Jefremov Ivan

Na konci světa

Ivan Jefremov

NA KONCI SVĚTA

PRAHA 1952

PRÁCE — VYDAVATELSTVO ROH

PROLOG

Nad hladinou Něvy, zkrabatělou drobnými vlnkami, se hnal studený podzimní vítr. Ostrá jehla Petropavlovské pevnosti svítila v záři slunečného dne jako zlatý paprsek, který se vzpíná k blankytné výšině nebe. Pod ní vznosně klenul svá široká mohutná záda Palácový most. Vlny se vzdouvaly a třpytily a se šplícháním pravidelně narážely na světlé žulové schůdky nábřeží. Mladý námořník, který zde seděl na lavici, se podíval na hodinky, vyskočil a rychle se dal po nábřeží kolem Admirality. Její žluté zdi v průzračném podzimním vzduchu lehce nesly do výše věncoví bílých sloupů. Po lesknoucím se asfaltu měkce míjela auta a v jejich vyleštěných oknech a v různobarevném smaltu karoserií jiskřily mihotavé záblesky slunce. Mladý muž šel rychle po nábřeží, nevšímaje si svátečního ruchu kolem sebe. Kráčel lehce a jistě. Bylo mu horko a posunul svou námořnickou čapku do týlu. Tramvaje zvonily, plazíce se s mostu. Mladý námořník prošel parkem se stromy planoucími podzimní červení a na okamžik se zastavil před vchodem, kde obři z leštěné žuly podpírali masivní balkon nad vyklenutým svahem chodníku. Na dvou obrovitých žulových tělech byly ještě patrny zajizvené rány od německých bomb. Mladík vešel těžkými dveřmi, odložil černý plášť a spěchal k širokému schodišti z bílého mramoru, které se zvedalo z pološerého vestibulu k světlé sloupové chodbě, vroubené řadou mramorových soch. S radostným úsměvem mu šla naproti štíhlá dívka. Její pozorné, široce klenuté šedé oči ztmavěly a zteplaly. Námořník se podíval na dívku poněkud nejistě. Schovávala v chůzi do rozevřené kabelky lísteček od šatny — tedy se neopozdil. Mladík rázem nabyl jistoty a už bez rozpaků navrhl, aby začali s prohlídkou dole, v sálech se starožitnostmi.

Mladík a dívka se protlačili zástupem návštěvníků a kráčeli sloupovím, které podpíralo strop malovaný světlými barvami. Prošli několik ohromných sálů. Po úlomcích váz a desek s nesrozumitelnými nápisy, po chmurných, černých sochách starého Egypta, po sarkofázích, mumiích a všech ostatních pohřebních památkách, které pod klenbami zšeřelých sálů přízemí vypadaly ještě smutněji, zatoužili po světlých barvách a slunci. Mladík a dívka spěchali nahoru. Rychle prošli ještě dvěma sály, míříce k postrannímu schodišti, které vedlo k hořejším sálům z nevelké místnosti s úzkými okny, jimiž bylo vidět bledé nebe. Mezi bílými sloupy stálo několik osmihranných konických vitrín — drobné výtvory starého umění, které v nich byly vystaveny, návštěvníky nelákaly. Náhle se před dívčiným zrakem zatřpytila v třetí vitríně skvrna kouzelné bleděmodře nazelenalé barvy, tak zářivá, že se zdálo, jako by vydávala své vlastní světlo. Dívka zavedla svého druha k vitríně. Na stříbřitém sametu byl v nakloněné poloze upevněn plochý kámen s oblými hranami. Byl neobyčejně čistý a průhledný, jeho třpytivá namodrale zelená barva byla překvapivě radostná, jasná a hluboká, s teplým odstínem průzračného vína. Na hladké vrchní ploše, vybroušené zřejmě lidskou rukou, se zřetelně rýsovaly výrazně ryté lidské postavy ve velikosti asi lidského malíčku. Barva, lesk a světelná čirost kamene se ostře odlisovaly od chmurni přísnosti sálu a od bledého zabarvení podzimního nebe.

Dívka zaslechla hluboký povzdech svého druha a v jeho pohledu spatřila zasněnou vzpomínku.

„Tak vypadá moře na jihu za jasného počasí a za poledne,“ pomalu řekl mladý námořník. V jeho slovech zazněla přesvědčená jistota očitého svědka.

„Neviděla jsem to,“ ozvala se dívka, ale cítím, že v tomto kameni je jakási hloubka, světlo, či radost, nemohu se vyjádřit, co právě… Kde se takové kameny vyskytují?“

Ani velký nápis nad všemi čtyřmi vitrínami: „Antické hroby VII. století, kraj středního Dněpru, řeka Ros,“ ani malinká cedulka, položená přímo do vitríny „Grebenecký kurgan, staré rodové božiště“, mladým lidem nic nevysvětlily.

Nesrozumitelné jim byly i předměty, které pozoruhodný kámen obklopovaly: úlomky nožů a kopí, zdeformované řezem do nemožnosti, ploché poháry a jakési závěsky v podobě lichoběžníků ze zčernalého bronzu a stříbra.„To jsou vykopávky z kyjevského kraje,“ snažil se nalézt nějaké vysvětlení mladík, „ale neslyšel jsem, že se vyskytovaly… takové kameny tam nebo vůbec někde na Ukrajině. Koho bychom se na to zeptali?“ — mladý námořník se rozhlédl po prostorném sále.

Jako naschvál nebyl nablízku ani jeden průvodce, jen v koutě u schodů seděla dozorkyně.

Nahoře se ozvaly kroky, po schodech sestupoval do sálu vysoký muž v pečlivě vyžehleném černém obleku. Podle toho, jak dozorkyně vstala a uctivě pozdravila, dívka bezpečně uhodla, že tento muž je zde jisté nějakým představeným. Nenápadně se dotkla svého druha, ale ten už šel přicházejícímu vstříc, postavil se po vojensku do pozoru a oslovil ho: „Dovolíte, abych se vás na něco zeptal?“

„Zajisté. Co je vám libo?“ — řekl vědec a přimhouřil klidné krátkozraké oči, prohlížeje si mladé lidi. Mladík vysvětlil, co je tolik zajímá. Vědec se usmál.

„Máte dobrý postřeh, mladý muži“ — zvolal pochvalně. „Narazili jste na jednu z nejpozoruhodnějších věcí v našem museu! Prohlédli jste si dobře obraz na kameni? Ne? Že je to maličké? A k čemupak je tohleto zařízení? Hleďte!“ Vědec uchopil dřevěný rámec, připevněný na horní desce vitríny a sklopil jej. Právě proti kameni zapadlo velké zvětšovací sklo. Cvakl vypínač, povrch kamene zaplavilo ostré světlo. Dívka a mladík se s ještě větším zájmem zadívali do skla. Postavy vyryté v kameni se zvětšily a oživly. Při jednom kraji průhledné bleděmodře nazelenalé desky byla tenkými sporými tahy vyryta postavička nahé dívky, stojící s pravou rukou pozvednutou k tváři. Prstence hustých kadeřavých vlasů spadaly na ovál ramen, narýsovaný smělým obloukem. Tvář, prokreslená zvláště pečlivě, jako by s hrdým výrazem vyzdvihovala do popředí svou krásu.

Ostatní povrch kamene vyplňovaly tři mužské postavy, které se v ramenou objímaly: byly provedeny s ještě větším mistrovstvím než podoba dívky. Štíhlá, svalnatá těla byla zachycena v okamžiku pohybu. Obraty těl byly prudké, pevné a zároveň jemně ukázněné. Prostřední, mohutný člověk, který převyšoval oba muže po stranách, rozhodil ze široka ruce na jejich ramena. Muži, kteří mu stáli po bocích, byli ozbrojeni, kopími a stali s pozorně nachýlenými hlavami. V držení jejich těl byla napjatá ostražitost silných vojínů, odhodlaných s jistotou odrazit každého nepřítele.

Tři malé postavičky byly provedeny s velkým mistrovstvím. Myšlenku — bratrství, spojenectví, společný boj — vyjadřovaly neobyčejně silně.

Kouzelná krása průzračného a zářivého kamene, který byl zároveň pozadím i materiálem, zvyšovala dokonalost díla. Teplý měkký odlesk, vycházející jakoby odkudsi z hlubin studené průhlednosti kamene, dodával tělům tří objímajících se lidí nazlátlou radostnost slunečního jasu…

Pod postavami a na hladkém lomu dolejší hrany bylo možno vidět nestejně a spěšně vyškrabané nesrozumitelné znaky.

„Nuže, vynadívali jste se? Vidím, že jste nadšeni!“ — Vyrušeni náhle vědcovým hlasem, oba mladí lidé sebou trhli. „Jsem tomu rád. Chcete-li, povím vám něco o tom kameni. Tento kámen — je jednou ze záhad, s jakými se někdy setkáváme v historických dokumentech starověku. Jaká je jeho záhada? Poslechněte si to od začátku. Je to beryl, nerost ne nejvzácnější. Avšak takovéhle namodrale zelené beryly, tak čisté průhlednosti, jsou velmi řídké. V celém světě se vyskytují pouze v jižní Africe. To je za prvé. A dále: na kameni je vyryta gemma — takové věci dělalo rádo za svého rozkvětu v Helladě starořecké umění. Ale beryl je kámen velice tvrdý. Vyrýt do něho obrazy tak dokonale — to bylo možné jen diamanty — a hellenští mistři je neměli. To je za druhé. A dále: prostřední ze tří mužských postav určitě představuje černocha, pravá — Hellena, a levá — to je příslušník některého z jiných středomořských národů: možná, že je to Kréťan nebo Etrusk. A konečně — podle techniky zobrazení lidského těla — měla by gemma pocházet z epochy rozkvětu Hellady. Současně však celá řada zvláštností ukazuje na dobu daleko ranější. Nemluvím ani o tom, že kopí zde vyrytá jsou zcela zvláštního tvaru, jaký se nevyskytoval ani v Helladě, ani v Egyptě… Celá řada protichůdných, navzájem si odporujících faktů… ale gemma existuje, je tu před námi…“

Vědec se odmlčel, pak pokračoval stále tak úryvkovitě: „Existuje ještě mnoho historických záhad. Všechny dokazují jedno: víme toho málo, pramálo. Nemáme dokonalou představu o životě ve starověku. V zdejší klenotnici máme na příklad mezi skythskými věcmi zlatou přezku. Je stará dva tisíce šest set let a na ní je vyobrazen předpotopní šavlozubý tygr do nejmenších podrobností. Dobře. Ale paleontologové vám řeknou, že tento tygr vymřel už před třemi sty tisíci lety… Vidíte!.. V egyptských pyramidách spatříte fresky, kde jsou s překvapivou přesností nakresleny všechny druhy zvířat, které žily v Egyptě. Mezi nimi je neznámý neobyčejně velký dravec, podobný hyeně ohromné — a ten nebyl znám ani v Egyptě, ani v celé Africe. Nebo v museu v Káhiře je dívčí socha, nalezená v rozvalinách města Achetatonu v Egyptě — bylo vystavěno v XIV. století před Kristem — dívka není vůbec Egypťanka, ani práce není egyptského původu — jako by byla z jiného světa. Moji kolegové vám jednoduše řeknou, že je to sty-li-sa-ce“ — vědec žertovně slovo protáhl. „Ale já si přitom vždycky vzpomenu na jednu příhodu. V týchž egyptských freskách se často vyskytovala rybička. Maličká, nijak pozoruhodná. Ale vždy nakreslená hříchem vzhoru.

Jak to? Egypťané, tak přesní umělci — a najednou nepřirozeně zobrazená ryba? Samozřejmě, vysvětlili to: byla v tom styliaace, náboženství a také vliv kultu boha Ammona. Bylo to přesvědčivé a tak se tím spokojili. A po patnácti letech se zjistilo, že v Nilu i v dnešních dobách žije taková rybička — a naprosto přesně plave vždycky břichem vzhůru. Poučné! Ale já jsem se zapovídal, dal jsem se strhnout! Na shledanou, mladí přátelé, zajímejte se o záhady minulosti…“

„Malý okamžik… pane profesore!“ — zvolala dívka. — „Což opravdu nemůžete nějak sám vysvětlit… Jak vznikla tato věc… Třeba jen tak, soukromě. Řekněte nám o tom něco…“ — dívka upadla do rozpaků. Vědec se usmál.

