши через Харків і Донбас до Азовського моря. Для цього в січні 1942 р. було проведено Барвінківсько-Лозівську наступальну операцію, що скінчилася частковим невеликим успіхом. У її результаті радянські війська утримували плацдарм у районі Барвінкового, звідки було вирішено провести наступ 6-ю армією А. Городнянського та армійською групою Л. Бобкіна, другою хвилею наступу мали стати два танкових корпуси. Північніше від Харкова мав бути завданий ще один удар (28-ю армією Д. Рябишева), у результаті чого мало бути оточене Харківське угрупованя німців, наступною стадією планувався удар на Донбас і вихід до Азовського моря. Для виконання цього доволі авантюрного плану виділили до 650 тис. осіб, до 1,5 тис. танків та самохідних гармат (з них до 1,1 тис. на напрямку головного удару), до 1 тис. літаків. Німці могли протиставити РСЧА на всій південній ділянці фронту також до 640 тис. солдатів (з них по суті в битві взяли участь до 350 тис.), до 430 танків, що були в складі дивізій, які реально взяли участь у бою, до 700 літаків (наприкінці битви). Особливість битви в тому, що німці також планували наступ з метою знищення Барвінківського плацдарму (операція «Фрідерікус 1»), але радянське командування випередило їх на 6 днів.

Битва стала дебютом сформованих навесні 1942 р. за наказом Й. Сталіна радянських танкових корпусів (аналог німецької танкової дивізії). Великою проблемою РСЧА на час битви була все ще недостатня моторизованість та радіофікованість нових корпусів, а також слабка ПВО, «головним болем» вермахту – все ще слабка проти радянських середніх танків протитанкова оборона. Наступ розроблявся за довоєнними радянськими рецептами так званої «теорії глибокої операції», розробленої В. Тріандафіловим, для чого були залучені кавалерія і танкові з’єднання.

Хід події

Операція тривала з 12 до 31 травня. Упродовж перших декількох днів радянське північне угруповання «прогризло» оборону німців на декілька кілометрів, 13 травня в цілому здолавши головну німецьку смугу оборони і вийшовши до висот навколо Харкова зі сходу. Потім контрудар 3-ї і 23-ї німецьких танкових дивізій змусив війська Д. Рябишева і К. Москаленка перейти до оборони, і наступ забуксував. Спробами прорвати німецьку оборону по річці Харків радянські генерали вкрай знекровили свої війська, але обійти Харків або увірватися в місто не змогли, а після катастрофи південного угруповання були змушені просто відійти на колишні (до 12 травня) позиції.

Спочатку дуже успішно наступало і південне радянське угруповання – 6 дивізій за підтримки 200 танків і 14 полків РГК до полудня 12 травня зламало опір двох німецьких піхотних дивізій і угорської бригади. У другій половині дня на Красноградському напрямі ввели в прорив 6-й кавкорпус з наданою йому танковою бригадою. До вечора війська А. Городнянського і Л. Бобкіна на 40-кілометровій ділянці вклинилися вглиб німецької оборони на 12–15 км, досягнувши другого оборонного рубежу, створеного на високому західному березі річки Орель. Німці кинули сюди все, що було напохваті, у тому числі трофейні команди і будівельні підрозділи, а генерал А. Городнянський почав висувати в бій дві дивізії другого ешелону. Відзначимо, що радянські танкові корпуси залишалися на місці, хоча перебували вже за 35 км від лінії фронту. Просуванню радянських військ сприяла практично повна відсутність у супротивника авіації. Річ у тому, що основні сили німецького 4-го повітряного флоту були задіяні в цей час набагато південніше, допомагаючи Е. фон Манштейну громити радянський Кримський фронт. Тому радянська авіація працювала фактично в умовах чистого неба. Аналізуючи підсумки першого дня боїв, С. Тимошенко і його штаб дійшли висновку, що в цілому наступ розвивається за планом.

Ф. Паулюс, оцінивши обстановку, почав перегрупування своїх сил. На південну ділянку він направив один піхотний полк 113-ї дивізії, одночасно з Харкова проти 38-ї армії почали висуватися 3-тя і 23-тя танкові дивізії і три полки піхоти. З Криму під Харків почалося перекидання ескадр 4-го повітряного флоту. 13 травня радянський наступ тривав. На південній ділянці фронт прориву був розширений до 55 км, а глибина досягла 25–50 км. Опір супротивника тут помітно послабився, створилися сприятливі умови для введення в бій рухомої групи. Стрімкий і потужний удар двох танкових корпусів (21-го і 23-го, близько 300 машин різних типів) міг виявитися дуже ефективним. Проте командування Південно-Західного фронту вирішило притримати корпуси в резерві і ввести їх у прорив із виходом стрілецьких дивізій на рубіж річки Берестова, до якої треба було ще пройти з боями 15 км. Тим часом німецьке командування швидко перекинуло під Харків 4-й повітряний корпус К. Пфлюгбайля, а також декілька свіжих піхотних полків і дивізій. Начальник генштабу вермахту Ф. Гальдер (і поінформований ним фюрер) побачили в подіях під Харковом прекрасну можливість провести операцію на оточення супротивника із залученням 1-ї танкової групи фон Клейста, яку радянські воєначальники вважали чи не розгромленою взимку 1941–1942 рр. (у будь-якому разі, на думку С. Тимошенка і Т. Баграмяна, на небезпеку з півдня мали зреагувати армії Південного фронту Р. Малиновського).

Але армії Південного фронту, що мали головним завданням стримувати німців на південь від Ізюма і Слов’янська, затіяли свою операцію із заволодіння важливим пунктом німецької оборони – селом Маяки і зазнали в цій операції чималих втрат, встигнувши використати велику частину своїх резервів. У результаті початок контрудару нечисленних танкових частин фон Клейста 17 травня вони проґавили. Бомбові удари люфтваффе і успішні дії винищувачів довершували сценарій катастрофи, що вже насувалася. Саме 17–18 травня було ще не пізно припинити радянський наступ на південь від Харкова і почати спішний вихід з майже зав’язаного «мішка». Провину за те, що такого наказу не було віддано, М. Хрущов згодом заднім числом покладав на Й. Сталіна, але саме М. Хрущов і С. Тимошенко в телефонній розмові з Москвою 18 травня переконали вождя не припиняти наступ.

Тим часом удосвіта 17 травня після півторагодинної артпідготовки німці перейшли в наступ на стику радянських 9-ї армії і 57-ї армій на двох напрямах: з району Петрівки – на Барвінкове і з боку Слов’янська. Вже до 8-ї години ранку радянську оборону прорвали на обох напрямах на глибину 6–8 км. Більше того, частина Південного фронту сама виявилася відрізаною і в результаті потрапила в оточення. Найбільше вражає те, що, вже перебуваючи майже в оточенні, ударні армії Південно-Західного фронту продовжували наступ, щогодини погіршуючи своє становище. 21 травня Паулюс перекинув 3-тю і 23-тю танкові дивізії на північний фас «мішка». Наступного дня вони форсували Сіверський Донець і почали рух на південь, з’єднавшись за 10 км південніше від Балаклеї з танками фон Клейста і перерізавши останні комунікації, що зв’язували війська 6-ї і 57-ї армій з тилом. В оточенні опинилося більш ніж чверть мільйона радянських солдатів і офіцерів. 28 травня С. Тимошенко наказав припнити наступ, але було вже надто пізно – почалася агонія оточених радянських армій. На 26 травня вони були затиснуті на невеликому клаптику під Барвінковим. Спроби деблокувати їх ззовні з одночасним проривом зсередини по суті провалилися. До 29 травня радянські з’єднання вели боротьбу в оточенні при повному пануванні супротивника в повітрі, нестачі пального, боєприпасів і продовольства. У боях загинули генерали Ф. Костенко, К. Подлас, А. Анісов, А. Городнянський, Л. Бобкин, З. Кутлін та інші. З оточення на східний берег Дінця вийшли 6 танків і близько 22 тис. осіб (розрізненими групами).

Наслідки події

Радянські війська зазнали однієї з найбільш прикрих поразок у Другій світовій війні. За офіційними радянськими та сучасними російськими даними, радянські втрати становили 177 тис. убитими і полоненими, понад 100 тис. було поранено, за німецькими – було взято 240 тис. самих лише полонених, істина, ймовірно, десь посередині. Було також втрачено до 1,2 тис. танків, 2 тис. гармат, більш ніж 3 тис. мінометів, близько 540 літаків. Німецькі втрати були напрочуд невеликими – до 20 тис. убитих і поранених, ймовірно, кілька десятків знищених танків, до 50 літаків. У результаті стратегічної перемоги під Харковом вермахт завдав серію нових ударів по ослаблених радянських військах, котрі зрештою привели німців на Дон, на Кавказ та під Сталінград.

Історична пам’ять

Одна з найбільш «законспірованих» операцій Другої світової війни в СРСР через особистий наказ Й. Сталіна, а згодом через політику одного з її творців – М. Хрущова. У 1990-х стала непогано відомою в Росії та Україні подією завдяки великим зусиллям істориків, публіцистів, перекладній літературі (поза СРСР завжди була добре знана як один із ключових моментів радянсько-німецького протистояння на Східному фронті, зокрема повною мірою використовувалася нацистською пропагандою). У наш час у Барвінковому встановлено пам’ятний знак, згадки про битву є в українських та російських підручниках, її нерідко згадують у пресі на 9 травня (чому сприяє близькість дати її початку до Дня Перемоги), існує відома комп’ютерна гра, присвячена битві.

Створення УПА

Дата і місце

Офіційно прийнята дата – 14 жовтня 1942 р. (козацьке свято Покрови Пресвятої Богородиці), Берестейщина і Полісся.

Дійові особи

Дмитро Клячківський (псевдонім Клим Савур, 1911–1945; 1941 р. провідник ОУН у Львові, засуджений 1941 р. за «процесом 59», втік із в’язниці, у травні – листопаді 1943 р. перший командир УПА, в 1943–1945 рр. командир «УПА-Північ», відповідальний за знищення мельниківців і бульбівців, терор проти польського населення Волині 1943 р., загинув у бою з НКВС); Сергій Качинський (псевдонім Остап, 1917–1943; командир підпільної офіцерської школи, організатор і командир сотні УПА в Дивинському лісі на Берестейщині, вбитий у бою з німцями); Григорій Перегіняк (псевдонім Довбешка, 1908–1943; командир Другої сотні УПА, провів перший бій УПА з німцями в лютому 1943 р., загинув у бою з німцями); Василь Івахів (псевдоніми Сонар, Сом, 1908–1943; військовий референт Крайового проводу ОУН на Північно-Західних українських землях, творець одного з перших загонів УПА восени 1942 р., загинув у бою з німцями разом зі своїм штабом); полковник армії УНР Леонід Ступницький (псевдонім Гончаренко, 1891–1944; діяч УНР, герой Другого Зимового походу, в 1941–1942 рр. член «Поліської Січі», 1943 р. начальник штабу «УПА-Північ», загинув у бою з НКВС, генерал-хорунжий УПА, посмертно); Ростислав Волошин (псевдоніми Борисенко, Левченко, 1911–1944; один із провідних діячів ОУН(Б), офіційний заступник Д. Клячківського з моменту створення УПА, 1943 р. головував на III Великому зборі ОУН, очолював 1-шу Конференцію поневолених народів Сходу Европи й Азії, 1944 р. генеральний секретар внутрішніх справ УГВР, загинув у бою з НКВС).

Передумови події

Місцем народження Української повстанської армії стали північно-західні українські землі (Полісся). Ще в 1936–1937 рр. тут з ініціативи військової рефeрeнтури ОУН під керівництвом Василя Сидора були створені повстанські бойові відділи під назвою «Вовки», які намагалися вести партизанську війну проти польської влади. Населення Волині мало певні навички партизанської боротьби, котрій вельми сприяв лісистий і болотистий ландшафт. Перші збройні формування виникли стихійно у волинських і поліських лісах ще 1941 р. під назвою УПА «Поліська січ», якою командував М. Боровець (псевдонім Тарас Бульба, визнавав уряд УНР, згодом, аби відмежуватися від ОУН(б), перейменував свою армію на Українську національну революційну армію – УНРА).

Наприкінці вересня – на початку жовтня 1941 р. поблизу Львова відбулася І Конференція керівного складу ОУН(Б). Конференція вирішила перевести більшу частину кадрів у підпілля, відкрито не конфліктувати з німцями для збереження сил та подальшої політичної боротьби за самостійну Українську державу, створювати легальну мережу в адміністративних, громадських та культурно-освітніх установах, розгортати антинімецьку та антирадянську пропаганду, готувати військові кадри та вести збір зброї. Ситуація змінилася наступного року. У квітні 1942 р. під Львовом відбувалася ІІ Конференція ОУН(Б), що висловилася за творення власних «військових сил». За вказівкою проводу ОУН(Б) формуються «групи самооборони» (боївки) за схемою: «кущ» (3 села, 15–45 учасників) – повітова сотня – курінь (3–4 сотні). До середини літа на Волині боївки налічували до 600 озброєних учасників.

Хід події

У жовтні 1942 р. на Волині починається формування перших бойових загонів під командою Сергія Качинського. З огляду на це постановою Української головної визвольної ради (УГВР) від 30 травня та святочним наказом головного командира УПА Романа Шухевича від 14 жовтня 1947 р. днем заснування УПА встановлено 14 жовтня 1942 р. Успішний напад сотні Г. Перегіняка (Довбешки) 7 лютого 1943 р. на німецькі казарми у місті Володимирець (місто взяте, знищена комендатура, рота польської поліції на німецькій службі) знаменував початок антинімецької боротьби повстанців, підконтрольних ОУН(б). Курс на антинімецьку боротьбу підтвердила ІІІ Конференція ОУН(б) 17–21 лютого 1943 р.