„Co mám s vámi dělat! Co vám teď povím, bude jen pouhá domněnka, nic více. Jedno je nade vši pochybu: pravé uměni zrcadlí život, pravé umění žije a roste k novým výškám jen v boji se starým. Za těch dávných dob, kdy byla vytvořena gemma, panovalo bezpráví, útisk a otroctví. Mnoho lidí se plahočilo v bezútěšném žití. Ale boj otroků za osvobození existoval. Ujařmení zvedali zbraň proti bezohlednému otroctví, a když se tedy dívám na tuto gemmu s obrazem tří vojínů, rád si představuji, že jejich spojenectví vzniklo v zápase za svobodu… Snad společně prchali ze zajetí do vlasti… Zdá se mi, že tato gemma je jedním z dokumentů dávného boje, který kdysi bouřil, ale jenž je skryt před námi clonou věku. Možná, že se neznámý umělec tohoto zápasu také zúčastnil… A vlastně nemůže tomu ani jinak být… Proto je dílo tak dokonalé. Je, abych tak řekl, vítězstvím nového nad starým, vítězstvím, které bylo vybojováno v hlubině dávné minulosti. Tyto doklady, které nacházíme, upoutávají zejména sovětské lidi, kteří bojují proti všemu, co stojí v cestě vývoje k novému. Všude — v životě, ve vědě, v umění. Vidíte, i vy oba jste si ihned všimli této gemmy.“

Dívka a jinoch se znovu přitiskli ke sklu, pohnuti proudem výkladu. Kámen se jim zdál tajuplný a záhadný.

Čirá a jasná barva mořské hlubiny, na ní bratrské objetí tří lidí. Třpytný, zářivý kámen, nahá nazlátlost nádherných těl, tak jásavě se odrážející zde, v setmělém strohém sále… Mladistvá dívka, plná života a dívčí něhy jako by stála na břehu moře.

Mladý námořník s povzdechem narovnal umdlená záda. Dívka se dívala dosud. Dunivými chodbami sem dolehl vzdálený dupot nohou a hluk blížící se exkurse. Tu se teprve i dívka odtrhla od skla. Cvakl vypínač, rám byl zvednut a bleděmodře nazelenalý kamen zářil dále na samotu.

„Půjdeme sem zase, že ano?“ zeptal se námořník. „Ovšemže, a ne jednou“ — odtušila dívka.

Mladík ji vzal něžně v podpaží a zamyšleně stoupali po bílých schodech vzhůru.

UMĚLCŮV ŽÁK

Ploché skalisko bylo vysunuto daleko do moře. Dole šplouchaly slabě vlny, neviditelné v noční tmě. Ostroh neztratil ještě teplo slunečného dne a nárazy chladivého větru, které se prodíraly mezi skalami, mladíku nevadily. Zamyšleně hleděl do dáli, tam, kde se nořil do tmy konec stříbrného pásu Mléčné dráhy. Pozoroval padající hvězdy, Zažehovalo se jich mnoho najednou, protínaly nebe jako svítící jehly a mizely za obzorem, kde hasly, podobné rozžhaveným šípům, a klesaly do vody. Znovu se rozstříkly po nebi ohnivé střely a odlétaly do neznámé dáli, do pohádkových zemí, ležících za mořem, až u prahu Oekumeny.[1]

„Zeptám se děda, kam padají“ — řekl si jinoch a současně přemýšlel o tom, jak by to bylo pěkné rozletět se po nebi přímo k tajemnému cíli. Vždyť už vlastně není tak mlád. Ještě jen několik dní — a dosáhne věku vojína. Ale vojínem nebude, chce být vynikajícím umělcem, slavným sochařem. Lišil se od mnohých lidí vrozenou schopností vidět tvary přírody, vnímat je a pamatovat si je… To mu řekl jeho učitel — mistr Agenor. A vskutku, tam, kde jiní šli lhostejně kolem, on se zastavoval a otřesen do hloubi duše pozoroval, co pochopit a vysvětlit ještě nedovedl. Rozmanitá tvářnost přírody ho vábila svými nepřetržitými proměnami. Později bylo jeho oko bystřejší. Hoch dovedl sám najít a nadlouho si zapamatovat ty rysy, ve kterých objevoval půvab. Nepostižitelná krása se skrývala všude, v obloukovitém hřebenu ženoucí se vlny i ve větrem vlajících kadeřích učitelovy dcery Tessy, v štíhlých řadách sosnových kmenů i v hrozivých útesech, pyšně se zvedajících nad mořem. Od té doby byla jeho cílem snaha tvořit krásné tvary. Ukázat krásu těm, kdož nejsou s to sami ji postřehnout. A co může být krásnějšího nad lidské tělo! Ale vyjádřit krásu — to je, žel, nejtěžší…

Proto se živé rysy vyhmátnuté pamětí tak málo podobají sochám bohů a hrdinů, které vidi kolem sebe, které se sám učil tvořit! Ani díla nejslavnějších mistrů Aeneady[2] nedovedla podat přesvědčivý obraz živého lidského těla. Mladý žák nejasně tušil, že jsou v nich uměle nadneseny a hrubě zveličeny pouze jednotlivé výrazy vyjadřující radost, pevnou vůli, hněv či něhu — a dost. Pro větší působivost dojmu obětoval sochař všechno ostatní. Ne, on musí umět vyjádřit život! Tak se stane největším sochařem své země a lidé ho budou oslavovat, budou nadšeni jeho díly. Po prvé v nich bude v bronzu nebo kameni navždy zachycen život!

Jinoch se daleko zatoulal ve svých odvážných snech, ale tu velká vlna dole hlučně pleskla. Několik kapek padlo na kameny a na mladíkovu tvář. Trhl sebou, vzpamatoval se a rozpačitě se ve tmě usmál. Bohové! To všechno je ovšem ještě hodně daleko… Zatím ho Agenor peskuje pro nedovednou práci a má jaksi po každé zcela pravdu… A děd? Toho málo zajímají jeho umělecké úspěchy. Stará se jen o to, aby z vnuka vychoval skvělého atleta. Jako by umělec potřeboval sílu! A přece jen je dobré, že ho děd tak vychoval!.. Jinoch věděl, že je mimořádně silný a otužilý. Je to tak příjemné ukázat svou sílu a svižnost na večerních závodech ve vsi před Tessou! Jak ho těší pozorovat v dívčiných očích ohýnky pochvaly!

Jinoch se prudce vztyčil, jeho tváře planuly, všechny svaly jeho těla se napjaly. Vyzývavě nastavil větru svou hruď, zvedl tvář k hvězdám a najednou se tiše rozesmál.

Pomalu se přiblížil k okraji skaliska, podíval se do tmy, která se zdála být bezedná a se zvučným výkřikem skočil dolů. Tichá, mlčelivá noc rázem ožila. Dole bylo moře; něhy plně zchladilo jeho rozpálenou pokožku a zatřpytilo se drobounkými světýlky kolem jeho rukou a ramenou.

Vlny se zmítaly, vyhazovaly chlapce nahoru a pokoušely se ho odhodit zpět. Plaval, snaže se v temnotě uhodnout pohyb vody, a s jistotou se vyhupoval na vysoké vlny, které náhle před ním vyrůstaly. Pandionovi se zdálo, že moře nemá počátku ani konce, že splývá s tmavou oblohou v nekonečný celek. Velká vlna jinocha vynesla, a on spatřil v dáli na břehu rudý oheň. Lehký pohyb — a vlny poslušně nesly Pandiona ke břehu, k nepatrně zasedlé skvrně písčité mělčiny.

Lehce se zachvívaje chladem Pandion se vydrápal na ploché skalisko, zvedl svůj chiton z hrubé vlny, svinul jej a rozběhl se podél břehu k ohni hranice. Do daleka se šířil vonný kouř hořícího roští, nasbíraného v hustém křoví. V chabém světle matného plamene se rýsovaly stěny malého domku, vystavěného z hranatých kamenů; nad stěnami vyčnívala rákosová střecha. Rozložité větve osamělého platanu chránily obydlí před nepohodou. U ohně seděl zamyšleně stařec v šedém plášti. Když zaslechl kroky, s úsměvem otočil k přicházejícímu hochovi vrásčitou tvář, od jejíž temné snědi se odrážel šedivý kadeřavý plnovous.

„Kdes byl tak dlouho, Pandione?“ vyčítavě řekl stařec. — „Já se vrátil už dávno a chtěl jsem si s tebou promluvit.“

„Nevěděl jsem, že přijdeš tak brzo,“ omlouval se jinoch, „a zaběhl jsem se vykoupat. Budu tě poslouchat třebas celou noc.“

Stařec zamítavě zavrtěl hlavou.

„Ne, rozmluva bude dlouhá a ty musíš ráno brzo vstávat. Zítra tě chci vyzkoušet, a je třeba, abys byl v plné síle. Zde máš čerstvé placky — přivezl jsem novou zásobu — a tu je med. Dnes je sváteční večeře: pojez, jak se sluší vojínovi, s mírou a bez hltavosti.“

Jinoch s chuti rozlomil placku a ponořil její bílý měkký úlomek do hliněného hrnečku s medem. Jedl nespouštěje očí s děda, který mlčky a s láskou hleděl na vnuka. Stařec i hoch měli podivuhodné, docela stejné oči — zářící, nazlátlé, podobné zhuštěnému jasu slunečního paprsku. Podle lidového podáni lidé s takovýma očima pocházejí od lidských oblíbenců samotného „syna výšin“, Hyperiona[3], boha slunce.

„Dnes jsem na tebe myslil, když jsi odešel,“ ozval se mladík. „Proč ostatní aidové[4] bydlí v pěkných domech a najedí se dosyta, nestarajíce se o nic jiného než o své písně? Ty, dědečku, přece tolik víš, tak pěkně skládáš nové písně a musíš se plahočit na moři. Loďka je už pro tebe těžká a pomocníkem jsem ti jen já. Vždyť nemáme otroky!“

Stařec se usmál a položil svou žilnatou ruku na kadeřavou hlavu Pandionovu. „Chci si o tom promluvit s tebou zítra. Dnes ti řeknu jen to, že o bozích a lidech lze skládat různé písně. Jsi-li poctivý sám k sobě a jsou-li tvé oči otevřeny, nebudou tyto písně po chuti mocným pánům zemí a vojenským hodnostářům. A nebudeš mít ani bohaté dary, ani otroky, ani slávu, nebudou tě zvát do velkých domů a písně tě neuživí… Je čas jít spát,“ rázně zakončil stařec. „Pohleď, Velký vůz už zahýbá na druhou stranu oblohy. Rychle se ženou jeho černé koně a člověk potřebuje odpočinek, aby byl silný. Pojďme!“. A stařec zamířil k úzkému vchodu nuzné chatrče.

Stařec vzbudil Pandiona časně ráno.

Nastávalo chladné podzimní období. Nebe bylo zataženo mraky, ostrý vítr šelestil suchým rákosím, platan zimomřivě potřásal vykrojenými listy. Za tvrdého a přísného dědova vedení začal Pandion cvičit. Na tisíc-krát, už od dětských let konal svá cvičení při východu a západu slunce, ale dnes děd vybíral cviky nejtěžší a stále zvětšoval jejich počet.

Pandion vrhal těžké kopí, házel kameny, skákal přes překážky s pytlem písku na zádech. Nakonec děd přivázal k jeho levé ruce těžký kus naplaveného ořechového dřeva, do pravé mu dal sukovatou hůl a na hlavu upevnil úlomek hliněného hrnce. Pandion, zdržuje smích, aby neztratil dech, vyrazil na znamení, které mu děd dal, na sever, tam, kde pěšinka na břehu zahýbala kolem srázného kamenitého svahu. Jako vítr se přehnal po pěšince, vylezl na první výstupek srázu, slezl a ještě rychleji běžel zpátky. Děd vyšel u chaty vnukovi vstříc, sejmul s něho všechno zatížení a tváří se dotkl jeho obličeje, aby podle dechu určil stupeň jeho únavy.

Pandion po chvilce mlčení řekl: „Mohl bych to provést ještě mnohokrát, než bych požádal o oddech.“ „Ano, je to tak,“ odpověděl stařec a hrdě se vzpřímil: „Můžeš se stát vojínem, jsi schopen se bít neúnavně a nosit tíhu měděné zbroje. Můj syn, tvůj otec, ti dal zdraví a sílu, já jsem je upevnil a vypěstoval jsem tvou otužilost a odvahu.“ Stařec přelétl pohledem mladíkovu postavu, spokojeně se podíval na širokou klenutou hruď, silné svaly pod hladkou pokožkou bez jediné poskvrnky a pokračoval: „Nemáš příbuzné, jen mne, slabého starce, nemáš bohatství a sluhy a celá naše fratrie[5] — to jsou jen tři malé vesnice na kamenitém břehu… Svět je veliký a na osamělého člověka v něm číhá mnoho nebezpečí. Nejhroznější z nich je — ztratit svobodu, dostat se do otroctví. Proto jsem věnoval tolik námahy, abych z tebe udělal vojína, odvážného a schopného každého boje. Nyní jsi volný a můžeš sloužit svému lidu. Pojďme nyní a obětujme Hyperionovi, našemu ochránci, na počest tvého plnoletí“

Děd a vnuk se dali podél houštiny zažloutlé ostřice a rákosí tam, kde se zvedal, vysunut hluboko do moře, dlouhý násep úzkého mysu. Na konci mysu rostly dva mohutné, rozložité duby. Mezi nimi bylo z hrubě otesaného vápence postaveno obětiště a za ním stál zčernalý dřevěný sloup, přitesaný do lidské podoby. Byl to starobylý chrám, zasvěcený zdejšímu bohovi — řece Ahelu, která zde ústila do moře.

Ústí řeky se ztrácelo v zelených houštinách, hemžících se ptactvem, které sem přilétalo ze severu. Vpředu bylo vidět zamlžené moře. Odtud se hnaly vlny a s pleskotem narážely na špičatý konec mysu, který se podobal krku ohromného zvířete ponořivšího hlavu do vody.

Slavnostní hukot vln, pronikavý křik ptáků, svištění větru v rákosí a šum dubových větví — všechny tyto zvuky splývaly v neklidnou hřmící melodii. Na hrubém kamenném obětišti rozdělal stařec oheň. Hodil do plápolajících plamenů kousek masa a placku. Když byla oběť skončena, zavedl stařec Pandiona k velkému kameni u srázného kraje omšelé skály a poručil mu odvalit jej stranou. Jinoch to provedl hravě a vyzván dědem vsunul ruku do hluboké trhliny mezi dvěma vrstvami vápence. Zazvonil kov — Pandion vytáhl výzbroj pokrytou zelenými skvrnami měděnky: meč, helmu a široký pás z čtvercových měděných destiček, který byl pancířem pro dolejší části trupu.

„To jsou zbraně tvého předčasně zahynuvšího otce,“ řekl tiše děd. „Štít a luk si musíš opatřit sám.“ Vzrušen nahnul se jinoch nad zbraně a opatrně začal odstraňovat z kovu povlak měděnky.

Stařec usedl na kámen, opřel se zády o skálu a mlčky pozoroval vnuka, snaže se před ním utajit svůj žal.

Pandion nechal zbraně ležet, vrhl se k dědovi a prudce ho objal. Stařec přitiskl k sobě štíhlou jinochovu postavu, cítě pod rukou jeho mohutné svaly. Zdálo se mu, že on i jeho syn, který dávno zahynul, se znovu zrodili v tomto mladém těle, které bylo stvořeno, aby vítězně zdolávalo překážky. Obrátil k sobě vnukovu tvář a dlouho se díval do jeho otevřených zlatých očí.

„Nyní se musíš rozhodnout, Pandione: buď půjdeš k veliteli naší fratrie jako vojín, nebo se staneš pomocníkem Agenorovým.“

„Zůstanu u Agenora,“ bez váhání odpověděl Pandion. „Kdybych šel do vsi k veliteli, musel bych tam bydlet, stravovat se se všemi v sboru mužů a ty bys pak zůstal sám. Nechci se s tebou rozloučit, chci ti pomáhat.“ „Ne, my se teď musíme rozloučit, Pandione,“ s přemáháním, ale pevně řekl stařec. Jinoch se diveně vyvinul, ale dědova ruka ho zadržela.

„Splnil jsem slib, který jsem dal svému synovi, tvému otci, Pandione,“ pokračoval stařec. „Vstupuješ nyní do života. Počátek tvého života musí být volný, nezatížený starostí o nemohoucího starce. Já odejdu z naší Aeneady do úrodné Elidy, kde žijí mé dcery se svými manžely. Až se staneš slavným mistrem, najdeš mě…“

Na vášnivé protesty jinochovy stařec jen záporně vrtěl hlavou. Mnoho bylo něžných, prosebných i hněvivých slov Pandionových, až konečně mladý muž pochopil, že rozhodnutí dědovo je neochvějné, že zrálo léta, že je upevnila životní zkušenost.

Pln zármutku, který mu tížil srdce jako kámen, se Pandion po celý den od děda nevzdálil a pomáhal mu v přípravách k odjezdu.

Večer si oba sedli u převrácené, čerstvě vysmolené loďky, a děd vyndal svou starou lyru, pamatující prastaré časy. Po břehu se rozléhal jako za mlada silný hlas starého aida a zanikal v dáli. Smutný nápěv připomínal stejnoměrné šplouchání moře. Na žádost Pandionovu zpíval stařec pověsti o původu jejich národa, o sousedních zemích a krajích.

Jinoch si byl vědom, že poslouchá starce naposled, a lačně hltal každé slovo, snaže se zapamatovat si písně nerozlučně spjaté od dětství s dědovou tváří. Pandion si živě představoval dávné hrdiny, kteří sjednocovali různé řecké rody.

Utarý aid zpíval o drsné kráse své vlasti, kde příroda sama jest pozemským vtělením bohů, o velikosti lidí, kteří dovedou milovat život a vítězit nad přírodou a kteří se před ní neschovávají do chrámů, neodvracejí se od přítomnosti.

A Jinochovo srdce vzrušeně tlouklo — jako by stál před cestami ubíhajícími do neznámé země, před cestami odhalujícími za každou zatáčkou něco nového a překvapujícího.

Ráno jako by se bylo vrátilo horké léto. Čistý blankyt oblohy dýchal žárem, nehybný vzduch zněl cvrkáním cikád a slunce se oslnivě odráželo od bílých skal a balvanů.

Moře se stalo průhledným a líně se kolébalo u břehů, bylo jako staré víno pohupující se v obrovitém poháru. Když dědova loďka zmizela v dáli, stesk sevřel Pandionovo srdce. Padl na zemi a opřel čelo o zkřížené ruce. Bylo mu jako malému chlapci, osamělému a opuštěnému, který odjezdem milovaného děda ztratil část svého srdce. Slzy stékaly Pandionovi po rukou, ale nebyly to už slzy dítěte — kanuly řídce, těžkými kapkami a neulevovaly hoři.

Sny o velkých skutcích uplynuly do daleka. Nic nemohlo jinocha utěšit — chtěl být u děda.

Pomalu a neúprosně pronikla do jeho vědomí nenávratnost ztráty a mladík se vzchopil. Zastyděl se nad slzami, stiskl rty, zvedl hlavu a dlouho se díval na širou hladinu moře, až se jeho vzrušená mysl uklidnila a on byl schopen klidně uvažovat Pandion vstal, přelétl pohledem břeh hořící žhavým sluncem, maličký domek pod platanem, a jeho stesk se stal znovu nesnesitelný. Pochopil, že dny jeho mladosti minuly, že se už nikdy nevrátí bezstarostný život s jeho naivními, polodětskými sny.

Pomalu se loudal Pandion k domku. Tam se opásal mečem a své věci zabalil do pláště. Pevně přirazil dveře, aby se bouře nedostala dovnitř a pustil se po kamenité pěšince, čistě umetené mořskými větry. Suchá a ostrá tráva smutně šustila pod nohama. Cestička vedla k pahorku, pokrytému zeleným křovím, jehož drobné listí, vyhřáté sluncem, silně vonělo čerstvě prýštící šťávou oliv. Zde se pěšinka rozdvojovala: vpravo ke skupině rybářských chatrčí, které stály na břehu moře, a vlevo podle břehu řeky ke vsi. Pandion zahnul doleva; za kopcem se jeho nohy vnořily do horkého, bílého prachu, cvrkáni cikád přehlušilo hukot moře. Úpatí kamenitého svahu hory tonulo v zeleni stromů. Úzké listí oleandrů a těžká zeleň smokvoní se proplétaly s košatými korunami ohromných ořechů — a to vše splývalo v jednu vlnící se stěnu, která se zdála u bílých srázů vápencových skal skoro Černá. Pěšinka vklouzla do chladivého stínu a po několika zatáčkách dospěla k planině, zastavěné malými domky, přitisknutými k strmým svahům vinic.

Jinoch přidal do kroku a namířil k nízké bílé budově, skryté za pokřivenými kmeny oliv. Vešel pod přístřeší a v ústrety se mu zvedl nevysoký, černovousý starší muž — mistr sochař Agenor.

„Tys přišel, Pandione!“ radostně uvítal mladíka umělec. „Už jsem myslil, že pro tebe pošlu… Á, tak tohle to bylo!“ Agenor zpozoroval Pandionovu výzbroj.

„Dovol, ať tě obejmu, můj hochu! Tesso, Tesso!“ zavolal: „Podívej se, jaký vojín k nám přišel!“

Pandion se rychle obrátil. Z dveří vyhlédla dívka v temně rudém chimationu[6], přehozeném na ramenou přes jemný bleděmodrý chiton. V radostném úsměvu odhali1a bezvadné zuby, ale potom se zamračila,přestala se usmívat a chladně změřila mladíka pohledem.

„Vidíš, Tessa se na tebe hněvá: nemohl jsi po celé dlouhé dva dny přiběhnout a upozornit nás, že nebudeš pracovat,“ vyčítavě řekl mistr Pandionovi.

Mladík stál tiše, se sklopenou hlavou a vrhal zachmuřené pohledy s dívky na učitele.

„Co je ti, můj hochu, vlastně už ne hochu, ale vojíne?“ ptal se Agenor. „Jsi dnes nějak smutný. A jaký to máš balíček?“

Pandion vyprávěl přerývaným hlasem zmateně o dědově odjezdu, znovu prožívaje svou lítost.

Přišla umělcova žena, matka Tessina.

Umělec položil obě ruce na jinochova ramena:

„Dávno tě máme, Pandione, rádi. Jsem šťasten, že sis zvolil dráhu umělce a dal jí přednost před životem vojína. Ten tě stejně později nemine, ale nyní musíš dosáhnout mnohého z toho, čeho lze získat jen úmornou prací a přemýšlením.“

Pandion, jak bylo zvykem, se poklonil před ženou Agenorovou a ta přikryla jeho hlavu lemem oděvu a pak ho přivinula něžně k prsům.

Dívka radostně vykřikla, ale vtom se zastyděla a zmizela uvnitř domu, provázena otcovým úsměvem.

Agenor usedl před vchodem do dílny, aby si odpočinul. Před domem rostly staré olivy. Jejich ohromné sukovaté kmeny se fantasticky proplétaly, a zamyšlený umělcův pohled v nich objevoval obrysy lidí a zvířat. Jeden strom mu připomínal obra skloněného na kolenou a pozvedajícího široce rozpřažené ruce. U druhého stromu splývaly pokřivené tvary kmenu v ohyzdné tělo, zkroucené v křečích. A všechny stromy byly sehnuty, Jako by s námahou strkaly dovrchu těžkou změť nesčetných větví, obalených drobounkými stříbřitými lístečky.

Na druhé straně domu se mihla ženská postava v ostře modrém svátečním chimationu se zlatými penízky. Umělec poznal svou dceru v tom okamžiku, když se ztrácela za svahem kopce. K Agenorovi se přiblížila jeho žena, neslyšně našlapujíc bosýma nohama, a sedla si vedle něho. „Tessa šla opět k Pandionovi do sosnového háje.“ řekl umělec a dodal: „Děti si myslí, že nevíme o jejich malém tajemství!“

Jeho žena se vesele zasmála, ale najednou zvážněla a zeptala se:

A jak smýšlíš nyní o Pandionovi, když je u nás už přes rok?“

„Mám ho ještě raději,“ odpověděl Agenor, a jeho žena souhlasně kývla hlavou. „Ale…“ umělec se odmlčel, rozvažuje svá další slova.

„Chce příliš mnoho dokázat,“ dokončila za něho žena.

„Ano, chce mnoho dokázat a bohové mu dali velké nadání. Ale není nikoho, kdo by ho vedl, a já mu nemohu dát to, po čem touží.“ řekl umělec hlasem, v němž se slabě chvěl smutek.