Д. Клячківський запровадив у новоствореній армії сувору дисципліну. Його розпорядженням від 15 травня 1943 р. було встановлено «найвищу кару військового часу – смерть» за співробітництво з ворогом, саботаж і диверсії проти УПА, шпигунство, вбивство, дезертирство, крадіжки військового та особистого майна, збройні пограбування тощо. Край поділявся на чотири оперативно-територіальні формування – військові округи (ВО), де базувалися відповідні з’єднання УПА з прикріпленими до них тиловими службами («Заграва», «Богун», «Турів», «Тютюнник»). Округи поділялися на військові надрайони, райони, підрайони, кущі та станиці (окремі населені пункти). Вищим органом військово-адміністративної влади слугувала Головна команда УПА під проводом Савура. До неї входили шеф військового штабу (заступник з військових справ), комендант запілля (з адміністративно-господарської роботи), шеф політичного штабу. Комендантові запілля підлягали референтури: організаційно-мобілізаційна, суспільно-політична, служба безпеки, господарча, зв’язку, Українського Червоного Хреста, місцеве самоврядування. Політичний штаб керував політично-виховними відділами груп УПА. УПА вдалося створити серйозну розвідувальну мережу, контррозвідкою займалася Служба безпеки ОУН. Серйозним чинником у становленні УПА став перехід до її лав 5 тис. українців, що служили в німецькій допоміжній поліції. У липні 1943 р. в УПА було до 13 тис. піхоти і до 1,5 тис. кінноти. Конкурентів (ОУН(м), бульбівців) було розгромлено або перетягнуто на свій бік уже до вересня 1943 р., частина особового складу розгромлених бандерівцями повстанських формувань під «оперативним супроводженням» СБ ОУН влилася до УПА.

Наслідки події

«Армія без держави», що утворилася 1942 р., існувала і вела активну збройну боротьбу до початку 1950-х рр. – довше, ніж будь-яка інша збройна група опору радянській системі в Східній Європі. Через її лави пройшли десятки тисяч людей, а її існування істотно вплинуло на радянську політику в Західній Україні протягом усього радянського періоду, на ментальність перш за все західних (але не тільки) українців.

Історична пам’ять

Вкрай неоднозначна – від майже повного неприйняття більшістю росіян, поляків, частини українців до абсолютної апології іншою частиною українців. Більшості засновників УПА в кількох областях Західної України встановлено пам’ятники чи пам’ятні хрести. Додатково актуалізували історичну пам’ять про УПА суперечки в українському суспільстві з приводу указів про присвоєння звання Героя України С. Бандері та Р. Шухевичу в часи президентства В. Ющенка і скасування цього рішення нині чинною владою України.

Третя битва за Харків 1943 року

Дата і місце

19 лютого – 14 березня 1943 р., великий район, обмежений на півночі містами Орел – Курськ – Воронеж (нині обласні центри Росії), на заході містом Красноград (райцентр Харківської області), на південному заході містами Новомосковськ (райцентр Дніпропетровської області) та Запоріжжя (обласний центр), на півдні територією Луганської та Донецької областей.

Дійові особи

Радянський наступ у межах операцій «Зірка» та «Стрибок» здійснювався головним чином силами таких фронтів: Південно-Західного – під командуванням амбітного й рішучого генерала армії Миколи Федоровича Ватутіна (1901–1944; у липні–жовтні 1942 р. командувач Воронезького фронту, з жовтня 1942 р. Південно-Західного фронту, в ранзі генерал-полковника бере участь у Сталінградській битві, 3-й битві за Харків, з лютого 1943 р. генерал армії, з березня 1943 р. командувач Воронезького, згодом перейменованого на 1-й Український фронту, поранений бійцями УПА 29 лютого 1944 р., помер від ран); Воронезького – під командуванням вельми суперечливого полководця генерал-полковника Пилипа Івановича Голікова (1900–1980; з 1940 р. голова ГРУ, знятий з посади в червні 1941 р., з жовтня 1941 р. командувач 10-ї армії, вдало діяв у битві під Москвою, 1942 р. зазнав важкої поразки, знятий з посади, брав участь у початковій стадії Сталінградської битви, з жовтня 1942 р. на чолі Воронезького фронту, провів кілька вдалих операцій, після 3-ї битви за Харків знятий і більше на фронт не допущений).

Головною ударною силою фронту в операції була 3-тя танкова армія видатного радянського танкового командира, генерал-лейтенанта танкових військ Павла Семеновича Рибалка (1894–1948; у 1934–1936 рр. був військовим радником у Китаї, аташе в Польщі, з липня 1942 р. командував 5-ю, з жовтня 3-ю, з травня 1943 р. 3-ю гвардійською танковими арміями, успішно воював під Харковом, Києвом восени 1943 р. та в усіх операціях на Правобережжі та Західній Україні 1944 р., брав Берлін і Прагу, 1945 р. маршал бронетанкових військ, 1947 р. командувач бронетанкових військ СРСР).

У «Стрибку» була задіяна армійська група не бездоганного, але вельми обдарованого радянського воєначальника – Маркіяна Михайловича Попова (1902–1969; 1941 р. командував Ленінградським фронтом, 1942 р. – 61-ю, 48-ю, 40-ю арміями на Брянському фронті, восени того ж року заступник командувача Сталінградського фронту, після Харкова в 1943–1944 рр. командував Брянським, Прибалтійським, 2-м Прибалтійським фронтами, блискуче провів Брянську наступальну операцію, з серпня 1943 р. генерал армії, з 1956 р. заступник головнокомандувача сухопутних сил СРСР).

Цілій плеяді талановитих радянських полководців протистояли гідні супротивники. На чолі групи армій «Дон» (згодом перейменована на групу армій «Південь») стояв найобдарованіший стратег вермахту генерал-фельдмаршал Еріх фон Манштейн (1887–1973 рр., активний учасник Польської та Французької кампаній, автор плану вторгнення до Франції, 1941 р. командував 56-м моторизованим корпусом групи армій «Північ», з вересня 1941 до липня 1942 р. воював на чолі 11-ї армії в Криму, розгромив радянські війська під Керчю та Феодосією, взяв Севастополь, за що отримав звання генерал-фельдмаршала, наприкінці 1942 р. командував групою армій «Дон», не зумів деблокувати 6-ту армію під Сталінградом, з лютого 1943 до березня 1944 р. на чолі групи армій «Південь», з квітня 1944 р. у запасі, згодом військовий радник уряду ФРН, автор відомих мемуарів). На чолі Харківської армійської групи вермахту на початку битви стояв генерал гірськострілецьких військ Хуберт Ланц (1896–1982; ветеран Французької кампанії 1940 р., битви за Кавказ, після здачі Харкова відправлений у Грецію, де командував 22-м гірським корпусом); у ході битви його змінив генерал танкових військ Вернер Кемпф. Головною надією німців – новоствореним танковим корпусом СС – командував рішучий і обдарований ветеран Першої світової війни, одноокий групенфюрер Пауль Хауссер (1880–1972; 1932 р. генерал-лейтенант, один із творців СС, відповідав за військову підготовку ваффен СС, з вересня 1942 р. на чолі танкового корпусу СС, його вольові рішення стали вирішальними в Третій битві за Харків, командував корпусом СС на Курській дузі, 1944 р. командував 7-ю армією в Нормандії).

Передумови події

Після перемоги під Сталінградом перед радянським командуванням відкрилися ще принадніші перспективи – розгромити остаточно німецьку групу армій «B», південний фланг якої тепер «висів у повітрі» і в результаті зазнав сильних радянських ударів у ході січневих Острогозько-Росошанської та Воронезько-Касторненської операцій. Після них більш-менш суцільний німецький фронт на значній ділянці від Лівн до Старобільська перестав існувати, і 23 січня Й. Сталін затвердив план наступної наступальної операції – «Зірка», що передбачала передусім оволодіння Харковом. Реалізацію плану поклали на Воронезький фронт. Одночасно готувався наступати і Південно-Західний фронт під командуванням одного з найбільш азартних радянських командувачів М. Ватутіна, який вирішив оточити донбаське угруповання німців ударом на Артемівськ – Сталіно – Маріуполь, відрізавши заразом шляхи відступу з Кавказу через Ростов частин групи армій «A». Ставки були великі: у разі успіху перемога могла затьмарити собою Сталінград. Розроблений штабом М. Ватутіна в січні 1943 р. план операції «Стрибок» передбачав і продовження, аж до виходу до Азовського моря і відсікання Криму. Проте стан радянських військ, особливо мобільних частин, на січень 1943 р. погано відповідав широкомасштабним планам командування. У складі найсильнішої 3-ї танкової армії, що мала брати Харків, було до 50 тис. вояків і всього 223 танки. У всьому Південно-Західному фронті, що теж не відпочивав від часів Сталінграду, було 986 танків, багато полків і бригад залишилися без техніки. Головна ударна сила радянського «Стрибка» – група М. Попова – налічувала на момент початку наступу лише 137 танків. Всього на початку битви з радянського боку взяли участь до 210 тис. осіб, у ході оборони Харкова від німецького контрудару – до 350 тис. зі складу 2 фронтів.

Радянський план битви ґрунтувався на недооцінюванні сил ворога. Німці вже встигли перекинути з Кавказу ослаблені, але все ще грізні 1-шу та 4-ту танкові армії, до Харкова почали прибувати частини свіжого Танкового корпусу СС. Німецькі війська на початку Третьої битви за Харків становили до 70 тис. осіб, у ході битви німці отримували значні підкріплення. Німецькі танкові війська мали: 1-ша й 4-та танкові армії – разом до 350 танків, у ході боїв німці отримали елітну дивізію «Велика Німеччина» (106 танків) і Танковий корпус СС (3 дивізії – «Лейбштандарт Адольф Гітлер» – далі «ЛАГ», «Райх» та «Мертва голова», разом близько 340 танків). Маючи на початку боїв за Харків до 200 літаків, німці швидко перекинули в район битви майже увесь 4-й повітряний флот (до 1 тис. літаків), завоювавши панування в повітрі.

Битва в умовах морозів, а згодом весняної багнюки стала перевіркою на міцність і виснажених після Сталінграда танкових, кінних та піхотних корпусів РСЧА і не менш втомлених корпусів та дивізій вермахту (виняток становив хіба що свіжий Танковий корпус СС, вперше в своїй історії введений у бій у такій ролі).

Хід події

Битва розпочалася 29 січня 1943 р. з наступу радянської 6-ї армії (Південно-Західний фронт) на позиції двох німецьких піхотних дивізій групи Ланца під Куп’янськом. Обидві дивізії, зазнавши великих втрат, розпалися на декілька груп і були оточені вже до 6 лютого. Радянські війська зайняли Куп’янск, Ізюм і Балаклію, поступово відрізаючи харківське угруповання німців від донбаського. Радянська піхота і за нею група Попова 2 лютого вступили у важкі бої під Лисичанськом з 19-ю, ослабленою 27-ю і 3-ю танковими дивізіями вермахту (почалася операція «Стрибок»). 6 лютого німці залишили Лисичанськ і Краматорськ. До 10 лютого радянське просування на Артемівськ було зупинене контратаками 3-ї і 7-ї німецьких танкових дивізій, а також діями штурмовиків люфтваффе.

2 лютого почалася «Зірка»: 3-тя танкова армія П. Рибалка узяла Великий Бурлук, до 10 лютого у боях з частинами «ЛАГ» і «Рейху» артилеристи, нечисленні танкісти і піхота П. Рибалка форсували річку Сіверський Донець, узявши Печеніги і Чугуїв. У прориви було кинуто радянську кавалерію. 9 лютого радянська 40-ва армія взяла Бєлгород. Ситуація для групи Ланца стала критичною – назрівало оточення. 11 лютого радянські частини були вже на підступах до Харкова, обходячи місто із заходу; наступного дня їм вдалося в ході жорстоких боїв оволодіти Роганню, були розбиті німецькі 320-та і 298-ма піхотні дивізії. Контрудар мотопіхоти СС змусив окопатися кавалеристів радянського 6-го кавкорпусу, і оточення Харкова із заходу не вийшло, тоді як до 14 лютого з півночі місто вже майже обійшли війська РСЧА. Того ж дня групу Ланца передали в розпорядження групи армій «Південь». До цього часу дивізії «ЛАГ» і «Рейх» перебували в напівоточенні і мали на руках наказ Гітлера ні в якому разі не здавати Харків. 15 лютого Пауль Хауссер відкрито порушив цей наказ і почав відведення дивізій СС на захід, прикриваючи відступ батальйоном штурмових гармат, рятуючи еліту військ СС, дивізію «Велика Німеччина» і залишки двох піхотних дивізій. Радянська 40-ва армія швидко взяла місто, німці зайняли оборону на захід від Харкова.