„A mně se zdá, že žije jako v horečce, jako by si nebyl ani vědom sebe, vůbec se nepodobá jiným mladíkům,“ řekla tiše žena. „Nechápu, co vlastně chce, a někdy je mi ho prostě líto.“ „Má drahá, máš pravdu: nepřinese mu štěstí touha po tom, co nedokázal nikdo vytvořit. A tvůj nepokoj… Chápu jej: bojíš se o Tessu?“

„Ne, nebojím se, má dcera je hrdá a statečná. Ale tuším, že láska k Pandionovi může jí přinášet mnoho hoře. Je to zlé, když člověk jako Pandion je posedlý vysokými tužbami — pak ho nevyléčí ani láska z věčného stesku…“

„Jako vyléčila mne,“ něžně se usmál na ženu umělec. „A kdysi jsem byl možná jako Pandion.

„Ne, nikoli, ty jsi byl vždycky klidnější a silnější,“ řekla žena a pohladila šedivějící hlavu Agenorovu.

Umělec se zahleděl do dáli, za stromy, kde zmizela Tessa.

Dívka kráčela rychle k moři a často se ohlížela, ačkoli věděla, že tak časně ve sváteční den nepůjde do posvátného háje nikdo.

Bílé srázy neplodných kamenitých hor už sálaly žárem. Zprvu vedla cesta po rovině plné trní a Tessa kráčela opatrně, aby si neroztrhla lem svého nejlepšího chitonu z tenké, poloprúhledné látky, která byla přivezena ze zámoří. Cesta se dále zvedala na pahorek, cele tonoucí v krvavě rudých květech. V jasném slunci pahorek planul, jako by na něm hořely tmavé plameny. Zde trní nebylo, a dívka nadzvedla vysoko záhyby svého chitonu a dala se do běhu.

Rychle proběhla kolem osamělých stromů a octla se v háji. Po štíhlých kmenech sosen se míhal voskově fialový třpyt, v rozložitých korunách šuměl vítr a větve obalené měkkým jehličím, dlouhým jako délka dlaně, rozptylovaly sluneční jas v zlatý prach.

Vůně rozpálené pryskyřice a jehličí splývala a chladivým dechem moře a naplňovala celý háj.

Dívka zvolnila krok, poddávajíc se podvědomě slavnostní tišině háje.

Vpravo mezi kmeny se před ní zvedala šedá skála, pokrytá chvojím.

Na mýtinku padal sloup slunečního světla a sosny kolem ní se zdály jako ulity z ryzího zlata. Sem doléhal dunivý hukot moře jasněji; neviditelná hladina se ustavičně ozývala nízkými rytmickými akordy.

Od skály vyběhl Tesse vstříc Pandion a se vztaženýma rukama dívku k sobě přitiskl, pak ji od sebe odsunul a pozorně se na ni díval, jako by se snažil vsát do sebe celou její podobu.

Prstence leskle smolných černých vlasů vlály kolem Tessina hladkého čela, úzké obočí se zvedalo k spánkům s nepatrným lomem a dodávalo modrým očím stěží postižitelný výraz trochu výsměšné hrdosti.

Tessa se měkce jinochovi vymkla.

„Neotálej, brzo sem přijdou lidé!“ řekla a něžně se podívala na Pandiona.

„Jsem připraven“ — a s těmi slovy přistoupil jinoch ke skále, roztáté úzkou kolmou jeskyní. Na balvanu vápence stála nedokončená socha lidské postavy v poloviční velikosti z tuhé hlíny. Zde byly také rozloženy sochařovy dřevěné nástroje — ohnuté pilníčky, nože a lžíce.

Dívka shodila modrý chimation a pomalu zvedla ruce k přezkám, které zachycovaly záhyby lehké látky rozstřižené podél ramenou. Pandion ji s úsměvem pozoroval, probíraje se v nástrojích, ale když se otočil k soše, zanícený úsměv mu pomalu mizel s tváře.

Jak bylo toto hrubé dílo ještě vzdáleno okouzlující, živé Tesse. Ale přece jen se už v hlíně objevily proporce jejího těla. Dnes se musí všechno rozhodnout. Konečně vdechne do mrtvé hlíny kouzlo živých linií.

Zachmuřeně a rozhodně se obrátil Pandion k Tesse. Dívka se úkosem na něho podívala a pokývla mu hlavou. Sklopila oči a opřela se o kmen sosny s jednou rukou za hlavou. Pandion se mlčky ponořil do práce. Jeho pohled byl pronikavý, oči těkaly s těla přítelkyně na hlínu a zpět, zastavovaly se, měřily a porovnávaly.

Už mnoho dní trval tento zápas tvůrčích rukou s mrtvou, lhostejně poddajnou hlínou, kterou byla třeba donutit, aby přijala krásný tvar živého těla.

Čas plynul. Jemné ucho jinochovo zachytilo několik tlumených povzdechů unavené Tessy.

Pandion přerušil práci, ustoupil od svého díla, a Tessa se bezděky zachvěla, když zaslechla trpký sten zklamání. Socha byla teď daleko horší. To, co v ní žilo a poutalo svými sotva nahozenými rysy, teď v uhlazeném a dokončovaném výrazu zemřelo. Socha se stala jen neživou tělesnou napodobeninou snědé Tessy, jež stála opodál pod ohromným sosnovým kmenem barvy tmavého zlata.

Se zaťatými rty srovnával mladý sochař Tessu se sochou a úporně se snažil najít chybu. Chyba tu nebyla žádná — chybou to nebylo možno nazvat: nedokázal prostě vdechnout soše život, zachytit měnivý pohyb tvarů lidského těla. Domníval se, že síla jeho lásky, jeho vzrušení nad Tessinou krásou dá mu povznést se vysoko, provést velký tvůrčí zázrak — a světu se představí nevídaná socha… Tak se domníval včera, tak ještě před půl druhou hodinou! A hle, ne, nedokáže… nedovede to… nemá dost sil… Ani pro Tessu, kterou tak miluje! Co teď dělat? Celý svět Pandionovi zešedl, nástroje mu vypadly z rukou, krev se mu nahrnula k spánkům. V zoufalství, vědom si své bezmoci, mladík se vrhl k dívce a padl před ní na kolena.

Dívka zmatena a v rozpacích vzala horké tváře Pandionovy, které k ní zvedl, do svých dlaní.

A najednou svým ženským pudem pochopila, co se děje v umělcově duši. S mateřskou láskou se k němu sklonila, těšila ho něžnými slovy, tiskla k sobě Pandionovu hlavu a její jemné prsty si pohrávaly s prstenci krátkých vlasů.

Bouřlivé zoufalství jinochovo se ztišilo.

V dálce se ozvaly hlasy. Pandion se rozhlédl kolem; jeho vznět vychladl a s ním odešla i hrdá naděje. Zdilo se mu, že se jeho mladický sen nikdy neuskuteční. Sochař přistoupil ke své soše a stanul zamyšlen. Malá Tessina ruka se opřela o jeho loket.

„Opovaž se, nerozumný chlapče,“ zašeptala dívka,

„Nemohu, nesmím, Tesso,“ přisvědčil Pandion, neodvraceje svůj pohled od sochy. Kdyby tato…“ hoch se zarazil, „kdybych nebyl tvořil tebe, kdybys to nebyla ty, zničil bych ji hned. Ta věc je tak nehezká, tak hrubá, že nesmí existovat, že nesmí ničím připomínat tvou podobu,“ a s těmi slovy mladík lehce posunul kámen se sochou do hloubi jeskyně. Pečlivě zamaskoval úzkou štěrbinu úlomky kamenů a hrstmi suchého chvojí.

Jinoch a dívka se vydali za hlasem mořského příboje. Dlouho šli mlčky. Konečně začal mluvit Pandion — toužil aspoň po tom, aby milovaná dívka pochopila jeho smutek a zklamáni. A Tessa se snažila Pandiona přesvědčit, že se musí pokoušet znovu a znovu, mluvila mu o své víře v něho a o tom, že Pandion je schopen, aby splnil své záměry. Ale Pandion nevěřil. Teprve dnes pochopil, že má ještě daleko k skutečnému mistrovství, že k pravému umění dojde jen po cestě dlouhých let tvrdé práce.

„Ne, Tesso! Teprve nyní jsem pochopil. Že nejsem s to vtělit tě do sochy!“ hovořil vášnivě. „Jsem příliš chud zde a zde také“ — dotkl se srdce a očí — „než abych dovedl vyjádřit tvou krásu…“

„Což není tvá, Pandione?“ prudce objala dívka umělce kolem šíje.

„Ano, Tesso, ale jak pro ni někdy trpím. Nikdy se nepřestanu tebou kochat a současně… nejsem s to vytvořit tvou sochu. A já tě musím vtělit do hlíny, do dřeva, do kamene! Musím pochopit, proč je tak těžké vyjádřit život, neboť nepochopím-li to, Jak budu s to tvořit svá díla živá?“

Tessa mu pozorné naslouchala, cítila, že se jí pravé odhaluje cela hlubina Pandionovy duše a hořce si uvědomovala svou bezmocnost. Umělcův smutek se zmocňoval i jí a v jejím srdci se rodil nejasný strach.

Najednou se Pandion rozesmál, a než se Tessa vzpamatovala, mocné paže ji vyzvedly do výše. Pandion s ni běžel k moři, postavil ji na vlhký písek a sám zmizel za oblým pahorkem.

Okamžik a dívka spatřila Pandionovu hlavu na hřebeni blížící se vlny. Mladík se vrátil brzy. Svaly se pod jeho pokožkou chvěly a setřásaly vodu, po nedávném smutku nebylo ani stopy. A Tease se zdálo, že co se odehrálo v háji, nebylo nic tak vážného. Zasmála se tiše, když si vzpomněla na svou ubohou hliněnou podobu a na ztrápenou tvář jejího tvůrce.

Pandion si také tropil smích ze sebe jako kluk a chvástal se před dívkou svou obratností a silou. Pomalu, často se zastavujíce, kráčeli domů. A jen hluboko v Tessině srdci nepřestal doutnat strach.

Agenor ae dotkl rukou Pandionova kolena.

„Náš národ je ještě mlád a chud, můj synu. Potřebuje žít staletí v blahobytu, aby se sta lidí mohla zasvětit vysokému mistrovství umění, aby se sta lidí mohla oddat studiu krásy člověka a světa. My, není to tak dlouho, zpodobňovali jsme své bohy pouhým osekáváním kamenných nebo dřevěných sloupů… Vidíš, i ty se snažíš pochopit zákony krásy, a já předpovídám, že náš národ půjde dál a výš než ostatní v tvoření krásy. Ale zatím mistři v starých a bohatých zemích jsou mnohem dovednější než my…“

Umělec vstal, přitáhl z kouta pokoje velkou truhlu ze žlutého dřeva a vyndal z ní svitek, obalený rudou látkou. Odvinul roušku a postavil před Pandiona opatrně sošku vyřezanou ze slonové kosti a vysokou asi loket. Slonovina stářím zrůžověla a její vyleštěný povrch se pokryl drobounkými černými puklinkami.

Soška představovala ženu, držící v natažených rukou dva hady, kteří prstencovitě ovíjeli její ruce až k lokti. Těsný pás s toulci po stranách obepínal štíhlé tělo v bocích a přidržoval sukni spadající k patám, od pasu dolů hodně se rozšiřující a ozdobenou pěti příčnými zlatými proužky. Záda, ramena, boky a hořejší části rukou kryl lehký přehoz, ponechávající ňadra a tělo až do pasu obnažené.

Těžké vlnité vlasy byly sčesány do uzlu ne v týlu, jak bylo zvykem u řeckých žen, ale na temeni. Odtud pak spadaly husté prameny a pokrývaly šíji i záda.

Pandion dosud nic takového neviděl. Bylo patrno, že soška je dílem velikého mistra. Zejména poutala pozornost podivně lhostejná tvář sošky — poněkud plochá a široká, s tvrdě řezanými lícními kostmi, s tlustými rty a s dolejší čelistí lehce vyčnívají dopředu. Rovněž široké obočí zesilovalo výraz lhostejnosti v ženině tváři, ale ňadra se vysoko dmula, jakoby v povzdechu netrpělivosti.

Pandion strnul. Kéž by ovládal umění neznámého mistra! Kéž by jeho dláto dovedlo s takovou přesností a půvabnosti vyjádřit tvary, které dřímaly pod růžově nažloutlým povrchem staré kosti!

Agenor spokojen vyvolaným dojmem díval se pozorně na jinocha a pomalu si hladil tvář konečky prstů.

Pandion konečně procitl z mlčelivého pozorování a odstrčil drahocennou sošku od sebe. Jeho pohled však lpěl na matně se lesknoucím díle starého mistra dále a mladík se tiše a smutně tázal svého, učitele:

„To je ze starých východních měst?“[7]

„Ó, nikoli,“ odpověděl Agenor. „Je mnohem starší než všechna tato města, starší než zlatem bohaté Mykeny, Tirynthos a Orchomenos.[8]

Vypůjčil jsem si ji od Chrlsaora, abych ti ji ukázal. Jeho otec se v mládí zúčastnil s vojskem výpravy na Krétu a našel ji mezi troskami starého chrámu, dvacet stadii[9] od rozvalin města mořských carů,[10] zničeného hrozným zemětřesením.“ „Otče,“ mladík stěží přemáhal vzrušení a dotkl se vousu[11] umělcova „ty toho tolik znáš. Kdybys chtěl, což by ses nedovedl zmocnit umění starých mistrů, naučit mu nás, zavést nás tam, kde se uchovala krásná díla? Což jsi opravdu nikdy nespatřil staré paláce, opěvané v legendách? Mnohokrát jsem o nich snil, když jsem naslouchal dědovi.“

Agenor sklopil zrak, chmurný stín přelétl přes jeho klidnou a přívětivou tvář.

„Nedovedu ti to vysvětlit,“ odpověděl po krátkém přemýšlení, „ale sám to brzy pochopíš: mrtvé nelze vzkřísit. Je to umění cizí našemu světu, naší duši… je krásné, ale beznadějné… okouzluje, ale nežije.“

„Pochopil jsem to, otče,“ vášnivě svolal Pandion. „Byli bychom jen otroky mrtvé moudrosti, kdybychom ji třebas i dokonale napodobili. A my se musíme starým mistrům vyrovnat, ne-li se stát většími než oni… a pak… ó, potom… jinoch zmlkl, nenacházeje slov. Agenor se zadíval na svého žáka rozzářenýma očima a jeho drsná, malá ruka pochvalně stiskla jinochův loket.

„Dobře jsi řekl, co jsem nedovedl vyjádřit já. Ano, staré umění musí být pro nás měřítkem a zkouškou, ale jít musíme vlastní cestou. A aby cesta ta nebyla příliš dlouhá, musíme se učit od staré moudrosti a od života — jsi moudrý, Pandione…“

Pandion se najednou měkce svezl na hliněnou podlahu a objal mistrovy nohy.

„Otče a učiteli, pusť mě podívat se na stará města… Nemohu, bohové jsou svědky… musím to všechno spatřit. Cítím v sobě sílu dosáhnout vyššího… Musím poznat vlast těchto skvostů, které se tu a tam vyskytují u našich lidí a oslňují je. Možná, že bych…“ mladík se odmlčel a zčervenal až po uši, ale jeho přímý, smělý pohled neustal Vyhledávat Agenorův zrak.

Ten se úporně díval stranou, mračil se a mlčel.

„Vstaň, Pandione,“ řekl konečně mistr. „Očekával jsem to již dlouho. Nejsi už chlapec, a já tě nemohu držet, ač bych si to přál. Můžeš jít, kam se ti zlíbí, ale říkám ti jako synovi, jako svému žáku, ne, více, jako rovný rovnému, že tvé přání je vražedné. Hrozí ti strašlivé útrapy.“

„Nebojím se ničeho, otče!“ Pandion zvrátil hlavu, chřípí se mu chvělo. „Zmýlil jsem se; ty jsi ještě docela chlapec,“ klidně namítl Agenor. „Vyslechni mě se srdcem otevřeným, máš-li mé rád,“

Agenor začal mluvit hlasitě, s napjatým vzrušením. Vyprávěl, že ve východních městech ještě žijí staré zvyky, je tam ještě mnoho děl starého umění. Ženy na Krétě nosí jako před tisíci lety dlouhé tuhé sukně, barvené neobyčejně pestře a hruď mají obnaženu, přikrývajíce si jen ramena a záda. Muži chodí v krátkých košilích bez rukávů, mají dlouhé vlasy, jsou ozbrojeni malými, ale těžkými bronzovými meči.

Město Tirynthos je obehnáno ohromnou zdí vysokou padesát loktů.[12] Tato zeď je vystavěna z obrovských otesaných balvanů, ozdobených zlatými a bronzovými květy, které ná slunci zdaleka planou jako ohně šlehající po zdi.

Mykeny jsou ještě velkolepější. Toto město je rozloženo na vrcholu vysoké hory, brány z velikých kvádrů jsou uzavřeny měděnými mřížemi. S roviny kolem hory je vidět velké budovy už zdaleka.

Ačkoli barvy maleb na zdech paláců Myken, Tirynthu a Orchomenu jsou svítivé a svěží, ačkoli po hladkých cestách, dlážděných velkými bílými kameny, jezdí jako dříve občas vozy statkářů, přece jen jak cesty, tak i dvory pustnoucích paláců, ba i stěny mohutných zdí zarůstají stále více trávou zapomnění.

Doba bohatství, doba dalekých plaveb do pohádkového Aigypta[13] dávno minula. Nyní kolem těchto měst se rozložily mohutné fratrie s velkým počtem vojínů. Jejich náčelníci si podmanili všechno okolí široko daleko, zabrali města do svých temenu[14], podřídili si slabé rody a vyhlásili se panovníky země i lidu.

Zde v Aeneadě nemáme ještě takové silné vůdce, právě tak jako nemáme taková města a krásné chrámy. Ale zato je tam více otroků — ubohých mužů a žen, kteří ztratili svobodu. A to nejsou jen zajatci, přivezení z cizích zemí, otroky jsou i jejich vlastní spoluobčané, pocházející z chudých rodů.

A co teprve cestující cizinci: nemají-li za sebou mocnou fratrii nebo rod, s nímž i pro mocné vůdce je nebezpečné být ve sporu, nebo nemá-li cestovatel četnou družinu vojínů — pak mu zbývají jen dvě možnosti: smrt anebo otroctví.

„Uvědom si, Pandione,“ mistr uchopil Pandiona za obě ruce, „žijeme v drsných a nebezpečných dobách — rody a fratrie žijí v nepřátelství, společné zákony neexistují, nad hlavou každého poutníka visí ustavičná hrozba otroctví. Tato krásná země není pro cestování. Opustíš-li nás, uvědom si, že budeš v cizině bez krbu a bez zákona, že tě každý může ponižovat nebo i zabít a nemusí se bát pokuty a msty.[15] Jsi bez příbuzných a chud, ani já ti nemohu ničím pomoci — a to znamená, že si nemůžeš opatřit ani nejmenší branný doprovod. Samoten zahyneš velmi brzo, neučiní-li tě bohové neviditelným! Vidíš, Pandione, ačkoli by se zdálo všechno tak prosté: přeplout průlivem tisíc stadii od našeho Achelojova mysu do Korinthu, odkud je půl dne cesty do Myken, den do Tirynthu a tři do Orchomenu — pro tebe je to totéž, jako by ses vypravil za hranice Oekumeny!“ Agenor se zvedl a šel k východu, odváděje s sebou Pandiona. „Jsi pro mne a mou ženu jako náš, ale nemluvím konečně o nás. Představ si utrpení mé Tessy, kdybys uboze živořil v otroctví někde v cizině!“ Pandion temně zčervenal, ale neodpověděl.

Agenor cítil, že Pandiona nepřesvědčil a že jinoch se zmítá nerozhodně mezi dvěma mocnými touhami — jednou, která ho poutala k rodnému místu, a druhou, která ho hnala do dáli, ačkoli nezbytně přinášela nebezpečí.

Ani Tessa si nevěděla rady: hned protestovala proti odjezdu, hned plna ušlechtilé odvahy přemlouvala Pandiona, aby odejel.“

Uplynulo několik měsíců, a když jarní vánky přinesly z průlivu slabou vůni kvetoucích kopců a hor Peloponnesu, Pandion definitivně nastoupil svou životni cestu.

Očekával ho teď osamělý zápas s cizím a dalekým světem. Doba šesti měsíců, kterou chtěl strávit daleko od rodných míst, se mu zdála jako věčnost. Chvílemi ho znepokojoval pocit, že svou vlast opouští navždy… Na radu Agenorovu a jiných moudrých mužů z osady jel Pandion na Krétu — sídlo potomků přímořského národa, vlast starověké kultury. Ačkoli se ohromný ostrov prostíral uprostřed moře, nepoměrně dál než stará města Boeotie a Argolidy, byla cesta tam pro osamělého poutníka mnohem bezpečnější.

Ostrov, který ležel na křižovatce námořních cest, byl nyní obydlen různými kmeny. Na jeho březích se ustavičně setkávali lidé z cizích zemí — kupci, námořníci, přístavní dělníci. Pestré krétské obyvatelstvo se zabývalo obchodem a žilo ve větším míru než Hellada a lépe se chovalo k přicestovalým. Jen ve vnitrozemí ostrova, za horskými hřebeny se ještě skrývali potomci starých plemen a chovali se k cizincům nepřátelsky.

Pandion se měl přeplavit přes Kalidonský záliv k úzkému mysu proti dolní Achaji a zde se měl dát najmout jako veslař na jeden z korábů, vezoucích po zimní přestávce na Krétu vlnu; v období zimních bouří se křehké lodi delším plavbám vyhýbaly.

Mládež osady se v den úplňku shromáždila k tanci na rozlehlé planině posvátného háje.

Pandion seděl zamyšlen na malém dvorku Agenorova domu, sklíčen steskem. Zítra dojde k nevyhnutelnému — vzdálí svému srdci všechno, co miluje a co je mu drahé, a octne se před neznámým osudem. Očekávalo ho rozloučení s milovanou dívkou, nejistá budoucnost, samota…

V tmavém a mlčícím domě šustil Tessin šat, pak se dívka objevila v černém průchodu dveří, urovnávajíc záhyby šátku přehozeného přes ramena.

Tiše zavolala na Pandiona, který se okamžité zvedl a běžel k ní. Černé Tessiny vlasy byly stočeny v týlu do těžkého uzlu a na temeni hlavy byly vroubeny třemi stuhami, které se sbíhaly pod uzlem.

„Dnes jsi se učesala jako attická dívka!“ zvolal Pandion. „Jak je to krásné!“

Tessa se usmála a smutně se zeptala: „Což si nepůjdeš, Pandione, naposled zatančit?“ „A ty bys chtěla jít?“

„Ano, budu tančit bohyni Afroditě,“ pevně řekla Tessa. „A také jeřába.“

„Tancovat jeřába, to je attický tanec, proto jsi se tak učesala! U nás jej, myslím, nikdo netančil!“.

„Ale dnes jej budeme tančit všichni tobě, „Proč mně?“ podivil se jinoch. „Což jsi zapomněl, že se jeřáb v Attice tanči na památku“ — Tessin hlas se zachvěl — „šťastného Theseova[16] návratu z Kréty a k poctě jeho vítězství… Pojďme, milý“ — Tessa podala Pandionovi obě ruce a oba mladí lidé přivinuti k sobě vešli pod klenbu stromoví na konci osady.

…Moře hučelo vstříc a vábivě rozvíralo své široširé dálky. V ranních slunečních paprscích se mořská dálava dmula jako vypouklý povrch obrovitého mostu.

Pomalé vlny, nachovějící ranními červánky, přinášely z daleka, snad až z pohádkového Egypta, chumáče nazlátlé pěny. A paprsky slunce v drobných poskocích a v pohupování tančily na neúnavné, věčně rušné vodě a protínaly vzduch slabým, mihotavým zářením.

Pěšinka, s níž bylo ještě vidět osadu a Agenorovu rodinu, mávající poslední pozdravy, zmizela za kopcem.

Pobřežní planina byla opuštěna. Pandion zůstal s Tessou sám před mořem i nebem. Vpředu se černala na písku malá loďka, na níž měl Pandion obeplout mys u ústí Acheloje a přeplout Kalidonský záliv. Dívka a jinoch šli mlčky. Jejich pomalé kroky byly váhavé: Tesiin zrak byl upřen do Pandionovy tváře a Pandion také nebyl s to odtrhnout oči od milované dívky.

Záhy, příliš záhy přišli k loďce. Pandion se vzpřímil a hluboký povzdech se vydral ze stísněné hrudi. Nastal okamžik, jehož příchod tížil Pandiona dnem i nocí. Tak mnoho bylo nutno Tesse říci tuto poslední chvíli, ale nebylo slov.

Pandion stál zmaten, jeho hlavou se nesouvisle, bez ladu míhaly úryvky myšlenek.

Tessa náhle prudkým pohybem objala Pandiona pevně kojem krku a jako by se bála, že by je mohl někdo slyšet, kvapně a přerývaně zašeptala:

„Pandione, přísahej mi před Hyperionem… před strašlivou Hekatou[17]… Ne, raději se zapřísáhni naší láskou, že nepojedeš dále než na Krétu, že nepojedeš tam, do dalekého Egypta, kde by ses stal otrokem a navždy bys zmizel z mého života… Přísahej, že se vrátíš brzo…“ Tessin šepot zanikl v potlačovaném vzlykání.