Тим часом Південно-Західний фронт продовжував свій «Стрибок», ведучи силами рухливої групи М. Попова важкі бої за важливий центр комунікацій – місто Червоноармійське. Існував великий шанс того, що радянські частини переріжуть комунікації 1-ї танкової армії у складі донбаського угруповання німців. Ситуацію для німців врятувала контратака бойової групи командира 11-ї танкової дивізії Г. Балька. Червоноармійське Попов узяв, але в результаті декількох німецьких контратак і повітряних нальотів втратив майже всі танки. Здавалося, тепер ніщо не завадить танкам резервних радянських 1-го гвардійського і 25-го танкового корпусів вирватися на простір і дійти до Дніпропетровська та переправ на Дніпрі – діру між групою Ланца і донбаським угрупованням німців закрити було майже неможливо. Проте Ватутін, що рвався до плацдармів на Дніпрі, прогледів (не без «допомоги» радянської авіарозвідки, що сприйняла пересування німецьких колон за початок відступу з Донбасу) можливість потужного німецького контрудару. Цей контрудар організував Манштейн із певною допомогою А. Гітлера, який прилетів із Берліна і в ході довгої непростої бесіди переконався в необхідності спочатку врятувати ситуацію в Донбасі, а вже потім відбивати Харків. Контрудар завдавали з півночі частини танкового корпусу СС (загальне керівництво групою німецьких військ тут здійснював генерал В. Кемпф), з півдня – частини 1-ї та 4-ї танкових армій. Головною метою мало стати відсікання радянської 6-ї армії, що прорвалася, і групи Попова. Контрудар почався 19 лютого: дивізію СС «Рейх» було спрямовано на південь («ЛАГ» та інші частини залишилися тримати фронт на захід від Харкова, на допомогу їм почали прибувати ешелони з людьми і технікою «Мертвої голови»), танкові дивізії Гота – на північ, через Червоноармійське. Мотопіхота СС швидко вклинилася у фланг радянської 6-ї армії, що продовжувала наступати углиб Донбасу, на Синельникове. Разом із пікірувальниками есесівці відбили радянські контратаки і до 23 лютого з’єдналися з 17-ю, 6-ю танковими дивізіями Гота і дивізією СС «Вікінг» у Павлограда, оточивши радянську 6-ту армію. Отже, загрозу тилам донбаського угруповання Манштейн усунув.

Ситуація для РСЧА ускладнилася ще й тим, що, поки залишки колишнього німецького гарнізону Харкова з дивізій вермахту і «ЛАГ» стримували танки Рибалка, з району Краснограда дивізія СС «Мертва голова» почала наступ проти радянської 3-ї танкової армії. Спроби 6-ї армії Харитонова вирватися були марні, і на допомогу оточеним 1 березня кинули зведену танкову групу зі складу 3-ї танкової армії (майже половина з 105 танків Рибалка), яка сама потрапила в оточення біля села Кегичівка, але, втративши майже всі танки, вирвалася до своїх. Одночасно була розгромлена велика частина радянської 6-ї армії і групи Попова, залишки яких тримали оборону. До кінця лютого радянський наступ на усіх ділянках, про які йшлося вище, було зупинено, ініціатива перейшла до німців. Усі три зібрані в кулак дивізії корпусу СС мали 147 готових до бою танків і 42 штурмові гармати, а також чимало своїх і трофейних протитанкових гармат. Найменш потерпілі в боях «ЛАГ» і «Мертва голова» стали тепер головною ударною силою німців. 6 березня частини «ЛАГ» завдали удару піхоті армії Рибалка під Новою Водолагою, 7–8 березня оволоділи Люботином і Коротичем, наступаючи зручним Полтавським шосе прямо на Харків.

Найбільш знакові (принаймні для харків’ян декількох повоєнних поколінь) події розгорнулися на південь від Харкова, в районі Зміїв – Таранівка – Соколове – Рокитне. За офіційною радянською версією, тут наступ двох німецьких танкових дивізій, 6-ї і 11-ї, зупинили «27 гвардійців-широнінців», а також чехословацький батальйон Л. Свободи. У будь-якому разі німецькі танки тут зустрів щільний вогонь артилерії, внаслідок чого німецькі танкові дивізії не досягли прориву через Мжу і виходу до південної околиці Харкова. Бої за Таранівку тривали до 9 березня, коли мотопіхота німецької 6-ї танкової дивізії узяла-таки село. 8 березня в результаті довгого бою та сама дивізія узяла село Соколове. У результаті бою німці спалили село декількома вогнеметними танками, розбивши посилену роту О. Яроша зі складу батальйону Л. Свободи. Але Мжу ворог не перейшов, радянська оборона встояла. Поки 6-та дивізія намагалася форсувати Мжу, 9 березня частини німецької 11-ї танкової дивізії форсували річку і взяли з тилу укріплене село Рокитне, після чого рушили на Мерефу – наступ з півдня на Харків тепер розвивався без перешкод. Й. Сталін дозволив залишити Харків тільки 15 березня, коли вже давно впала багатостраждальна Таранівка. Ще 10 березня Пауль Хауссер отримав наказ почати штурм Харкова. Почалися міські бої, до 15 березня місто було майже оточене дивізіями СС, і П. Рибалко почав відводити частини своєї армії на схід, хоча прорватися вдалося далеко не всім. Останнім кривавим акордом третьої битви за Харків стало взяття 18 березня Бєлгорода есесівцями (бойовою групою Й. Пайпера). У боях навколо міста загинули танки радянських 2-го і 3-го гвардійських танкових корпусів В. Баданова и І. Вовченка. На цьому контрнаступ Манштейна завершився – радянські війська зайняли більш-менш стійку оборону.

Наслідки події

Втрати радянських військ були великими: за офіційними радянськими оцінками: до 44 тис. убитими і полоненими, до 41 тис. пораненими. За німецькими даними, з 21 лютого до 18 березня німці знищили або захопили 567 радянських танків та понад 2,2 тис. гармат і мінометів. На кінець боїв у танкових дивізіях СС було по 30–35 танків, ще гірша була ситуація в дивізіях вермахту. Людські втрати німців були також чималими, але помітно меншими за радянські – корпус СС втратив 11,5 тис. осіб убитими, пораненими і пропалими безвісти, плюс невідомі втрати дивізій вермахту. У ході боїв були мобілізовані до РСЧА та загинули або були вбиті солдатами СС і вермахту багато тисяч харків’ян. Німцям востаннє у війні вдалося переламати хід бойових дій на свою користь у стратегічному масштабі, створивши південний фас Курської дуги.

Історична пам’ять

За радянських часів окремі епізоди битви були дуже добре відомі (бої за Таранівку та Соколове) – радянська пропаганда використовували образи широнінців – «нових панфіловців» та чеських вояків для зміцнення бойового духу військ і патріотичного виховання громадян під час та після війни, на честь героїв називали вулиці й проспекти (зокрема в Харкові), було створено пам’ятники та музеї на місцях бойових дій, проте битва в цілому аж ніяк не була добре знана в СРСР (як і у випадку з Другою битвою за Харків, у Німеччині і в Європі в цілому ситуація була діаметрально протилежною – остання велика німецька перемога на Східному фронті була добре пропіарена). У 1990-х рр. ситуація в Україіні та Росії помітно змінилася на краще зусиллями істориків. Річниця битви відзначається на місцевому рівні.

Корсунь-Шевченківська операція 1944 року

Дата і місце

24 січня – 17 лютого 1944 р., район міст Корсунь-Шевченківський – Шпола – Звенигородка – Городище (нині райцентри Черкаської області).

Дійові особи

Радянським 1-м Українським фронтом командував генерал армії Микола Ватутін, 2-м Українським – генерал армії Іван Степанович Конєв (1897–1973; з червня 1943 р. командувач Степового, згодом перейменованого на 2-й Український фронту, один із героїв Курської битви, Бєлгородсько-Харківської операції, битви за Дніпро, з 20 лютого 1944 р. маршал Радянського Союзу, успішно провів Львівсько-Сандомирську та Вісло-Одерську операцію, брав активну участь у взятті Берліна та Праги, придушував Угорську революцію 1956 р., брав участь у Берлінській кризі 1961–1962 рр.).

Німецькою групою армій «Південь» командував фельдмаршал Еріх фон Манштейн. 8-ю армією групи армій «Південь», що стала мішенню радянського наступу, командував генерал піхоти Отто Велер (1894–1987; герой Першої світової війни, досвідчений штабіст, з квітня 1942 до квітня 1943 р. начальник штабу групи армій «Центр», з серпня 1943 р. на чолі 8-ї армії, з грудня 1944 до квітня 1945 р. останній командувач групи армій «Південь»); двома оточеними корпусами зі складу армії командували кавалер багатьох орденів, досвідчений генерал артилерії Вільгельм Штеммерманн (1888–1944; учасник Першої світової війни, 1939 р. генерал-майор, учасник Польської і Французької кампаній, з серпня 1941 р. генерал-лейтенант, з грудня 1943 р. командир 11-го армійського корпусу, загинув під час прориву з оточення); генерал-лейтенант Теобальд-Гельмут Ліб (1889–1981; учасник Французької кампанії, Сталінградської битви, битви за Дніпро, на початку 1944 р. командувач 42-го армійського корпусу, восени 1944 р. воював у Північній Італії).

Передумови події

У результаті осіннього та зимового наступу Червоної армії утворився чималий виступ лінії фронту з німецького боку на захід від Черкас, який утримували частини німецької 8-ї армії. Гітлер наказав утримувати виступ з політичних міркувань, попри неодноразові попередження Манштейна щодо небезпеки радянського наступу з метою оточення німців. Цим вирішили скористатися радянські воєначальники – М. Ватутін розробив план наступу, затверджений Й. Сталіним. Для здійснення плану оточення ворога виділили значні сили зі складу 1-го та 2-го Українського фронтів – до 260 тис. осіб (29 стрілецьких дивізій, 1 механізований, 4 танкових корпуси), до 5,3 тис. гармат і мінометів, на початку наступу – до 600 танків та самохідних гармат (плюс близько 400 Т-34, отриманих 1-м Українським фронтом як підкріплення в період з 22 січня до 2 лютого), 1054 літаки. З німецького боку в оточенні опинились до 60 тис. осіб, до 60 танків і самохідних гармат, 242 гармати і міномети (88-ма піхотна дивізія, корпусна група «Б», 57-ма, 72-га, 389-та піхотні дивізії, танкова дивізія СС «Вікінг» і 5-та панцергренадерська бригада СС «Валлонія»); у спробах деблокувати оточені німецькі корпуси взяли участь до 80 тис. осіб, до 750 гармат і мінометів, 201 танк 3-го і 58 танків 47-го танкового корпусу (ймовірно, в ході битви вони отримували якісь невеликі підкріплення), кількасот літаків. Обидві сторони припустилися кількох помилок в оцінюванні ситуації, що зрештою привело німців до великого оточення, а радянське командування – до провалу спроб не допустити німецького прориву. Бойові дії для обох сторін ускладнювала рання весна і жахлива багнюка.

Хід події

Радянський план битви був схожий на сталінградський: удар двох танкових угруповань, створення двох фронтів оточення ворога і знищення оточеного угруповання. Радянський наступ почався для 2-го Українського фронту 24 січня, для 1-го Українського фронту – 26 січня. Прорвавши оборону супротивника, ударні угруповання фронтів попрямували назустріч один одному. На 2-му Українському фронті 25 січня ввели в прорив 5-ту гвардійську танкову армію, що нестримно просувалася на Звенигородку. На 1-му Українському фронті 6-та танкова армія також вирвалася вперед, прагнучи з’єднатися з танкістами П. Ротмістрова. Розуміючи, чим загрожує глибокий прорив РСЧА, Манштейн кинув свої танкові частини в контратаки – з 27 січня фланги ударного угруповання 2-го Українського фронту атакували частини 3-ї, 11-ї і 14-ї танкових дивізій вермахту, намагаючись ліквідувати прорив і зав’язавши важкі бої під Оситняжкою і Пасторським. Підтягнувши резерви, радянські війська зуміли зупинити німців. «Зрізати» радянське ударне угруповання німцям не вдалося, багато в чому через стійкість радянської ПТО і танкових резервів. Поки піхотні армії зв’язали боєм німецький танковий резерв, армія П. Ротмістрова 28 січня зайняла Звенигородку. Тим часом піхота 2-го Українського фронту і 6-та танкова армія розпочали наступ з протилежного боку виступу. Тут повторилася приблизно та сама картина: проламавши порівняно слабку оборону німецьких піхотних дивізій, радянські частини зіткнулися з контратаками німецьких танкових резервів – 16-ї і 17-ї танкових дивізій вермахту. Військам 2-го Українського фронту вдалося впоратися з контратаками німців і того ж 28 січня вийти до Звенигородки, завершивши кільце оточення. До 3 лютого було створено суцільні зовнішній (танкові армії, посилені піхотою і гвардійською кавалерією) і внутрішній (піхота і кавалерія) фронти оточення. Німці спробували налагодити повітряний міст, водночас готуючись до деблокування своїх двох оточених корпусів. Проте всі спроби радянських військ розрізати оточене угруповання були невдалими – німці запекло билися, відкинувши 8 лютого пропозицію капітулювати. Уранці 4 лютого почався німецький наступ – його вели танки 1-ї, 16-ї, 17-ї танкових дивізій вермахту і важкого танкового полку «Беке». Деблокувальне угруповання не дійшло до оточених зовсім трохи, зупинившись на лінії річки Гнилий Тікич за кілька кілометрів від «мішка». Надлюдські зусилля радянської ПТО і танків та не менші зусилля німецьких танкістів істотно вплинули на результат битви.