Pandion přivinul dívku k sobě a přísahal. Před jeho zrakem pluly v tu chvíli mořské dálky, útesy, háje, domy a rozvaliny neznámých osad — všechno, co ho teď odtrhne od Tessy na šest dlouhých měsíců, kdy nebude nic vědět o své milence, ani ona o něm.

Pandion přivřel oči. Cítil, jak Ťessino srdce bije.

Okamžiky míjely, nevyhnutelnost rozluky se blížila, prodlévání se stávalo nesnesitelným.

„Dej se na cestu, Pandione… rychle… sbohem…“ zašeptala dívka.

Pandion se zachvěl, pustil Tessu a rychle přistoupil k loďce.

Loďka zabořená do písku se poddala silným rukám, pomalu se hnula s místa, dno zachrastilo po písčitém břehu. Pandion vstoupil po kolena do studené šplíchající vody a obrátil se. Boky lodice zvedané vlnami ho lehce bily do nohou.

Nehybná jako socha stála Tessa se zrakem upřeným na mys, za nímž Pandionova loďka měla za chvíli zmizet.

V Pandionově srdci se cosi zlomilo. Rázně odstrčil loďku s mělčiny, skočil do ní a uchopil se vesel. Tessa prudce obrátila hlavu a závan západního větru rozevlál její vlasy, rozpuštěné na znamení smutku.

Loďka rychle odplouvala, poslušna silných úderů vesel, a Pandion nespouštěl s nehybné dívky zrak. Její hlava se zdvíhala vysoko, přímo nad obnaženým ramenem.

Vítr zakryl Tessinu tvář jejími lesklými černými vlasy, a dívka se nesnažila svůj obličej odkrýt. Pod tímto závojem viděl Pandion lesklé oči, chvějící se chřípí a rudé polootevřené rty. A vlasy, třepotajíce se ve větru, se ovinuly hustě kolem Tessiny šíje. Jejich konce se v nesčetných prstencích svíjely na tvářích, spáncích a na plné hrudi. Dívka stála bez hnutí, dokud se loďka nevzdálila od břehu a nezahnula přídi na jihovýchod.

Tesse se zdálo, že ne loďka obeplouvá mys, ale že se mys, temný a chmurný ve stínu nízkého slunce, sune zleva do moře a postupně se přibližuje k loďce, Hle, už se dotkl malinké černavé tečky v třpytícím se moři, už tečka za ním zmizela.

Tessa už nic víc nevnímala a klesla na tvrdý, vlhký písek.

Pandionova loďka se ztratila v bezpočetných vlnách. Dávno už zmizel s očí Acheloj, a Pandion nepřestával veslovat, co měl síly, jako by se bál, že stesk ho donutí k návratu. Nemyslil na nic, chtěl se prací pod žhavým sluncem úplně vyčerpat…

Slunce se octlo za zádí loďky a pomalé vlny dostaly barvu tmavého medu. Pandion hodil vesla na dno, opatrně se odrazil jednou nohou, aby úzkou loďku nepřevrhl, a vrhl se do moře. Koupel ho osvěžila a Pandion plaval, postrkuje loďku před sebou; pak opět vlezl do loďky a stál v ní vzpřímen v celé výši.

Vpředu bylo vidět špičatý mys a poněkud vlevo se černal podlouhlý ostrůvek, který uzavíral Kalidonský přístav od jihu. To byl cíl jeho plavby.

Pandion se znovu pustil do veslování a ostrůvek pomalu rostl a stále více se vynořoval z moře. Jeho povrch se rozpadl na jednotlivé špičaté koruny stromů. Před Pandionem se brzy objevila řada štíhlých cypřišů, podobajících se tmavým hrotům obrovských kopí. Stromy chráněné před větry ohybem skalnatého mysu, který se od jihu stále zvyšoval, tyčily se k čistému blankytu oblohy. Jinoch opatrně vedl svou loďku mezi kameny olepenými kluzkými nazrzlými chaluhami. Průhlednou, zelenavě nazlátlou vodou bylo jasně vidět rovné písčité dno. Pandion vystoupil na břeh, nedaleko od starého obětiště zarostlého mechem vyhledal mýtinku s hebkou jarní trávou a dopil zásobu vody, kterou si vzal na cestu. Jíst se mu nechtělo. Do přístavu, který se skrýval na druhé straně ostrova, bylo sotva dvacet stadií.

Pandion chtěl přijít k majiteli korábu svěží a čilý. Lehl si tedy, aby si odpočinul.

Před jeho zavřenými zraky vyvstaly s neobyčejnou jasnosti obrazy včerejší slavnosti…

Ležel spolu s jinými mladíky z osady v trávě, a všichni čekali, až dívky ukončí tanec na počest Afroditinu. Dívky tančily v párech zády k sobě a jejich lehké sukně byly v pase podebrány různobarevnými stuhami. Držely se za ruce a pohlížely na sebe přes ramena, jako by se kochaly navzájem svou krásou.

Široké záhyby bílých sukní vyletovaly a padaly v stříbrných vlnách, snědá těla tanečnic dostávala barvu světlého zlata a jako ohebné stonky se prohýbala podle taktu něžných a táhlých, smutných i radostných zvuků flétny.

Pak se hoši i dívky pomíchali a začali tanec jeřába, nadzvedávajíce se na špičkách prstů a rozpažujíce strnule napjaté paže jako křídla. Pandion byl stále vedle Tessy, která s něho nespouštěla neklidný zrak. Mládež z celé vsi se chovala k Pandionovi pozorněji než obvykle. Jen zářící tvář Eurumachova, který byl do Tessy zamilován, prozrazovala, jak je rád, že Pandion odjíždí, a posměvačná Enoia Eurumacha škádlila, Pandion si všiml, že ostatní si ho nedobírali, jako to činívali, bylo méně vyzývavých vtipů — jako by mezi něj, který odjížděl, a všechny ostatní, kteří tu zůstávali, padla jakási přehrada. Chování přátel vyjadřovalo současně závist i soucit vůči člověku, který stojí na pokraji velkého nebezpečí a ocitá se samoten — mimo ně všechny.

Měsíc pomalu klesal za stromy. Na mýtinu postupovala široká pokrývka černého stínu.

Tance byly u konce. Tessa zazpívala s družkami píseň o vlaštovce a jaru, kterou měl Pandion rád. Mládež konečné vykročila v párech po pěšince ke vsi. Pandion a Tessa šli vzadu za ostatními, záměrně zvolňujíce kroky. Jakmile vystoupili na hřeben kopce před vesnicí, Tessa se zachvěla, stanula a přitulila se k Pandibnovi.

Kolmé srázy vápencových skal, které se zvedaly za vinicemi, odrážely měsíční svit jako obrovité zrcadlo. Zdálo se, že nad vesnici, pobřežní planinou a tmavým mořem visí průhledná opona stříbřité barvy, plná zlověstného okouzlení a mlčelivého stesku.

„Bojím se, Pandione,“ zašeptala Téssa. „Veliká je moc Hekaty, bohyně měsíčného jasu, a ty odjíždíš právě tam, kde ona vládne…“

Tessino vzrušení se zmocnilo i Pandiona.

„Ne, Tesao, Hekatá nevládne na Krétě, ale v Karli,[18] tam nevede má cesta!“ zvolaljinoch a odváděl dívku domů…

Ze snů se Pandion navrátil ke skutečnosti. Bylo třeba pojíst a pokračovat v cestě. Vykonal oběť mořskému bohu a vystoupiv na břeh, změřil svůj stín,[19] řadě nohu k noze po celé jeho délce. Stín o devatenácti chodidlech mu ukázal, že je třeba si pospíšit — do večera už zbývalo málo času, bylo nutno dostat se na koráb.

Pandion plul s loďkou kolem ostrova, a když spatřil kamenný sloup — znak přístavu — jal se veslovat rychleji.

ZEMĚ AFROS

Vítr smutně hvízdal v pichlavých křovinách a zvedal hrubý písek.

Jako navršen neznámými obry táhl, se na východ horský hřeben. Svými ohyby lemoval rozlehlé zelené údolí. Hory se skláněly k moři spádnými svahy. Svahy byly pokryty koberci ostře žlutých květů a vypadaly zdaleka jako kusy zlata, které se vynořovalo z třpytné modré hladiny mořské.

Pandion přidal do kroku. Stesk po opuštěné Aeneadě ho dnes svíral obzvláště prudce. Vzpomínal, jak mu radili, aby se nepouštěl tak daleko, až do této; horami uzavřené části Kréty, kde se potomci přímořského národa nechovají k cizincům přátelsky.

Pandion spěchal. Pět měsíců už dlel na různých místech ohromného ostrova, který jako dlouhý, hornatý pruh vystupoval z moře. Mladý sochař spatřil kouzelná a podivná díla, jež pravěký národ zanechal v pustnoucích chrámech a v téměř vylidněných městech.

Mnoho dní strávil Pandion v rozvalinách obrovského Paláce sekyry v městě Knossu, jehož první stavby pocházely z dob šerého dávnověku. Toulaje se po nesčetných schodištích paláce uviděl nejprve'velké sály s purpurovými sloupy, zužujícími se shora dolů, kochal se římsami, výrazně pomalovanými černými a bílými obdélníky nebo zdobenými černými a bleděmodrými závitnicemi, připomínajícími řady běžících vln.

Stěny byly pomalovány nádhernými obrazy. Bez dechu a s nadšením hleděl Pandion na posvátné hry s býky, na průvody žen a nádobami v rukou, na dívky, tančící v ohradě, za níž se shlukli muži, na neznámá pružná zvířata v horách a mezi podivným rostlinstvem. Obrysy postav se zdály Pandionovi nepřirozené, rostliny se táhly vzhůru na předlouhých stéblech a byly téměř bez listí. Pandion chápal, že umělci dávných časů úmyslně skreslovali přirozené rozměry ve snaze vyjádřit určitou myšlenku, ale jinochu vyrostlému ve volné, krásné, třeba drsné přírodě byla tato myšlenka nesrozumitelná.

V Knossu, Tilisu, Eliře a v tajemných rozvalinách starověkého přístavu tak zvaného,břidlicového města“, jehož starý název se nezachoval, byly všechny domy stavěny ne z obyčejných otesaných balvanů, nýbrž z rovných, hladkých desek šedivého vrstevnatého kamene. Pandion viděl mnoho ženských soch ze slonové kosti, z bronzu a fajanse, překrásné nádoby, mlsy a poháry, Ulité ze směsi zlata a stříbra a zdobené nejjemnějšími kresbami,

Ale umění, kterému se obdivoval, zůstávalo mladému sochaři nepochopitelné, právě tak jako tajemné nápisy, s kterými se y rozvalinách setkával a které byly složeny ze zapomenutých znaků mrtvého jazyka. Veliké umění, které tryskalo i z nejmenšího detailu každého díla, Pandiona neuspokojovalo: přál si více — neustrnout na abstraktní kresbě, ale vyjádřit živou krásu lidského těla, kterou zbožňoval.

A zcela neočekávaně objevil hodné realisticky vytvořenou podobu lidi a zvířat v uměleckých dílech, dovezených z dalekého Egypta.

Obyvatelé Knossu, Tilisu a Eliry, kteří je Pandionovl ukázali, tvrdili, že množství takových dél se na Krétě zachovalo v okolí Festu, kde žili potomci přímořského národa. A proto se Pandion rozhodl, ačkoli byl před nebezpečím varován, proniknout do horského kruhu na jižním pobřeží Kréty.

Ještě několik dní, prohlédne si, co lze spatřit, a už popluje domů, k Tesse. Pandion si byl nyní jist svými silami. Ač si vřele přál poučit se u egyptských mistrů, láska k vlasti a k Tesse byla silnější, a pevné ho poutala přísaha, kterou dívce dal.

Jak bude nádherné vrátit se domů s posledními podzimními koráby, pohledět do modrých zářících očí své milované, spatřit zdrženlivou radost svého učitele Agenora, který mu nahrazoval otce i děda!

Pandton se díval přimhouřenýma očima na nekonečnou mořskou hladinu. Ne, tam vpředu jsou daleké cizí země, Egypt, ale jeho vlast je vzadu, za vysokým horským řetězem. A on stále ještě míří od ní dál a ne k ní blíž, Musí se ještě podívat zde ve Festu na staré chrámy, o nichž na pobřeží tak mnoho slyšel. Povzdechnuv zrychlil Pandion kroky a dal se téměř do běhu. Výběžek hřebenu se svažoval dolu širokým svahem, pokrytým hromádkami kamení jako malými pahorky, mezi nimiž se temnily skvrny seleného křoví. Na úpatí svahu se mezi stromy nezřetelně rýsovaly rozvaliny ohromné budovy, polozřícené zdi, zbytky základů a zachovalá brána v rámci černobílých sloupů. Rozvaliny byly němé, záhyby zdi byly před Pandionem rozevřeny jako obrovské ruce, připravené uchopit oběť. Široké čerstvé trhliny — stopy nedávného zemětřesení brázdily povrch zdí. Mladý sochař chodil mezi rozvalinami nehlučně, snaže se neporušit ticho a nahlížel do tmavých koutů pod uchovanými sloupy. Obešel vysunutý roh a octl se v čtvercovém sále bez střechy, jehož zdi byly pomalovány už známými barevnými freskami. Prohlížel si pokorně střídavě vyobrazené hnědé a černé mužské postavy se štíty, meči luky mezi podivnými zvířaty a koráby a vzpomínaje dědova vyprávění dovtípil se, že je tu znázorněna vojenská výprava do země černých, která se podle starého podání rozkládala až na samém pokraji Oekumeny.

Překvapen tímto svědectvím dalekých cest starověkého národa Pandion si dlouho prohlížel nástěnné kresby, až se obrátil vlevo a spatřil uprostřed sálu mramorovou krychli, zdobenou modrými růžicemi a skleněnými závitnicemi. U podstavce krychle ležely náruče docela čerstvých, nedávno utržených květin.

To znamení, že tu někdo byl, že v těchto rozvalinách žijí lidé! Mladík se zatajeným dechem spěchal k východu krytou chodbou zarostlou krávou.

Chodba ze dvou bílých čtvercových sloupů a dvou červených pilířů ústila na pokraji nevelkého svahu, nepatrné se zvedajícího nad hustým listovím stromů. Po svahu se vinula ušlapaná zaprášená pěšinka. Mladík se pustil dolů a octl se na hladké dlážděné cestě. Šel směrem na východ, snaže se neslyšně našlapovat na rozpálené kameny. Široké listy platanů, nepatrně se chvějící v horkém vzduchu, vrhaly po pravé straně cesty pruh stínu. Pandion si úlevou oddechl, když se mohl skrýt před palčivým sluncem. Už dlouho toužil se napít, ale z domova, země na vodu chudé, zvykl zdrženlivosti. Přešel asi dvě stadia a u nevelkého kopce, kde cesta zahýbala k severu, spatřil před sebou dlouhou nízkou budovu. Několik domků, podobných řadě úplně stejných beden, mělo vchody otevřené na cestu; byly docela prázdné. Pandion poznal, že má před sebou starý dům pro odpočinek poutníků a spěšně vešel do pestře pomalovaného hlavního vchodu, který byl rozdělen pouze jedním sloupem. Mladíka znaveného horkem a dlouhou cestou upoutalo jemné bublání. Vešel do oddělení koupelen, kde voda z velké roury obložené těžkými deskami stékala do široké nálevky ve zdi a odtud se přelévala do tří bazénů.

Pandion odhodil oděv a sandály, umyl se v čisté studené vodě, plně uhasil svou žízeň a lehl si na širokou kamennou lavičku, aby si odpočinul.

Bublání vody a jemný šelest listí ho ukolébávaly, očí, zanícené sluncem a větrem na horských výšinách, se mu klížily. Pandion si zdříml.

Nespal dlouho; stín, který vrhal pilíř na podlahu zaplavenou sluncem, téměř nezměnil svou polohu. Pandion se prudce zvedl a rychle na sebe hodil svůj nesložitý šat. Cítil se svěží a odpočinutý. Pojedl suchý sýr a znovu se napil; namířil k východu a najednou strnul bez pohnutí: v dálce se ozvaly hlasy. Vyšel na cestu a začal se rozhlížet. Ano, určitě, stranou cesty, za hustým houštím keřů se ozýval smích, bylo slyšet úryvky neznámých slov a občas úsečné brnkání strun.

Pandion pocítil současně radost i bázeň, jeho svaly se napjaly a bezděky stiskl rukověť otcovského meče. Zašeptal několik slov modlitby k svému patronu a praotci Hyperionovi a dal se houštím přímo za hlasy. V houštině bylo dusno, pronikavá aromatická vůně ztěžovala beztak zadržovaný dech.

Mladík opatrně obcházel vysoké keře s ohromnými trny a prodíral se mezi kmeny fíkových stromů s velmi jemnou světle šedou a hladkou kůrou. Tak se dostal k skupině myrtových stromů, které se mu postavily do cesty jako semknutá hradba.

V hustém listí visely hrozny sněhobílých květů. Na okamžik se před Pandionem vynořila Tessina podoba — myrtový strom byl v jeho vlasti zasvěcen dívčímu mládí. Hlasy už zněly docela nablízku — z jakéhosi důvodu lidé mluvili tlumeně a Pandion poznal, že špatně odhadl vzdálenost. Rozhodný okamžik nastal. Pandion se sehnul, vklouzl pod nízké větve a opatrně je rozhrnul rukama: na mýtince zarostlé svěží trávou spatřil neobvyklou podívanou.

Uprostřed louky ležel ohromný bělostný býk s dlouhými rohy. Na lesklé, pěstěné srsti na bocích a na tlamě byly rozstříknuty malé černé skvrny.

Opodál se ve stínu usadila skupina: mladí hoši, dívky i starší lidé. Kupředu vystoupil štíhlý člověk s kadeřavým plnovousem a se zlatou obroučkou na hlavě; měl na sobě krátkou halenu, přepásanou bronzovým pásem. Dal jakési znamení. Od skupiny se ihned odloučila dívka zahalená do dlouhého těžkého pláště. Zvedla ruce vzhůru a plášť spadl na zem. Dívka zůstala jen v roušce přichycené kolem beder širokým bílým pásem, který byl lemován černou huňatou šňůrkou. Modravě černé vlasy byly rozpuštěny, na obou rukou se nad lokty leskly úzké náramky.

Lehkým, rychlým, jakoby tanečním krokem se dívka přiblížila k býku a najednou stanula nehybně, z jejího hrdla se vydral výkřik. Býk otevřel ospalé oči, blýsklo se v nich, pak ohnul přední nohy a pomalu zvedl těžkou hlavu. Dívka se s pronikavým křikem vrhla jako střela vpřed a vyskočila na záda ohromného zvířete.

S dutým řevem vyskočil býk na nohy a jeho obrovské tělo provedlo skok s překvapivou lehkostí. Dívka se rukama zachytila mohutné hřívy nad zvířecím čelem a přesmykla se mu přes hlavu. V mžiku proletěla mezi rohy býka a stanula vztyčena tři kroky před obludou. Vztáhla ruce kupředu, tleskla do dlaní a znovu pronikavě vykřikla. Býk sklonil rohy a zuřivě se na ni vrhl. Pandion se zhrozil: záhuba krásné a odvážné dívky se zdála nevyhnutelná.

Zapomněl na nutnou opatrnost, vytáhl meč a chtěl se vrhnout na mýtinu, ale dívka s nepostřehnutelnou rychlosti skočila znovu na býka, mihla se mezi jeho sehnutými smrtonosnými rohy a už ji bylo vidět sedět na jeho zádech. Zvíře se v nepříčetné zuřivosti rozběhlo po louce, kopyty vyhazovalo zem a vydávalo hrozivý ryk. Mladistvá přemožitelka klidně seděla na rozzuřeném býku a pevně svírala koleny jeho silné boky, chvějící se zrychleným dechem. Býk se přihnal k skupině lidí, kteří jej vítali radostnými výkřiky. Zvučné tlesknutí — dívka se zvrátila, seskočila na zem a octla se za zvířetem. Vzrušeně oddechujíc připojila se k divákům.

Býk se v rozběhu přihnal na okraj louky, obrátil se a vrhl se proti zástupu. Kupředu vystoupilo najednou pět lidí, tři hoši a dvě dívky; dřívější hra se opakovala v rychlejším tempu. Býk se chrče a dupaje vrhal na mladé lidi vábící jej křikem a tleskáním do dlaní a ti se přes něj přehupovali, vyskakovali mu na hřbet a chvílemi se mu tiskli k boku, obratně uhýbajíce strašným rohům. Jedné z dívek se podařilo dokonce usednout býkovi rovnou na krku za jeho vypouklým hřivnatým čelem. Zvířeti lezly oči z důlku, tlama se pokryla pěnou.

Se skloněnou hlavou s nozdrami skoro u země se zvíře snažilo odvážnou jezdkyni svrhnout. Dívka se nakláněla dozadu, chytajíc se chomáče hřívy nad čelem a opírajíc se nohama o otvory jeho uší. Udržela se tak několik okamžiků a pak seskočila na zem.

Hoši a dívky se postavili za sebou do řady v malé vzdálenosti od sebe a jeden po druhém přeskakovali přes zvíře letící proti nim. Hra trvala dosti dlouho — býk se vždy řítil se strašným řevem, přinášeje smrt, ale pružná lidská těla se odvážně míhala přes něj.

Býkův řev se změnil v chrčící sténání, kůže zčernala potem, z tlamy odletovala s trhavým dechem pěna. Ještě chvíli — býk se zastavil a sehnul hlavu, těkaje očima. Křik diváků se rozléhal vzduchem. Na znamení, které dal člověk se zlatou obroučkou, nechali hrající přemožené zvíře na pokoji. Lidé, kteří na zemi stáli a seděli, se společně hnuli, a než se Pandion vzpamatoval, zmizeli všichni v křoví.

Na opuštěné louce zůstal umdlený býk a jen jeho chrčivý dech a podupaná tráva svědčily o bitvě, která se tu odehrála.

Rozechvěný Pandion teprve nyní pochopil, jaké měl štěstí. Podařilo se mu spatřit starobylou hru s býkem, která před staletími byla na Krétě, v Mykenách a v jiných starých řeckých městech všeobecně rozšířena.

Pružný, rychlý člověk vítězil v nekrvavém utkání nad býkem — posvátným zvířetem starověku, vtělením vojenské moci, těžké a hrozivé síly. Bleskové rychlosti zvířete se postavila ještě větší rychlost. Přesnost pohybů zachraňovala člověku život. Pandion se od mala snažil pěstovat sílu a obratnost a nyní si dovedl představit, jaké úsilí bylo nutno vyvinout, aby byl člověk připraven k účasti v nebezpečné hře.

Pandion si netroufal následovat účastníky hry a vrátil se na cestu. Rozhodl se, že bude lépe hledat pohostinství u lidí tehdy, až budou doma.

Několik stadií šla cesta přímo a pak se najednou ostře stočila na jih, k moři. Stromy, které ji vroubily, zmizely a ustoupily zaprášenému křoví. Pandionův stín se už viditelně protáhl, když došel k zatáčce. V křoví něco zaharašilo. Jinoch se zastavil a naslouchal. Nějaký pták, jejž bylo proti slunci těžko rozeznat, s hlukem vzlétl a zmizel mezi keři. Uklidněný Pandion šel dál, nevšímaje si už ptačích zvuků. V dálce se ozvalo něžné vábivé volání divokého holuba. Odpověděli na ně ještě dva ptáci, a znovu se rozhostilo ticho. V okamžiku, když Pandion vkročil do zatáčky, zaznělo holubí vrkání docela blízko. Pandion se zastavil, aby si ptáka prohlédl. Náhle uslyšel za sebou pleskání křídel: nad ním vzlétli dva siváci. Pandion se obrátil a spatřil tři muže s tlustými klacky v rukou.

Neznámí se vrhli na Pandiona s ohlušujícím křikem. Pandion okamžitě tasil meč, ale dostal ránu do hlavy. Zatmělo se mu v očích, zavrávoral pod tíhou těl, obořivších se na něho — a tu ho zezadu napadli ještě čtyři, lidé, kteří náhle vystoupili z křoví. Vědomí Pandionovo se ztrácelo v mlhách: chápal, že propadl záhubě, ale přes to se zoufale hranil. Silná rána do ruky mu vyrazila meč. Padl na kolena, přehodil přes sebe člověka, který mu skočil na záda, pěstí srazil druhého, třetí, kterého kopl, odletěl se zasténáním.