Тим часом у «мішку» Штеммерманн стягував свої частини на південь, і територія оточення щодня надзвичайно стискалася. Після втрати аеродрому повітряний міст звівся до постачань вантажів на парашутах, але близько 50 тис. німців, скандинавів, валлонів уперто відмовлялися здаватися. Радянські танкові корпуси М. Ватутіна також мали проблеми з постачанням через бездоріжжя і постійний тиск з боку танків і мотопіхоти Брайта. «Мішок» став «кочуючим» – німецькі частини пробивалися на південний захід, назустріч очікуваній допомозі, вибивши з декількох сіл радянську піхоту, посилену танками. 15–16 лютого маленьке село Шендерівка кілька разів переходило з рук у руки. Останнім рубежем, зайнятим радянськими танками 5-ї гвардійської танкової армії, було село Лисянка і висота № 239, яку німці так і не взяли. І. Конєв, М. Ватутін і П. Ротмістров, розуміючи, що німці намагаються прорватися, перегрупували сили – вони думали, що взяли в кільце майже всю 8-му армію німців, і побоювалися масованих атак величезними силами зсередини «мішка», але було пізно. Штеммерманн 16 лютого отримав від Манштейна коротку телеграму: «Пароль – «Свобода», мета – Лисянка, 23.00», і три німецькі колони вночі, в люту завірюху, залишивши в Шендерівці більш ніж 1,5 тис. тяжкопоранених, майже навмання пішли на прорив повз радянську піхоту й танкові частини. Радянська 206-та стрілецька дивізія не витримала удару, і німці пробили коридор. Одним групам пощастило – як, наприклад, авангарду генерала Ліба, інші гинули від вогню кулеметів і гармат, під гусеницями, від гармат радянських танків (які безупинно атакували німецькі частини з увімкненими фарами) та від шабель козаків Донського гвардійського корпусу.

Наслідки події

Всього з «мішка» вийшло 27 703 боєздатних німецьких солдатів та хіві (добровільні німецькі допомагачі з окупованих територій), 1063 хіві, також вивезено 7496 поранених. З 19 тис. тих, що залишилися, до 11 тис. було взято в полон радянськими військами, решта загинула. Але Й. Сталіну вже доповіли про новий Сталінград, тому вождя повідомили про колосальну радянську перемогу, яка швидко розрослася під пером радянських військових істориків. Так народився міф про 55 тис. німецьких убитих і 18 тис. полонених. Насправді втрати німців разом із втратами деблокувальних частин не перевищували 47 тис. осіб, з них більш ніж половина – вбитими і полоненими, до 160 танків, понад 300 гармат і мінометів. Радянські втрати вбитими та полоненими становили 24 286 осіб, пораненими – 55 902 осіб, від 606 до 850 танків, понад 2 тис. гармат і мінометів. Проте загалом битва може з повним правом вважатися помітною радянською перемогою, котра позитивно вплинула на ведення радянськими військами бойових дій навесні 1944 р.

Історична пам’ять

Добре відома в СРСР та на пострадянському просторі битва, оголошена сталінським керівництвом «Сталінградом на Дніпрі» (саме так, з неодмінними згадками про «9 німецьких оточених і розгромлених дивізій», ця подія сприймається більшістю представників старшого покоління українців та росіян, попри спроби більш зваженої оцінки сучасними російськими істориками та публіцистами). І. Конєв і П. Ротмістров за цю перемогу стали маршалами, 23 радянські частини отримали назву «Корсунських», 6 – «Звенигородських». Битві присвячено радянський пропагандистський фільм 1945 р., знятий О. Довженком, вона фігурує в радянській художній літературі та кіно (фільм «Якщо ворог не здається…» 1982 р.). У місті Корсунь-Шевченківський діє музей битви, пам’ятники на місцях запеклих боїв є частиною Корсунь-Шевченківського меморіального комплексу.

Львівсько-Сандомирська операція 1944 року

Дата і місце

13 липня – 29 серпня 1944 р., Західна Україна (Галичина, південь Волині, територія сучасних Львівської, Тернопільської, Івано-Франківської, Рівненської областей) та Південна Польща (Малопольща).

Дійові особи

Операція проводилася силами 1-го Українського фронту під командуванням маршала І. Конєва, у ході битви було створено 4-й Український фронт на чолі з людиною непростої долі, генерал-полковником І. Ю. Петровим.

На чолі німецької групи армій «Північна Україна» стояв відомий німецький танковий командир генерал-полковник Йозеф Харпе (1887–1968; у 1931–1933 рр. керував Казанською танковою школою рейхсверу в СРСР, учасник Польської кампанії, воював під Смоленськом, Ленінградом, 1942 р. генерал танкових військ, у липні – серпні 1944 р. на чолі групи армій «Північна Україна», з вересня 1944 до січня 1945 р. на чолі групи армій «А»). У боях брала участь також 1-ша угорська армія, з 15 травня до 1 серпня під командуванням генерал-полковника Кароя Берегфі (1888–1946; був активним прихильником лідера партії «нілашистів» Ф. Салаші, повішений 1946 р.), з 1 серпня – генерал-полковник Бела Міклош (1890–1948; командував угорським корпусом у боях під Києвом, Харковом, Сталінградом, наближений адмірала М. Хорті, виступав за сепаратний мир з СРСР).

Передумови події

Станом на липень 1944 р. лінія фронту проходила західніше Ковеля – Тернополя – Коломиї, у руках німців залишалася значна частина Західної України та Силезький промисловий район у Польщі. Радянське командування вирішило провести проти групи армій «Північна Україна» (до 600 тис., за радянськими даними до 900 тис. осіб німецьких та угорських солдатів і офіцерів; до 420, за іншими даними до 900, танків та штурмових гармат; до 6,3 тис. гармат і мінометів; до 700 літаків 4-го повітряного флоту) масштабний наступ силами небувалого надпотужного угруповання двох фронтів – 1-го та 4-го Українських (разом 1,2 тис. осіб, до 14 тис. гармат і мінометів, до 2,2 тис. танків та самохідних гармат, 2,8–3 тис. літаків). Згідно з радянським планом наступу передбачалися два головних напрямки ударів: на Раву-Руську (1-ша гвардійська танкова, 3-тя гвардійська та 13-та армії) та на Львів (3-тя гвардійська танкова, 4-та танкова, 38-ма та 60-та армії).

На момент битви радянська теорія глибокої операції була вже доволі добре відпрацьована командувачами РСЧА різних рівнів, її грізним знаряддям стали численні танкові корпуси, оснащені моторизованою піхотою на ленд-лізівському американському автотранспорті, оснащені середніми танками Т-34, Т-34–85, американськими M4 «Генерал Шерман», а також важкими радянськими ІС-2. Німці, відступаючи, робили ставку на активну оборону, зокрема протитанкову за допомогою штурмовиків. Слід відзначити участь у битві 14-ї української дивізії ваффен СС «Галичина».

Хід події

13 липня 1944 р. після потужного артобстрілу та бомбардування німецьких позицій, війська 1-го Українського фронту перейшли у наступ на рава-руському напрямку. Оборонні лінії німців було прорвано, частини радянських 3-ї гвардійської та 13-ї армій просунулись на відстань до 20 км. З меншим успіхом наступали 60-та та 38-ма армії в напрямку на Львів, де німецькі танкові дивізії завдали контрудару. Проте і тут радянській 60-й армії вдалося створити вузький «Колтівський коридор» завдовжки 20 км та завширшки до 6 км, завдяки якому в тили німців почали просуватися частини 3-ї гвардійської танкової армії П. Рибалка, а потім і 4-та танкова армія Д. Лелюшенка. Радянська авіація бомбила німецькі позиції впродовж усього бою, активність люфтваффе була невисокою через брак пального. 16–17 липня обидві радянські танкові армії пройшли коридором під перехресним обстрілом ворога. Станом на 18 липня німецьку оборону було прорвано на ділянці 200 км, на 50–80 км вглиб. Утворився «Бродський мішок», до якого потрапили здебільшого частини 13-го армійського корпусу німців. Бої в оточенні та невдалі спроби виснажених німецьких танкових дивізій пробити кільце тривали до 22 липня, коли «мішок» було розрізано навпіл і знищено, хоча частина оточених вийшла малими групами.

Після знищення «мішка» під Бродами радянські армії відновили наступ на Львів та Перемишль. 23 липня радянські війська форсували річку Сян та захопили території навколо Ярослава. 1-ша гвардійська танкова армія Катукова, швидко наступаючи, опинилась на території Польщі, де взяла Люблін. 27 липня за підтримки польських повстанців радянські 3-тя гвардійська танкова, 60-та та 38-ма армії взяли Львів (не давши німцям зруйнувати місто) та Перемишль. На станіславському напрямку частини 1-ї гвардійської та 18-ї армій 24 липня взяли Галич, а 27 липня – Станіслав. Перша фаза битви скінчилася з виходом радянських військ на державний кордон СРСР зразка 1941 р. Німецька група армій була розрізана навпіл, її частини відступали до Вісли і Карпат. Наступна фаза полягала в захопленні 1-м Українським фронтом плацдармів на Віслі в районі Баранува – Шидлува – Сандомира та відчайдушних спробах німців витіснити радянські війська з цих плацдармів. Бої тут почалися 29 липня і тривали до 29 серпня з перемінним успіхом: плацдарм то розширювався, то звужувався, але ліквідувати його німцям не допомогли ні 501-й батальйон важких «Королівських тигрів», бездарно кинутий у бій без підтримки і наполовину знищений радянськими танками та артилерією під Оглендувом, ні інші танкові підкріплення, що їх отримав Харпе в ході боїв. 15 серпня радянські вояки взяли Сандомир і розширили плацдарм до 120 км завширшки і 50 км завглибшки. 29 серпня виснажені радянські війська остаточно зупинилися. Водночас усі подальші спроби 4-го Українського фронту І. Петрова прорвати угорсько-німецьку оборону в Карпатських передгір’ях були марними – 5 серпня було взято Стрий, 6 серпня – Дрогобич, 15 серпня наступ припинився.

Наслідки події

За німецькими даними, загальні втрати вермахту та СС у битві становили до 137 тис. осіб, з них до 55 тис. убитими та полоненими. У «Бродському мішку» в оточення потрапило до 40–45 тис. осіб. З «мішка» пощастило вибратися до 6,8 тис. осіб, серед них до 1,5 тис. українців, решта загинула або потрапила в полон. Тяжкими (до кількох сотень) були втрати в танках, оточені дивізії втратили всю артилерію і міномети. Радянські війська дорого заплатили за свій безсумнівний успіх: 289 тис. осіб, з них 65 тис. – безповоротні втрати, також безповоротно втрачено 1269 танків і самохідних гармат, 289 літаків.

У результаті битви радянські війська звільнили всю територію УРСР у межах 1941 р., а також частину Польщі, продемонструвавши високий рівень бойової майстерності. Було завдано важкої поразки групі армій «Північна Україна», почалися бойові дії радянських військ проти загонів УПА в Галичині, що тривали і після завершення Другої Світової війни.

Історична пам’ять

У СРСР завдяки сталінській пропаганді успішна битва увійшла до списку знаменитих «Десяти сталінських ударів» 1944 р., була добре відома з кінематографу, публіцистики, зокрема й присвяченої «розгрому під Бродами українських пособників Гітлера СС «Галичина»». Саме ця версія продовжує бути актуальною в свідомості багатьох мешканців Росії й українців Наддніпрянщини. Її втілює і відомий радянський меморіал у Львові – Пагорб Слави поблизу Личаківського цвинтаря. Натомість в українській діаспорній літературі та в сучасній Західній Україні вся битва і перш за все «мішок» під Бродами відомі як важливий героїчно-трагічний епізод «української боротьби з більшовизмом» (у такій іпостасі є темою низки поетичних і прозових художніх творів), подія добре знана в Польщі.

Приєднання Закарпаття до УРСР

Дата і місце

Листопад 1945 р., Москва – Прага, Закарпаття.

Дійові особи

Йосип Віссаріонович Сталін; В’ячеслав Михайлович Молотов; чеські політики Едвард Бенеш (1884–1948; лідер національно-соціалістичної партії, в 1918–1935 рр. міністр закордонних справ Чехословаччини, в 1935–1938, 1945–1948 рр. президент Чехословаччини, в 1940–1945 рр. лідер чехословацької еміграції, один із засновників Ліги Націй, Малої Антанти, 1948 р. передав владу комуністам); Франтішек Нємец (1898–1963; чехословацький політик, член соціал-демократичної партії, міністр уряду у вигнанні, делегат уряду Бенеша на звільнених землях ЧСР у 1944–1945 рр.); Владімір Клементіс (1902–1952; словацький політичний діяч, публіцист, провідний політик Компартії ЧСР, емігрант, 1945 р. заступник міністра іноземних справ ЧСР, у 1948–1950 рр. міністр іноземних справ Чехословаччини, страчений у результаті боротьби з опозицією всередині компартії, розпочатої за наказом з Москви); Зденек Фірлінгер (1891–1976; лівий соціал-демократ, близький друг президента Е. Бенеша, у 1937–1945 рр. чехословацький посол у СРСР, у 1945–1947 рр. голова чехословацького уряду, ініціатор злиття соціал-демократів з компартією); Іван Іванович Туряниця (1901–1955; брав участь у Закарпатській червоній гвардії 1919 р., член компартії Чехословаччини, з 1930 р. мешкав переважно в СРСР, у 1944–1946 рр. голова Народної Ради Закарпатської України, в 1946–1948 рр. перший секретар Закарпатського обкому КП(б)У і голова облвиконкому).

Передумови події

У 1919–1939 рр. Закарпаття перебувало в складі Чехословаччини, куди увійшло добровільно після народних зборів (автономний статус краю було санкціоновано Сен-Жерменською мирною угодою 1919 р., проте наданий лише 1938 р. напередодні остаточної окупації Чехословаччини Третім Рейхом). Після кількаденного існування Підкарпатської Русі (Карпатської України) 1939 р. Угорщина окупувала Закарпаття. Ні Чехословаччина, ні місцеві українці не змирилися з окупацією. Радянський Союз, як і більшість європейських країн, теж не визнавав законною окупацію Карпатської України Угорщиною і відстоював усталеність кордонів Чехословаччини домюнхенського періоду. Це однозначно підтвердили, зокрема, президент ЧСР Е. Бенеш та нарком закордонних справ СРСР В. Молотов під час бесіди 9 червня 1942 р. За радянсько-чехословацькими домовленостями, питання про долю Закарпатської України (згідно з Конституцією ЧСР – Підкарпатської Русі) мав вирішувати після війни сам народ. Улітку 1944 р., коли радянські війська почали вибивати з території краю німців і угорців, на зайнятій ними території мав призначатися чехословацький урядовий уповноважений, який після завершення воєнних операцій діставав право повністю взяти у свої руки управління громадськими справами й надавати всебічну допомогу радянському головнокомандувачеві. У липні 1944 р. уряд Чехословаччини призначив своїм уповноваженим на визволеній території Підкарпатської Русі міністра економічної реконструкції чеха Ф. Нємеца, його заступником – члена Державної ради словака генерала Р. Вієсту, а політичним радником – закарпатця І. Туряницю. Проте, попри попередні домовленості Й. Сталіна з чехословаками, майже одразу після визволення Закарпаття радянська влада і місцеві комуністи сформували перші тимчасові народні комітети, членів яких обирали або призначали, «враховуючи думку народу». Проте слід відзначити, що рух за возз’єднання з Україною був серед місцевих українців справді масовим (чому сприяли репресії проти місцевих «москвофілів» та «мадяронів»). На зборах і мітингах ухвалювалися постанови, звернення, прохання прийняти Закарпатську Україну «в лоно матері-вітчизни». Голова окружної народної Ради, перший секретар ЦК відродженої КПЗУ І. Туряниця очолив підготовку до з’їзду народних комітетів краю. До кінця 1944 р. повсюдно пройшли масові мітинги і збори, на яких люди схвалювали рішення з’їзду. Під Маніфестом підписалося понад 250 тис. осіб – більшість наявного в цей період дорослого населення.

26 листопада 1944 р. з’їзд народних комітетів у Мукачеві схвалив Маніфест про возз’єднання Закарпатської України з УРСР і вихід зі складу Чехословаччини, обрав Народну Раду з 17 осіб. Головою став комуніст І. Туряниця. Вже 5 грудня Народна Рада ухвалила декрет про припинення зв’язків народних комітетів Закарпатської України з уповноваженим уряду Чехословаччини й висунула вимогу, щоб він залишив межі краю. Ф. Нємец у телеграмі до президента Чехословаччини Е. Бенеша 29 грудня 1944 р. змушений був визнати, що рух за вихід Закарпатської України (так було названо створену тут маріонеткову радянську «державу») зі складу Чехословаччини «треба вважати рухом народним і стихійним». На його думку, було недоцільно діяти проти волі місцевого населення. 1 лютого 1945 р. Ф. Нємец залишив межі Закарпаття.

Хід події

Питання про Закарпаття було попередньо врегульоване шляхом листування між Й. Сталіним і Е. Бенешем. 23 січня 1945 р. Й. Сталін писав Е. Бенешу: «Радянський уряд не забороняв і не міг заборонити населенню Закарпатської України висловити свою національну волю… Ви самі мені в Москві говорили про Вашу готовність передати Закарпатську Україну Радянському Союзові». Е. Бенеш погоджувався на двосторонній договір як форму врегулювання, але тільки після війни при відновленні домюнхенських кордонів Чехословаччини з Німеччиною й Польщею. Після переговорів у Москві 29 червня 1945 р. було укладено договір між СРСР та Чехословаччиною про включення Закарпатської України до складу УРСР. Від СРСР його підписав В. Молотов, від Чехословацької Республіки – З. Фірлінгер і В. Клементіс. Представників УРСР, і тим паче маріонеткової держави Закарпатська Україна, на переговорах не було. Угода була остаточно ратифікована чехословацьким парламентом 22 листопада 1945 р., а Президією Верховної Ради СРСР – 27 листопада. Крім Закарпаття, Чехословаччина погодилася передати СРСР близько 250 км² території в околицях Чопа, які були частиною словацьких земель.

Наслідки події

22 січня 1946 р. указом Президії Верховної Ради СРСР на приєднаних землях була створена Закарпатська область УРСР. Радянська влада чимало зробила для економічного розвитку провінційного аграрного Закарпаття, проте були й інші наслідки приєднання, які явно не могли тішити місцеве населення – вже в процесі возз’єднання чехословацькі органи та радянська репресивна машина застосували звичні для тоталітарної системи заходи проти «неблагонадійних». Заарештовували учасників Карпатської України 1939 р. (в травні 1945 р. у Празі заарештували її президента А. Волошина, який загинув у ГУЛАГу), українських інтелігентів, чиновників угорського окупаційного режиму. Кричущим насильством відзначилася ліквідація Мукачівської греко-католицької єпархії 1948 р., що супроводжувалася вбивством радянськими спецслужбами єпископа Теодора Ромжі, репресіями проти десятків священнослужителів. Відбулися «обміни населенням» з Угорщиною і Чехословаччиною. Тим часом групи етнічних українців, які мешкали в окремих районах на території сусідніх держав (Мараморощина в Румунії, Пряшівщина в Словаччині), також порушували питання про возз’єднання. Проте Москва поставилася негативно до цих клопотань як політично недоцільних. Зауважимо, що частина русинів бачила майбутнє Закарпаття у складі РРФСР як Карпатської автономної республіки (або області). Аналогічну позицію зайняла делегація РПЦ, висловившись на зустрічі з Патріархом Московським і всієї Русі Алексієм 7 грудня 1944 р. «рішуче проти приєднання нашої території до Української РСР». Приєднання Закарпаття, попри наявність у сучасній Україні так званої «русинської проблеми», стало важливим кроком на шляху возз’єднання українських земель у єдину державу.

Історична пам’ять

Добре знана з підручників подія, яку часто сприймають як «остаточне формування української етнічної території» в межах УРСР (окрім Криму). В Ужгороді 2004 р. встановлено пам’ятник Соборності.

Операція «Вісла»

Дата і місце

28 квітня – 12 серпня 1947 р., Закерзоння (Лемківщина, Підляшшя, Ряшівщина, Посяння, Холмщина).

Дійові особи

Рішення прийняло партійне керівництво Польщі на чолі з генеральним секретарем ПРП Владиславом Гомулкою (1905–1982; на початку кар’єри – активний сталініст, генеральний секретар ПРП у 1943–1948 рр., 1948 р. звільнений з посади, у 1956–1970 рр. знову на чолі держави, організатор антисемітської кампанії, усунутий в результаті виступів робітників). Провідну роль у проведенні операції відіграв міністр оборони Польщі маршал Міхал Роля-Жимерський (Лижвінський, 1890–1989; супротивник Ю. Пілсудського, вступив до Компартії, 1938 р. емігрував, 1944 р. очолив прорадянську Армію людову, згодом Військо Польське, у 1946–1949 рр. міністр оборони, 1953 р. заарештований, звільнений, у 1955–1967 р. віце-президент Польського народного банку, член ЦК ПРП), акцією на чолі оперативної групи «Вісла» керував дивізійний генерал Стефан Моссор (1896–1957; один із творців плану оборони Польщі 1939 р., у 1939–1945 рр. у німецькому полоні, у 1946–1949 рр. заступник начальника штабу Війська Польського, 1951 р. заарештований за сфальшованим звинуваченням, 1956 р. реабілітований), Кароль Сверчевський (1897–1947; воював за червоних у 1917–1920 рр., з 1922 р. громадянин СРСР, брав участь у громадянській війні в Іспанії, з 1943 р. один з організаторів Армії людової, заступник її командувача, з 1946 р. заступник міністра оборони, дипломат, займався виселенням німців 1947 р., вбитий у бою з УПА). Сотнею «Ударник-5», яка вбила Сверчевського, що й стало приводом до початку операції, командував майор УПА Хрін (Степан Стебельский, 1914–1949; один із засновників інженерних частин УПА, провів близько 100 боїв, 1947 р. командував 24-м тактичним відтинком «Маківка», автор мемуарів, загинув у бою в Чехії).

Передумови події

1944 р. між урядами УРСР і Польщі було укладено «Угоду про взаємний обмін населенням у прикордонних районах». У ході «добровільного переселення», яке здійснювалося нерідко примусовими заходами, до УРСР протягом 1944–1946 рр. переселили 482 тис. осіб. Опір, який чинили нечисленні (до 2,4 тис. осіб) частини УПА в Закерзонні, настільки бентежив польських військових, що вони вирішили поставити крапку в «українській проблемі» шляхом нового масового переселення. Головний удар був спрямований проти лемків та бойків – етнічних груп українців Закерзоння. План, розроблений С. Моссором на основі повідомлень польської адміністрації з місць, передбачав масове виселення українців на захід Польщі і розселення їх малими групами з метою якнайшвидшої асиміляції. Натомість Закерзоння мали заселити польські переселенці. У листопаді 1946 р. план розглянув В. Гомулка. У січні 1947 р. на території Ряшівського (Жешувського) воєводства провели перепис українців. Рішення про переселення було ухвалено на таємному засіданні ЦК ПОРП спільно з радянськими колегами (активно допомагали полякам у розробці плану операції Г. Маленков та Л. Берія, а також М. Хрущов та О. Корнійчук від УРСР). Для проведення операції була створена Оперативна група «Вісла» (4 піхотні дивізії, 1 дивізія МВС і три додаткових полки) на чолі з Моссором. Безпосереднім пропагандистським приводом для початку операції стала загибель 28 березня за загадкових обставин (офіційна версія – в бою з УПА, ймовірна провокація з боку польських повстанців) К. Сверчевського. Того ж дня політбюро ПРП ухвалило рішення про початок операції.

Хід події

22 квітня в Саноку було створено Військовий суд Оперативної групи «Вісла». Протягом трьох місяців він ухвалив вирок стосовно 400 українців, з яких 173 засудив до страти. 23 квітня створено концтабір в Явожно, де мали бути ізольовані особливо непокірні селяни, греко-католицькі священики й інтелігенція. 28 квітня 1947 р. о 4-й ранку польські війська оточили українські села, відділи НКВС і чехословацькі прикордонники заблокували кордони Польщі на сході і півночі. Людям давали дві години на те, щоб зібратися, і везли їх до залізничних станцій. Виганяли з будинків усі українські і навіть змішані сім’ї. На початку серпня було видано наказ про створення «контрольних груп», які прочісували спустошені українські села. Українські сім’ї на новому місці (у західних воєводствах, звідки уряд Польщі тільки-но виселив німців) розселяли по декілька сімей у кожне польське село, щоб прискорити асиміляцію. Депортованих називали не українцями, а поселенцями, українські прізвища записували на польський лад. Тих, хто самочинно повертався в рідні місця – ловили і відправляли в концтабір Явожно.

Наслідки події

На 31 липня 1947 р., за польськими даними, було переселено 140 575 осіб, ув’язнено в концтаборі Явожно 3800 осіб, убито 655 осіб, заарештовано 1466 членів українського руху опору. Було зруйновано культуру українських лемків і частини бойків, що можна кваліфікувати як етноцид. Лемківщина надовго стала незаселеним згарищем – поляки неохоче обживали покинуті села. Було покінчено з підтримкою УПА на Закерзонні.

Історична пам’ять

Подія визнана злочином у сучасній Польщі та Україні. На честь жертв операції в Долині, Самборі, Явожно, селах Лемківщини встановлено пам’ятники. 2007 р. у Польщі та Україні вшановано пам’ять жертв операції на державному рівні.

Передання Криму до складу УРСР

Дата і місце

19 лютого 1954 р., Москва.

Дійові особи

Фактичний лідер країни – перший секретар ЦК КПРС Микита Сергійович Хрущов, голова законодавчої влади – Климент Єфремович Ворошилов (1881–1969; соратник В. Леніна і Й. Сталіна, з 1925 р. наркомвійськмор, у 1934–1940 рр. нарком оборони СРСР, член Політбюро ЦК КПРС, у 1953–1960 рр. голова Президії Верховної Ради СРСР, один із перших маршалів СРСР, співорганізатор репресій); голова виконавчої влади СРСР – Георгій Максиміліанович Маленков (1902–1988; у 1939–1957 рр. член ЦК КПРС, у 1946–1957 рр. член Політбюро ЦК КПРС, куратор авіаційної промисловості, радянського атомного проекту, у березні – серпні 1953 р. фактичний керівник СРСР, у 1953–1955 рр. голова Ради міністрів СРСР, після спроби усунути М. Хрущова 1957 р. в опалі); Михайло Петрович Тарасов (1899–1970; у 1947–1951 рр. голова Верховної Ради РРФСР, у 1950–1959 рр. голова Президії Верховної Ради РРФСР, у 1956–1961 рр. кандидат у члени ЦК КПРС); Олексій Іларіонович Кириченко (1908–1975; генерал-майор, у 1949–1953 рр. другий секретар ЦК КП(б)У, в 1953–1957 рр. перший українець на посаді першого секретаря ЦК КП(б)У, в 1957–1960 рр. секретар ЦК КПРС).

Передумови події

1921 р. радянський уряд створив Кримську АРСР, яка насправді не мала національного характеру попри чималу етнічну строкатість населення Криму. 1939 р. росіяни становили 49,6 % населення республіки, кримські татари – 19,4 %, українці – 13,7 %, євреї – 5,8 %, німці – 4,6 %. Під час війни загальна чисельність населення різко скоротилася, а його етнічний склад зазнав докорінних змін. Так, 1941 р. радянські органи депортували німців, з приходом нацистів було знищено практично всіх євреїв і кримчаків, а 1944 р. «за пособництво гітлерівським окупантам» було виселено до 230 тис. кримських татар, болгар, греків та ін. У результаті після закінчення війни населення Криму складалося майже виключно з росіян (71,4 %) і українців (22,3 %). 1945 р. Кримську автономію було скасовано, Крим перетворився на область у складі РРФСР. Депортації спричинили хаос у сільському господарстві півострова, вкрай залежного від водопостачання з території УРСР. Аби усунути господарські незручності та продемонструвати непорушне братерство радянських народів, вирішили передати Крим до складу географічно ближчої УРСР, керівництво якої складалося переважно з довірених висуванців М. Хрущова. Деякі історики небезпідставно пов’язують передачу Криму з гучним святкуванням 300-річчя Переяславської ради в січні 1954 р. З ініціативи Хрущова ЦК КПРС вже з кінця 1953 р. розпочав пропагандистську кампанію у зв’язку зі згаданою річницею. 18 січня 1954 р. ювілей було урочисто відзначено, але пропагандистська кампанія не припинилася. Свого піку вона досягла у зв’язку з передачею Україні Кримської області.

Хід події

За розробленим у Москві сценарієм перший крок зробила Президія Верховної Ради РРФСР. Маючи принципову згоду Президії Верховної Ради УРСР, вона розглянула це питання у присутності представників Кримської облради і Севастопольської міськради (Севастополь був містом республіканського підпорядкування в РРФСР). Було ухвалено позитивне рішення, на користь якого висувалися такі аргументи: спільність економіки, територіальна близькість, тісні господарські та культурні зв’язки Криму й України. Відповідна постанова надійшла до Верховної Ради СРСР, а через кілька днів це питання поставила на порядок денний Президія Верховної Ради УРСР. Акт передачі Криму вона розглядала як «нове яскраве виявлення безмежної довіри та щирої любові російського народу, нове свідчення непорушної братерської дружби між російським і українським народами». Постанова з клопотанням про передавання також була направлена до Верховної Ради СРСР. 19 лютого 1954 р. відбулося урочисте засідання вищого законодавчого органу влади СРСР у період між сесіями Верховної Ради – Президії Верховної Ради СРСР за участю керівників законодавчих і урядових органів Росії та України, першого заступника голови виконкому Кримської облради П. Ляліна, а також голів виконкомів Сімферопольської і Севастопольської міськрад Н. Каткова та С. Сосницького. Першим виступив голова Президії Верховної Ради РРФСР М. Тарасов. Вказавши на те, що Крим є природним продовженням південних степів України, він зробив такий висновок: «З географічних та економічних міркувань передавання Кримської області до складу братньої Української республіки доцільне і відповідає загальним інтересам Радянської держави». За ним виступив голова Президії Верховної Ради УРСР Д. Коротченко та інші члени Президії Верховної Ради СРСР. Обговорення підсумував голова законодавчого органу К. Ворошилов. З’явилося рішення Президії, оформлене відповідним указом. У його тексті буквально повторювалися аргументи з постанови Президії Верховної Ради РРФСР. 26 квітня 1954 р. указ надійшов на затвердження сесії Верховної Ради СРСР. Остання прийняла закон, який передбачав затвердити указ від 19 лютого і внести відповідні зміни у статті Конституції СРСР. Передання області відбулося з дотриманням передбачених Конституцією СРСР 1936 р. та Конституцією УРСР 1937 р. процедур.

Наслідки події

Завершився процес формування території сучасної України. Попри те що рішення про передання Криму мало певне політичне забарвлення, слід зауважити, що економіка півострова вже в період післявоєнної відбудови була тісно пов’язана з економікою УРСР. З 1953 до 1963 р. випуск валової продукції промисловості Криму збільшився у 3,4 раза. Капітальні вкладення в народне господарство зросли майже втричі та становили понад 1,5 млрд карбованців. Було побудовано 76 великих промислових об’єктів. До 1991 р. Кримська область перебувала у складі УРСР, 1995 р. була створена Автономна республіка Крим. Водночас наявність у складі УРСР, а згодом незалежної України великого масиву переважно російськомовного населення заклала підвалини гострого «конфлікту ідентичностей» і спроб сепаратизму після 1991 р.

Історична пам’ять

У сучасній російській публіцистиці найчастіше розглядається крізь призму концепції неправомірного «царського подарунка» М. Хрущова добре знайомим йому особисто українцям. Українські автори наголошують на історичних зв’язках України і Криму, волюнтаризмі як основі всієї радянської політики до і після М. Хрущова (при зовнішньому дотриманні юридичних норм), неможливості передбачити 1954 р. розпад СРСР, а отже, і абсурдності постановки питання про якісь особливі «українські симпатії» М. Хрущова. Річниця події нерідко використовується різними політичними силами в Україні та Росії для роздмухування протистояння.

Створення Української Гельсінської групи

Дата і місце

9 листопада 1976 р., Київ – Москва.

Дійові особи

Голова групи – Микола Руденко (1920–2004; письменник, філософ, 1977 р. заарештований, 1988 р. звільнений, емігрував, працював на радіостанціях «Свобода» і «Голос Америки», 1990 р. повернувся в Україну), члени-співзасновники: колишній генерал-майор Петро Григоренко (1907–1987; правозахисник, 1964 р. створив Спілку боротьби за відродження ленінізму, 1964 р. розжалуваний у рядові, до 1971 р. неодноразово переслідувався, примусово лікувався в психлікарнях, 1977 р. висланий за кордон і позбавлений радянського громадянства), письменник Олесь Бердник (1926–2003; письменник-фантаст, у 1979–1984 рр. в ув’язненні, 1989 р. обраний провідником гуманістичного об’єднання «Українська Духовна Республіка»), юрист Іван Кандиба (1930–2002; 1961 р. засуджений до 15 років таборів за участь в Українській робітничо-селянській спілці, звільнений 1976 р., 1981 р. отримав 10 років таборів, помилуваний 1988 р. на прохання Р. Рейгана, 1992 р. член ОУН, у 1996–2001 рр. голова ОУН в Україні), юрист Левко Лук’яненко (нар. 1928; 1961 р. заарештований у справі Української робітничо-селянської спілки, засуджений до розстрілу, заміненого 15 роками таборів, вів активну правозахисну діяльність у таборах, 1976 р. вступив до УГГ, 1977 р. знову заарештований, 1988 р. помилуваний, 1990 р. став на чолі Української Гельсинської спілки та Української республіканської партії, автор Акту про незалежність України, балотувався у президенти на виборах 1991 р., у 1990–2007 рр. нардеп, посол до Канади), біолог Оксана Мешко (1905–1991; у 1947–1954 рр. у таборах, 1979 р. по суті голова УГГ, 1980 р. примусово обстежувалася у психлікарні, у 1981–1985 рр. у таборах і на засланні), історик Микола Матусевич (нар. 1946; у 1977–1988 рр. у таборах і на засланні), публіцист, богослов і релігієзнавець Мирослав Маринович (нар. 1949; у 1977–1987 рр. у таборах та на засланні, у 1990-х активний діяч «Міжнародної амністії» в Україні, з 2010 р. голова Українського відділення міжнародного ПЕН-клубу, віце-ректор УКУ), мікробіолог Ніна Строката-Караванська (1926–1998; 1971 р. засуджена до 4 років таборів, 1979 р. разом з О. Мешко активно виступила на захист заарештованих дисидентів, емігрувала до США), публіцист Олекса Тихий (1927–1984; працював учителем, 1977 р. разом із М. Руденком став жертвою радянської провокації, засланий до таборів, помер у тюремній лікарні).

Згодом до групи увійшли В’ячеслав Чорновіл (1937–1999; видатний український дисидент, правозахисник, журналіст, письменник, критик, один із найяскравіших лідерів шістдесятників, видавав «Український вісник», неодноразово заарештовувався і засилався до таборів, 1988 р. відновив діяльність УГС, з 1989 р. член, з 1992 р. голова Народного Руху України, нардеп, у 1990–1992 рр. голова Львівської облради, балотувався у президенти України 1991 р., загинув в автокатастрофі), видатний поет, перекладач, критик Василь Стус (1938–1985; один із найяскравіших поетів-шістдесятників, дисидент, у 1972–1977, 1980–1985 рр. у таборах, де і помер, 2005 р. Герой України, посмертно), найвідоміший український релігійний дисидент-баптист Петро Вінс (нар. 1956; видатний діяч ЄХБ, з 1979 р. в еміграції, сьогодні бізнесмен, мешкає в Києві) тощо.

Передумови події

Підставою для утворення УГГ були постанови про права людини Заключного акту Наради у справах безпеки й співпраці в Європі у Гельсінкі 1975 р., які підписав СРСР. У результаті в Москві виникла перша радянська група сприянню виконанню Гельсінської угоди. Подібні групи почали виникати і в республіках СРСР. Так було покладено початок абсолютно легального правозахисного руху в СРСР.

Хід події

9 листопада 1976 р. після консультацій з 9 іншими правозахисниками М. Руденко провів на квартирі А. Д. Сахарова в Москві прес-конференцію для іноземних журналістів, де оголосив про створення УГГ. Найактивніше діяла в Києві. Основа діяльності – радянське законодавство і принципи Гельсінської угоди, з якими мали знайомити громадян СРСР її члени. Члени УГГ добивалися від влади здійснення права на вільний обмін інформацією та ідеями, акредитування в Україні представників закордонної преси, утворення незалежних прес-агентств. Для виконання цих завдань УГГ встановила зв’язок зі своїми кореспондентами та співробітниками у різних частинах України, а також з іншими гельсінськими групами (вірменською, грузинською, литовською, російською), зібрала сотні документів, які свідчать про порушення органами влади людських та національних прав, й у своїх деклараціях, меморандумах, зверненнях, протестах довела їх до відома різних міжнародних кіл, а також органів влади СРСР.

Наслідки події

Після тимчасового когнітивного дисонансу, коли дисиденти виступили в ролі добровільних помічників уряду, КДБ оговтався і всерйоз взявся за членів групи. Вже наступного року більшість із них була заарештована під різними приводами, зокрема ставши жертвами кількох прямих провокацій. Після 1979 р. діяльність групи була послаблена через репресії. Проте навесні 1979 р. у мордовських таборах політичних в’язнів створено Групу сприяння виконанню Гельсінських угод у місцях позбавлення волі, до якої увійшли деякі члени УГГ. З 1980 р. видавався «Вісник політичних репресій в Україні». 1988 р. організація відновлена у вигляді Української Гельсінської спілки.

Історична пам’ять

Непогано відома в Україні завдяки підручникам і пресі подія. На честь П. Григоренка названа площа у Львові, проспект у Києві, в Сімферополі відкрито пам’ятник. У Горлівці існує музей В. Стуса, вручається літературна премія його імені.

Чорнобильська катастрофа

Дата і місце

26 квітня 1986 р., 4-й енергоблок Чорнобильської АЕС імені В. І. Леніна (110 км на північ від міста Київ), радіоактивна хмара пройшла над європейською частиною СРСР, більшою частиною Європи, східною частиною США.

Дійові особи

Володимир Васильович Щербицький (1918–1990; у 1957–1961 рр. секретар ЦК КПУ, у 1961–1963, 1965–1972 рр. голова Ради міністрів УРСР, у 1972–1989 1-й секретар ЦК КПУ, у 1971–1989 рр. член Політбюро ЦК КПРС); Микола Антонович Доллежаль (1899–2000; інженер-теплотехнік, у 1952–1986 рр. керував НДІ-8, що конструював усі радянські реактори, головний конструктор реакторів типу РБМК-1000, двічі Герой Соціалістичної Праці, кавалер 6 орденів Леніна, лауреат Ленінської і 3 Сталінських премій, неофіційно – головний винуватець аварії, змушений піти на пенсію 1986 р.); науковий консультант проекту Анатолій Петрович Олександров (1903–1994; замолоду – учасник Білого руху, згодом видатний радянський фізик-ядерник, заступник І. Курчатова, один із розробників радянської атомної зброї, атомних криголамів, у 1975–1986 рр. президент АН СРСР, тричі Герой Соціалістичної Праці, кавалер 9 орденів Леніна і 5 Сталінських премій, після Чорнобиля був на пенсії); директор ЧАЕС Віктор Петрович Брюханов (нар. 1935; з квітня 1970 до липня 1986 р. директор ЧАЕС, 1986 р. виключений з партії, 1987 р. засуджений на 10 років ув’язнення, інвалід II групи); головний інженер ЧАЕС Микола Максимович Фомін (у 1973–1986 рр. головний інженер ЧАЕС, 1987 р. засуджений на 10 років позбавлення волі); Анатолій Степанович Дятлов (1931–1995; заступник головного інженера з експлуатації, призначений судом «головним винуватцем аварії», 1987 р. засуджений на 10 років позбавлення волі, випущений достроково за станом здоров’я); Микола Тимофійович Антошкін (нар. 1942; 1985 р. генерал-майор, начальник штабу ВВС Київського військового округу, керував ліквідацією наслідків катастрофи, отримав звання Героя СРСР і велику дозу опромінення, у 1988–1998 рр. на командних посадах ВВС СРСР та Росії); Борис Євдокимович Щербина (1919–1990; один із творців радянського нафтогазового комплексу в Західному Сибіру, у 1984–1989 рр. заступник голови Ради міністрів СРСР, голова урядової комісії з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, подібної ж комісії з ліквідації наслідків землетрусу у Вірменії 1988 р., член ЦК КПРС у 1976–1990 рр.); Валерій Олексійович Легасов (1936–1988; видатний радянський хімік, академік АН СРСР, з 1983 р. 1-й заступник директора інституту атомної енергії імені І. Курчатова, один із головних організаторів ліквідації наслідків катастрофи, після доповіді в МАГАТЕ 1986 р. щодо причин трагедії піддавався цькуванням з боку частини колег-учених і влади, загинув за нез’ясованих обставин); командири пожежних частин Василь Іванович Ігнатенко (1961–1986), Віктор Миколайович Кібенок (1963–1986), Володимир Павлович Правик (1962–1986), Леонід Петрович Телятников (1951–2004; 1986 р. майор внутрішньої служби) та ін.

Передумови події

Проектне завдання на будівництво Чорнобильської АЕС потужністю 2000 МВт було виконано Уральським відділенням інституту «Теплоелектропроект». Затверджене 29 вересня 1967 р. Міненерго СРСР завдання було розроблене для трьох видів реакторів, з яких було обрано найдешевший і найефективніший на той час (але й потенційно найнебезпечніший) варіант – безоболонковий графіто-водний реактор типу РБМК-1000. Наказом Міненерго СРСР від 30 березня 1970 р. подальше проектування Чорнобильської АЕС було доручено інституту «Гідропроект». Чорнобильська АЕС стала третьою станцією з реакторами типу РБМК-1000 після Ленінградської і Курської АЕС, прийнятих в експлуатацію відповідно в 1973 і 1976 рр. Спорудження ЧАЕС розпочалося 1970 р., керівництво СРСР та УРСР кілька разів форсувало темпи будівництва, що не могло не відбитися на якості виконаних робіт. 1977 р. запущено 1-й енергоблок станції, наступного року – 2-й, 1981 р. – 3-й, нарешті, 1983 р. – 4-й (будівництво ще двох енергоблоків було зупинено 1988 р.). У вересні 1982 р. на ЧАЕС сталася перша помітна аварія, котру вдалося швидко локалізувати, інформацію про неї не розголошували. З проблемами просувалося будівництво 5-го енергоблоку, директор ЧАЕС скаржився на постійні протікання радіоактивної води з системи охолодження діючих реакторів.

Хід події

Безпосередньою причиною аварії стало проведення персоналом станції низки санкціонованих «згори» експериментів, котрі стали фатальними для вкрай недосконалої конструкції реактора. На 25 квітня 1986 р. була запланована зупинка 4-го енергоблоку Чорнобильської АЕС для чергового обслуговування. Цю можливість вирішили використати для проведення низки випробувань з вимиканням деяких систем. Початкове рішення радянської комісії та МАГАТЕ: у тому, що сталося, винен обслуговувальний персонал станції, що діяв усупереч техніці безпеки. Сучасна позиція більшості експертів: дії персоналу станції були другорядною причиною трагедії, головна проблема – недосконала конструкція реактора. У результаті кількох вибухів уночі о 1.23 було зруйновано значну частину 4-го енергоблоку, почалася пожежа, котру вдалося погасити кільком бригадам пожежників близько 5-ї години ранку 26 квітня (всі пожежники, окрім водіїв, отримали жахливі дози опромінення і померли за кілька днів), пожежі спалахували ще кілька разів у травні 1986 р. Найгіршим було те, що в результаті вибухів стався викид радіоактивних речовин, у тому числі ізотопів урану, плутонію, йоду-131, цезію-134, цезію-137, стронцію-90. Ситуація погіршувалася у зв’язку з тим, що в зруйнованому реакторі продовжувалися неконтрольовані ядерні й хімічні (від горіння запасів графіту) реакції з виділенням тепла, з виверженням із розлому протягом багатьох днів продуктів горіння радіоактивних елементів і зараження ними великих територій (значної частини Білорусії, українського Полісся, деяких районів Росії, менші дози радіоактивного пилу отримали майже вся Європа та Північна Америка). Зупинити активний викид радіоактивних речовин із зруйнованого реактора вдалося лише до кінця травня 1986 р. мобілізацією ресурсів усього СРСР і ціною масового опромінення тисяч ліквідаторів (у ліквідації наслідків брали участь до 600 тис. осіб, із них 240 тис. виконали основний обсяг робіт у 1986–1987 рр.). Перша стадія ліквідації завершилася в листопаді 1986 р. із закінченням будівництва об’єкта «Укриття» – залізобетонного саркофага над реактором, що містив (і все ще містить) значну частину 180–190 т ядерного палива – діоксиду урану.

Наслідки події

Забруднення великих територій в Україні, Білорусії та Росії, створення 30-кілометрової зони відчуження, знищення сотень дрібних населених пунктів і міст Чорнобиль та Прип’ять, масова евакуація півмільйона людей, повільна смерть десятків тисяч ліквідаторів від хвороб, пов’язаних із їхньою діяльністю в зоні зараження, підрив віри мільйонів радянських громадян у всемогутність радянської науки, правильність партійної політики (внаслідок невдалих спроб керівництва республіки і СРСР приховати масштаб і характер події, перенесення термінів евакуації, дезінформацію населення). 2000 р. ЧАЕС було остаточно зупинено, сьогодні триває будівництво нового саркофага.

Історична пам’ять

Знакова трагічна подія недавнього українського минулого, пам’ять про яку актуалізовна на всіх рівнях українського суспільства та країн колишнього СРСР. Осмисленню Чорнобильської трагедії присвячені десятки фільмів, музичних, поетичних і прозових творів, у десятках міст і сіл колишнього СРСР встановлено пам’ятники ліквідаторам, у Києві діє музей Чорнобиля. Розвивається такий вид екстремального туризму, як чорнобильське сталкерство.

Проголошення незалежності України

Дата і місце

24 серпня 1991 р., місто Київ.

Дійові особи

Голова Верховної Ради УРСР Леонід Кравчук (нар. 1934; у 1970–1980-х рр. заввідділу агітації та пропаганди ЦК КПУ, вів боротьбу з дисидентством та УГКЦ, голова Верховної Ради УРСР у 1990–1991 рр., у 1991–1994 рр. перший президент України, нардеп у 1990–1991 та 1994–2006 рр., у 2002–2006 рр. голова парламентської фракції СДПУ(о)); голова Ради міністрів УРСР Вітольд Фокін (нар. 1932; 1987 р. голова Держплану УРСР, голова Ради міністрів України в 1990–1992 рр.); заступник голови кабміну Костянтин Масик (нар. 1936; комсомольський і партійний функціонер, у 1986–1987 рр. інспектор ЦК КПРС, у 1981–1986, 1989–1991 рр. заступник голови Ради міністрів УРСР, 1992 р. віце-прем’єр України, в 1992–1997 рр. посол України у Фінляндії, нардеп); перший секретар ЦК КПУ Станіслав Гуренко (нар. 1936; з 1976 р. секретар Донецького обкому КПУ, в 1990–1991 рр. перший секретар ЦК КПУ, нардеп України в 1990–2000-х рр.). Слід відзначити також діяльність голови Народної ради (парламентської фракції з 125 націонал-демократів) Ігоря Юхновського (нар. 1925; фізик-теоретик, академік, з 1990 р. нардеп, у 1992–1993 рр. перший віце-прем’єр), його заступників Левка Лук’яненка (нар. 1928) та Дмитра Павличка (нар. 1929; видатний поет, перекладач, критик, громадський і політичний діяч, співорганізатор Народного Руху України, Демократичної партії України, голова Товариства української мови ім. Т. Шевченка, посол до Словаччини і Польщі), члена Великої ради Руху В’ячеслава Чорновола (1937–1999).

Переговори з українськими діячами щодо визнання Державного комітету з надзвичайного стану (ДКНС) вів заступник міністра оборони СРСР генерал Валентин Варенников (1923–2009; учасник Другої світової війни і низки локальних воєн, у 1984–1989 рр. перший заступник начальника генштабу збройних сил СРСР, у 1989–1991 рр. главком сухопутних сил СРСР, заступник міністра оборони, придушив виступ у Вільнюсі 1991 р., підтримав ДКНС, 1994 р. виправданий судом, у відставці, у 2000-х рр. громадський діяч комуністичної орієнтації, нардеп Росії від блоку «Родина»).

Передумови події

19 серпня 1991 р. з метою повернення суспільства до попередніх порядків було здійснено спробу державного заколоту. Його ініціатори (представники вищого державного керівництва СРСР) створили Державний комітет з надзвичайного стану (ДКНС), який узяв до рук владу в країні замість начебто хворого президента СРСР М. Горбачова. ДКНС оголосив про запровадження на півроку в окремих районах СРСР надзвичайного стану. Призупинялася діяльність всіх політичних партій, окрім КПРС, громадських організацій і рухів демократичного спрямування, заборонялися мітинги, демонстрації, страйки, запроваджувалася жорстка цензура над засобами масової інформації, призупинявся вихід частини газет. У Москві, де відбувалися головні події, було запроваджено комендантський час, на вулиці виведено війська.

Вранці того ж дня у Києві В. Варенников на чолі делегації військових від імені ДКНС ультимативно зажадав підтримки ДКНС з боку Верховної Ради та уряду республіки. Керівництво Компартії України надіслало на місця шифротелеграму із завданням партійним комітетам всіляко сприяти діям ДКНС. Лояльність щодо нього виявила більшість облвиконкомів республіки та керівництво Кримської АРСР. Голова Верховної Ради УРСР Л. Кравчук, не висловившись однозначно на переговорах із Варенниковим, у своєму виступі по республіканському радіо закликав громадян до спокою і витримки, запропонував зосередитися на розв’язанні найважливіших проблем повсякденного життя. Лоляльно до ДКНС поставилася переважна більшість компартійних осередків, преса, телебачення. Але ввечері 20 серпня Президія Верховної Ради УРСР прийняла заяву, в якій зазначалося, що постанови ДКНС, поки це питання не вирішить Верховна Ради України, не мають юридичної чинності на території УРСР. Зроблено це було під тиском новин з Москви та реакції опозиційних сил (Народної ради), котрі з самого початку зайняли принципову позицію. 19 серпня 1991 р. Народний Рух України закликав співвітчизників не підкорятися волі заколотників, створювати структури активного опору, вдатися до всеукраїнського страйку. 20 серпня Народна рада засудила державний заколот і закликала підтримати керівництво Росії на чолі з Б. Єльциним. 19–22 серпня 1991 р. масові мітинги-протести проти ДКНС відбулися у Києві, Львові, Харкові, Донецьку, інших містах України. Рішучий опір заколотникам з боку десятків тисяч громадян, що заполонили центр Москви, дії керівництва РРФСР на чолі з Б. Єльциним, вагання військ, нерішучість немолодих ватажків ДКНС спричинили провал заколоту 22 серпня 1991 р.

Одразу було заборонено діяльність КПРС, 30 серпня Президія Верховної Ради України заборонила діяльність Компартії України. Почався стрімкий розпад радянської системи керівництва, який призвів до того, що місцеві радянські еліти відчули можливість самим узяти владу в руки.

Хід події

24 серпня 1991 р. Верховна Рада УРСР 346 голосами ухвалила Акт проголошення незалежності України, а також постанову Верховної Ради УРСР про те, що відтепер єдиними законами на території колишньої республіки є її Конституція, на 1 грудня було призначено референдум щодо питання незалежності. Третім документом, ухваленим того історичного дня, стала «Постанова про військові формування на Україні» (передбачала підпорядкування всіх військових формувань, дислокованих на території республіки, Верховній Раді України, створити Міністерства оборони України, Збройних Сил України, республіканської гвардії та підрозділу охорони Верховної Ради, Кабінету Міністрів і Національного банку України. До залу засідань Верховної Ради під співи «Ще не вмерла Україна…» та «Червона калина» було внесено ще недавно заборонений синьо-жовтий прапор, який незабаром змінив радянський на флагштоці.

Наслідки події

На карті світу виникла ще одна незалежна держава, невдовзі визнана міжнародним співтовариством. Для громадян України почалася нова історична доба.

Історична пам’ять

Подія, що відзначається на державному рівні (головне державне свято України – День незалежності України), проте масштаби святкувань рік від року варіюються. Активно відзначається й українцями за межами Батьківщини.

Всенародний референдум та президентські вибори 1991 року

Дата і місце

1 грудня 1991 р., Україна.

Дійові особи

Леонід Кравчук (самовисуванець); В’ячеслав Чорновіл (Народний Рух України); Левко Лук’яненко (Українська республіканська партія); Ігор Юхновський (самовисуванець); Володимир Гриньов (самовисуванець, нар. 1945; доктор технічних наук, професор, входив до Демплатформи в КПРС, 1989 р. співголова Харківської організації Народного Руху, голова Міжрегіонального блоку реформ, у 1990–1993 рр. заступник голови Верховної Ради України); Леопольд Табурянський (Народна партія, нар. 1940; у 1990–1993 рр. на чолі нечисленної Народної партії, політичний і громадський діяч).

Передумови події

Проголошення незалежності України 24 серпня 1991 р. передбачало проведення всенародного референдуму 1 грудня того ж року. Референдуму передувала велика агітаційна робота з боку демократичних сил, протидії з боку забороненої й дискредитованої в очах більшості українського суспільства КПУ, по суті, не було. Склалася унікальна ситуація: в незалежності України були зацікавлені майже всі політичні сили, від послідовних націоналістів до комуністичних функціонерів, котрі побоювалися негативної реакції з боку «демократичного», як могло здатися, керівництва Російської Федерації. На референдум було винесено одне питання: «Чи підтверджуєте ви Акт проголошення незалежності України?» Для проведення референдуму по всій Україні було створено 34 093 дільниці для голосування. 37 885 555 осіб було внесено до списків громадян, що мали право проголосувати. Паралельно виборці отримали бюлетені, в яких містилися прізвища згаданих вище 6 кандидатів у президенти України. Головна боротьба розгорнулася між старим компартійним «бійцем» Л. Кравчуком і ветераном-дисидентом В. Чорноволом. Потужна передвиборна кампанія, проведена «батьком незалежності» Л. Кравчуком, котрий вміло грав на побоюваннях українських громадян щодо можливого розколу нації внаслідок перемоги правих сил, призвела до масової підтримки кандидатури Л. Кравчука (окрім трьох галицьких областей, які стійко підтримували Чорновола).

Хід події

У референдумі взяли участь 31 891 742 особи (84,18 % населення України). З них 28 804 071 особа (90,32 %) проголосувала «за». Найвищий показник тих, хто проголосував «за» – в Тернопільській області (98,67 %), найнижчий – в Автономній республіці Крим (54,19 %). На виборах президента переміг Л. Кравчук (61,59 %, або 19,6 млн голосів), на другому місці опинився В. Чорновіл (23,27 %, або 7,4 млн). Л. Лук’яненко здобув 4,49 % виборців, В. Гриньов – 4,17 %, І. Юхновський – 1,74 %, Л. Табурянський – 0,57 %.

Наслідки події

Було підтверджено проголошення України незалежною державою, обрано першого президента, що уможливило початок масштабних процесів державного будівництва.

Історична пам’ять

Добре відома в сучасній Україні подія, річниці котрої відзначаються громадськими організаціями.

Ухвалення Конституції України

Дата і місце

28 червня 1996 р., Київ.

Дійові особи

Президент України Леонід Кучма (нар. 1938; у 1986–1992 рр. генеральний директор ВО «Південний», у 1992–1993 рр. прем’єр-міністр України, другий президент України з 19 липня 1994 р. до 23 січня 2005 р., головний герой «касетного скандалу» з 2000 р. і дотепер, відмовився балотуватися на третій термін, відійшов від великої політики); голова Верховної Ради Олександр Мороз (нар. 1944; помітний київський партійний функціонер, 1991 р. після заборони КПУ створив на її основі та очолив Соціалістичну партію України, 1994 р. балотувався в президенти, голова Верховної Ради України у 1994–1998 та 2006–2007 рр., беззмінний лідер СПУ та її парламентської фракції, ініціатор «касетного скандалу», після 2007 р. разом із партією втратив популярність, письменник); головою робочої групи з розробки Конституції з 1991 р. і до смерті був Леонід Юзьков (1938–1995; видатний український юрист, професор КНУ, з 1992 р. перший голова Конституційного суду України, член Венеціанської Ради Європи «Демократія через право»); з травня 1996 р. на чолі Тимчасової спеціальної комісії з доопрацювання проекту Конституції України був народний депутат Михайло Сирота (1956–2008; інженер, член Народно-демократичної партії, з 1999 р. голова Трудової партії, загинув в автокатастрофі).

Передумови події

Після проголошення незалежності України конституція УРСР 1978 р. виглядала вкрай застарілою. Перший проект нової Конституції, розроблений робочою групою Л. Юзькова, зазнав редакційних змін від 29 січня 1992 р. Його обговорення проводилися 3–5 березня 1992 р. на міжнародному семінарі у Празі, 3–5 липня у Києві на симпозіумі «Конституція незалежної України». Цей проект після відповідних доповнень та численних експертиз 5 червня 1992 р. було ухвалено Конституційною комісією і винесено на розгляд Верховної Ради України. 1 липня 1992 р. Верховна Рада України ухвалила постанову про винесення розробленого Конституційною комісією проекту Конституції України до 1 листопада 1992 р. на всенародне обговорення. Проект не був реалізований внаслідок протистояння між Президентом та Верховною Радою України через боротьбу за обсяги владних повноважень на фоні тривалої соціально-економічної кризи в Україні. Певним нетривалим компромісом став Конституційний договір між Верховною Радою України та Президентом України від 8 червня 1995 р. 24 листопада 1995 р. Конституційна комісія утворила нову робочу групу в складі чотирьох представників Верховної Ради України, чотирьох представників Президента України і двох представників від органів правосуддя. Проект, розроблений першою робочою групою і доопрацьований другою робочою групою, було винесено на обговорення Конституційної комісії 12 березня 1996 р. і рекомендовано до розгляду Верховною Радою України. Співголови Конституційної комісії Л. Кучма та О. Мороз, попри різницю поглядів і оцінок проекту, були одностайні в прагненні якнайшвидшого ухвалення Конституції. 17 квітня 1996 р. розпочався розгляд проекту Тимчасовою спеціальною комісією з доопрацювання проекту Конституції України на чолі з М. Сиротою. 28 травня – 4 червня 1996 р. відбулося перше читання проекту, через два тижні – друге. Доопрацьований Тимчасовою спеціальною комісією проект Верховна Рада ухвалила в першому читанні 4 червня 1996 р. Під час підготовки до другого читання до проекту Конституції України Тимчасова спеціальна комісія врахувала близько 6 тис. поправок.

Хід події

26 червня 1996 p. Л. Кучма видав указ про проведення всеукраїнського референдуму 25 вересня 1996 р. щодо ухвалення нової Конституції України, в основу якої покладено варіант проекту Основного Закону в редакції робочої групи від 11 березня 1996 р. У відповідь на це Верховна Рада України ухвалила 27 червня постанову «Про процедуру продовження розгляду проекту Конституції України у другому читанні». Було вирішено вести роботу в режимі одного засідання аж до ухвалення нової Конституції України. 28 червня 1996 р. після 24 годин безперервної праці Верховна Рада ухвалила і ввела в дію Конституцію України («за» проголосували 315 нардепів). Після ухвалення Конституції України Л. Кучма скасував свій указ про проведення референдуму.

Наслідки події

Україна отримала нову Конституцію, проте введення її в дію зайняло чимало часу. 2004 р. було проведено Конституційну реформу (скасована 2010 р.). Процес внесення змін до Конституції триває й сьогодні.

Історична пам’ять

Відома подія, нерідко згадувана в пресі й на телебаченні. На її честь встановлено державне свято – День Конституції України (28 червня, закріплене в статті 161 Конституції), до річниць випущено марки і монети. Л. Юзькову встановлено меморіальну дошку на його будинку в Києві.

Література

Бернаж Ж. Харьков. Январь – март 1943 г. Контрудар танкового корпуса СС. – М.: Эксмо, 2007.

Битва на Калке 31 мая 1223 г. / Серия «Великие сражения русской истории». – М.: Изограф, 1994.

Богданович М. И. Восточная война 1853–1856 годов. В 4 т. – СПб., 1877.

Гай-Нижник П. П. Переворот П. Скоропадського: причини і рушійні сили // Історична і політична наука та суспільна практика в Україні. – К.: Парламентське вид-во, 2009.

Галушко А., Коломиец М. Бои за Харьков. Май 1942 года. Фронтовая иллюстрация. – М., 2004.

Гуржій О., Чухліб Т. Гетьманська Україна. – К.: Україна, 1999.

Заруба В. Українське козацьке військо в російсько-турецьких війнах останньої чверті XVII століття. – Дніпропетровськ, 2003.

Історія українського війська у 3-х т. / І. Крип’якевич, Б. Гнатевич, З. Стефанів та ін.; Уклад. Б. Якимович. – Вид. 5-те, змін. і допов. – К.: Варта, 1994.

Історія українського козацтва. Нариси у двох томах. – Т. 1–2. – К.: Видавничий дім КМА, 2007.

Касьянов Г. Незгодні: українська інтелігенція в русі опору 1960–80-х рр. – К.: Либідь, 1995.

Котляр М. Нариси воєнного мистецтва Давньої Русі. – К.: Наш час, 2010.

Леп’явко С. Козацькі війни кінця XVI ст. в Україні. – Чернігів: Сіверянська думка, 1996.

Мюллер-Гиллебранд Б. Сухопутная армия Германии 1933–1945. – М: Изографус., 2002.

Нелипович С. Г. Брусиловский прорыв как объект мифологии // Первая мировая война. Пролог XX века. – М., 1998.

Николле Д. Янычары. – М.: АСТ, 2004.

Россия и СССР в войнах XX века: статистическое исследование. – М.: Олма-пресс, 2001.

Сас П. Чисельність запорозького війська у Хотинський битві 1621 р. // УІЖ. – 2010. – № 2. – С. 34–35.

Сас П., Кіркене Г., Бумблаускас А. Хотинська битва – битва за Центральну Європу. – К.: Балтія-Друк, 2011.

Свєшніков І. Битва під Берестечком. – Львів: Слово, 1992.

Смолій В., Степанков В. Богдан Хмельницький. Соціально-політичний портрет: наукове видання / НАН України. Інститут історії України. – К.: Темпора, 2009.

Сокирко О. Конотопська битва 1659 р.: Тріумф в час Руїни. – К.: Темпора, 2008.

Сокирко О. Полтавська битва 27 червня 1709 р.: Український Рубікон (частини I, II). – К.: Темпора, 2008.

Content

Д. В. Журавльов
100 ключових подій української історії

Давня Русь

Заснування Києва

Похід русів на Константинополь 860 року

Утворення Київської Русі

Розгром Святославом Хазарського каганату 965 року

Хрещення Русі

Битва під Лиственом

Побудова собору Святої Софії в Києві

Битва на річці Сальниця

Написання «Повісті минулих літ»

Написання «Слова о полку Ігоревім»

Заснування Галицько-Волинської держави

Битва на Калці

Облога і взяття Києва монголами

Битва під Ярославом

Литовсько-польська доба та козацькі війни

Битва на Синіх Водах

Кревська унія

Битва на Ворсклі

Грюнвальдська битва (битва під Танненбергом)

Битва під Вількомиром

Битва під Ольшаницею

Заснування Хортицького замку Д. Вишневецьким

Люблінська унія

Повстання К. Косинського і битва під П’яткою

Облога табору на Солониці

Брестська церковна унія

Морські походи під проводом П. Сагайдачного

Московський похід 1618 року

Хотинська війна

Битва на Куруковому озері та Куруківська угода

Битва під Переяславом

«Статті для заспокоєння руського народу»

Повстання Я. Остряниці та «Ординація Війська Запорозького»

Українська козацька держава

Битва на Жовтих Водах

Битва під Корсунем

Битва під Зборовом і Зборівський мир 1649 року

Битва під Берестечком

Бої під Білою Церквою і Білоцерківський мир

Битва під горою Батіг

Переяславська рада і Березневі статті

Гадяцька угода

Битва під Конотопом

Андрусівське перемир’я

Оборона Чигирина

Вічний мир

Взяття Азова

Повстання С. Палія

Перехід І. Мазепи на бік Карла XII

Полтавська битва 1709 року

Конституція П. Орлика

Ліквідація гетьманства в Україні

Коліївщина

Ліквідація Запорозької Січі

Доба імперій

Жалувана грамота Катерини II дворянству

Ясський мир 1792 року

Вихід «Енеїди» І. Котляревського

Повстання Чернігівського полку

Вихід альманаху «Русалка Дністрова»

Вихід «Кобзаря»

Революція 1848 року в Західній Україні і створення Головної Руської ради

Битва на Чорній річці 1855 року

Селянська реформа 1861 року

Валуєвський циркуляр

Емський указ

Чигиринська змова

Заснування першої партії в Західній Україні – РУРП

Заснування РУП

Повстання на броненосці «Князь Потьомкін-Таврійський»

Столипінська аграрна реформа в Україні

Галицька битва 1914 року

Брусиловський прорив 1916 року

Століття революцій

Створення Центральної Ради

Четвертий універсал Центральної Ради

Бій під Крутами

Брестський мир УНР із державами Четверного союзу

Гетьманський переворот

Створення Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР)

Бій під Мотовилівкою

Акт злуки УНР і ЗУНР

Штурм Перекопу 1920 року

Початок першої п’ятирічки в УСРР

Перший Великий збір і заснування ОУН

Початок масової колективізації і «розкуркулення» в Україні

Процес СВУ

Голодомор 1932–1933 рр.

Танкова битва під Дубном – Луцьком – Бродами

Оборона Києва 1941 року

Оборона Севастополя

Друга битва за Харків (Харківсько-Барвінківська операція) 1942 року

Створення УПА

Третя битва за Харків 1943 року

Корсунь-Шевченківська операція 1944 року

Львівсько-Сандомирська операція 1944 року

Приєднання Закарпаття до УРСР

Операція «Вісла»

Передання Криму до складу УРСР

Створення Української Гельсінської групи

Чорнобильська катастрофа

Проголошення незалежності України

Всенародний референдум та президентські вибори 1991 року

Ухвалення Конституції України

Література