Lidé, kteří Pandiona přepadli, zřejmě neměli v úmyslu ho zabít. Odhodili hole a dodávajíce si odvahu bojovnými výkřiky, vrhli se na Pandiona znovu. Pod tíhou pěti těl padl na cestě tváří do prachu, který nu zacpal ústa i nos a zalepil mu oči. Pandion se vzepřel na zemi o ruce i nohy a snažil se nepřátele se sebe setřást. Vrhali se mu pod nohy, tiskli mu krk. Klubko těl se znovu svalilo na zem, kolem vířil prach, rudý v slunečním světle. Útočníci si uvědomili neobyčejnou sílu a otužilost Pandionovu a už nekřičeli — na pusté ztichlé cestě bylo slyšet jen hluk zápasu, sténání a chraptivé vzdechy zápasících.

Prach pokryl těla, z oděvu byly špinavé rozedrané cáry, ale zápas trval dále.

Několikrát se Pandion zvedl, setřásl se sebe protivníky, ale ti ho znovu zdolávali, chytajíce ho za nohy. Pojednou se vzduchem rozlehl vítězný křik: útočníkům přibyla posila — noví čtyři muži se připojili k boji. Pandionovy ruce a nohy spoutaly pevné řemeny. Polomrtev únavou a zoufalstvím zavřel Pandion oči. Jeho přemožitelé živě mezi sebou rokovali neznámým jazykem a ležíce ve stínu vedle něho odpočívali po těžkém zápase.

Zvedli se a posunky mu poručili, aby šel s nimi. Pandion chápal, že je marné se vzpírat a rozhodnuv se šetřit síly na příhodnou chvíli, kývl na souhlas. Neznámí mu rozvázali nohy. Obklopen těsným kruhem nepřátel kráčel Pandion vratkým krokem po cestě.

Záhy spatřil několik nuzných chatrčí z hrubých kamenů. Z domků vyšli obyvatelé: stařec s bronzovou obroučkou ve vlasech, několik žen a dětí. Stařec přistoupil k Pandionovi, spokojeně si zajatce prohlédl, ohmatal jeho svaly a řekl cosi veselého lidem, kteří Pandiona přivedli. Pandiona zavedli k malému domku.

Dveře se otevřely s pronikavým skřípáním — uvnitř bylo nízké ohniště, kovadlina s nástroji rozházenými kolem a hromada uhlíků. Na stěnách visely dva velké lehké kruhy. Nevysoký stařec se zlou tváří a dlouhýma rukama poručil jednomu z průvodců Pandionových, aby rozdmýchal uhlíky, sundal s hřebíku kovovou obruč a přistoupil k zajatci. Kovář hrubě podstrčil obruč zajatci pod bradu, roztáhl ji, změřil si zajatcův krk, nespokojeně něco zabručel a zašel dovnitř kovárny; s rachotem vytáhl kovový řetěz, strčil poslední článek do ohně a jal se bronzovou obruč na kovadlině ohýbat, sklepávaje ji rychlými údery kladiva na potřebnou velikost.

Teprve nyní pochopil Pandion celou hrůzu skutečnosti. Jeden za druhým proletěly před ním drahé obrazy. Tam na rodném břehu čeká na něho Tessa s vírou v něho, v jeho lásku a návrat. Nyní mu dají bronzový obojek otroka a přikovají ho k pevnému řetězu bez naděje na brzké vysvobození.

A on počítal už poslední dny svého pobytu na Krétě… Brzo by byl mohl už připlout do Kalidonského zálivu, odkud začal svou cestu, která se mu stala tak osudnou.

„Ó Hyperione, můj praděde, a ty, Afrodité, sešlete mí smrt nebo mě zachraňte,“ zašeptal tiše.

Kovář klidně a plánovitě pokračoval ve své práci; ještě jednou změřil obojek, zploštil jeho konce, ohnul je a provrtal v nich dírky. Zbývalo jen přikovat řetěz. Stařec krátce broukl — Pandiona popadli, posunky mu poručili, aby si lehl u kovadliny. Mladík sebral všechny své síly k poslednímu pokusu se osvobodit. Zpod řemenů, které zkroutily lokty, vytryskla krev, ale Pandion zapomněl na bolest — cítil, že řemeny povolily. Okamžik — a praskly. Člověka, který se na něho obořil, udeřil Pandion hlavou do čelisti, a ten padl na zem. Povalil ještě dva další a jako vítr se rozběhl po cestě. Nepřátelé se za ním hnali se zuřivým jekem. Na jejich křik vybíhali muži, ozbrojeni kopími, noži a meči; množství pronásledujících stále vzrůstalo. Pandion uhnul s cesty a přeskakuje křoviny, hnal se k moři. Pronásledovatelé mu s hněvivým rykem běželi v patách.

Křoví prořídlo, půda se začala poněkud zvedat. Pandion se zastavil — daleko dole, pod stěnou kolmých skal bylo rozlito moře, zářivě se třpytící v slunci. Několik desítek stadií od břehu bylo dobře vidět pomalu plující červený koráb.

Pandion začal pobíhat po kraji srázu, snaže se najít pěšinku dolů, ale kolmé skály se táhly do dálky na obě strany. Nebylo zbytí — z křoví se už hnali nepřátelé, kteří se v běhu rozvinuli do prohnutého oblouku, aby mohli Pandiona obklíčit se tří stran. Pandion se ohlédl na pronásledovatele a podíval se dolů.

„Zde smrt — tam otroctví“ proletělo mu hlavou. „Tesso, ty mi odpustíš, dovíš-li se…“ Déle nebylo možno váhat.

Pandion stál na okraji balvanu, který uvízl nad srázem. Asi dvacet loktů doleji byl vysunut druhý výstupek. Na něm rostla nízká borovice.

Na rozloučenou přelétl pohledem milované moře a skočil dolů do hustých větví osaměle stojícího stromu. Vzteklý pokřik nepřátel na okamžik dolehl k jeho sluchu. Pandion proletěl korunou stromu, lámaje větve a rozdíraje si tělo, zřítil se na dolejší silné větve, minul vysunutou hranu útesu a spadl do měkké sesuté hlíny sypkého svahu. Kutálel se ještě asi dvacet loktů doleji a zachytil se na výstupku skály, vlhké vodní pěnou stříkající za příboje až sem. Omráčený pádem, neuvědomuje si dosud, že je zachráněn, Pandion se nadzvedl a klekl na kolena. Shora se snažili pronásledovatelé trefit ho vrhanými kopími. Pod nohama mu šplouchalo moře.

Koráb se přiblížil, jako by námořníky zajímalo, co se na břehu děje.

V hlavě Pandionově tupě hučelo, cítil v celém těle velkou bolest, zrak mu zastřely slzy. Uvědomoval si nejasně: až jeho pronásledovatelé přinesou luky, jeho záhuba bude nevyhnutelná. Moře ho lákalo, koráb nablízku se zdál být záchranou poslanou mu bohy, Pandion nemyslil na to, že by koráb mohl patřit cizincům nebo nepřátelům — věřil že milované moře ho nepodvede.

Pandion se vztyčil a přesvědčiv se, že se jeho ruce jsou s to hýbat, skočil do moře a plaval ke korábu. Vlny se mu převalovaly přes hlavu, potlučené tělo ho špatně poslouchalo, rány mučivě pálily, v krku mu vyschlo.

Loď se blížila k Pandionovi; volali na něho, dodávajíce mu odvahu. Už bylo slyšet pronikavé skřípání vesel, koráb se vynořil nad jeho hlavou, Pandiona uchopily silné ruce a vytáhly ho na palubu…

Mladík se zhroutil bezvládně na teplá prkna, ztráceje vědomí. Přivedli ho k sobě, dali mu vodu — dlouho a lačně pil. Pak cítil, že ho odtáhli stranou a něčím přikryli. Mladý sochař upadl do hlubokého spánku.

Krétské hory bylo na obzoru sotva vidět. Pandion se pohnul, bezděky zasténal a probudil se. Byl na korábu, který se nepodobal lodím jeho vlasti — s nízkým brlením, s boky chráněnými proutěným pletivem a s vesly trčícími z podpalubí. Tato loď má brlení vysoké, veslaři seděli po obou stranách v podpalubí u průřezů v lodních bocích. Plachta na stožáru uprostřed lodi byla vyšší a užší než na lodích hellenských.

Hromady kůží nakupené na palubě vydávaly těžký pach. Pandion ležel na úzké trojhranné plošince špičaté přídě lodi. K mladíku přistoupil vousatý člověk s hrbolatým nosem, v tlustém vlněném oděvu, podal mu číši s teplou vodou smíchanou s vínem a promluvil v neznámé řeči s ostrým kovovým přízvukem. Pandion zavrtěl hlavou. Člověk se dotkl jeho ramene a velitelským pohybem ukázal na záď korábu. Pandion omotal kolem beder cáry prosáklé krví a šel podél brlení k přístřešku na zádi.

Tam seděl hubený člověk s podobným hrbolatým nosem, jako měl ten, co Pandiona přivedl. Roztáhl v úsměvu rty, vroubené drsnými vousy trčícími vpřed. Jeho suchý a dravý obličej, ošlehaný větry a jakoby ulitý z bronzu, vyjadřoval krutost.

Pandion pochopil, že se dostal na obchodní loď Féničanů a že vidí před sebou kapitána nebo majitele lodi.

Prvním dvěma otázkám, které mu pán lodi položil, Pandion nerozuměl. Pak začal obchodník mluvit lámaným iónským nářečím, které Pandion znal, a míchal do něho karijská a etruská slova. Ptal se Pandiona na jeho příhody, vyzvěděl, odkud pochází, a přiblíživ k němu obličej s hrbolatým nosem a s nehybnýma jestřábíma očima, řekl:

„Viděl jsem, jak jsi uprchl, byl to výkon hodný starověkého hrdiny. Potřebuji takové odvážné a silné vojíny — v těchto mořích a na jejich březích je mnoho loupežníků, kteří nás kupce olupují. Budeš-li mi věrně sloužit, bude tvůj život lehký a já se ti odměním.“

Pandion zavrtěl zamítavě hlavou, nesouvisle vykládal, že se musí vrátit co nejdříve domů a prosil, aby ho vysadili na nejbližším ostrově.

Kapitánovy oči se hněvivě zaleskly.

„Můj koráb míří rovnou do Tyru,[20] přede mnou je jen moře. Jsem králem na své lodi a ty jsi v mé moci. Mohu poručit, abys byl ihned popraven, zachce-li se mí. Nuže tedy, vyber si buď toto“ — Féničan ukázal dolů, kde se pod palubou stejnoměrně pohybovala vesla a rozléhal se smutný zpěv veslařů „budeš otrokem přikovaným k veslu, nebo dostaneš zbraň a přidáš se k tamtěm,“ — kupcův prst se obrátil dozadu a ukázal pod přístřešek: tam se líně povalovalo pět zdravím kypících polonahých lidi s tupými zvířecími obličeji. — „Čekám, rychle se rozhodni!“

Pandion se bezradně rozhlédl. Koráb se rychle vzdaloval od Kréty. Vzdálenost mezi nimi a jeho vlastí se stále zvětšovala. Pomoc čekat nebylo odkud.

Pandion usoudil, že se mu jako vojínu podaří utéci lehčeji. Ale Feničan znal dobře hellenské zvyky a donutil ho složit tři hrozné přísahy věrnosti.

Pak potřel Pandionovy rány léčivou masti, odvedl ho ke skupině vojínů a poručil jim, aby mu dali jíst.

„Ale dávejte na něho dobrý pozor!“ nařídil jim, když odcházel, „Pamatujte, že všichni odpovídáte přede mnou za každého z vás!“

Velitel vojínů se na souhlas ušklíbl, poklepal Pandiona po rameni, ohmatal svaly a řekl cosi ostatním, Ti se hlasitě rozesmáli. Pandion se na ně užasle podíval, ode všech lidí ho nyní dělil hluboký zármutek.

Do Tyru zbývaly sotva dva dny plavby. Za čtyři dny, které na korábu strávil, si Pandion na své postavení trochu zvykl. Rány a odřeniny nebyly těžké a zahojily se.

Majitel lodi si všiml bystrosti a různých vědomostí Pandionoých, byl s ním spokojen a několikrát s ním rozmlouval. Od něho se Pandion dověděl, že jede starodávnou námořní cestou, kterou národ z ostrova Kréty razil do jižní země černých. Lodi jezdily tehdy kolem nepřátelského a mocného Egypta, podél břehů ohromné pouště až k Vratům Mlh.[21]

Za Vraty Mlh, kde se skály jihu a severu k sobě přibližovaly a tvořily úzký průliv, byl konec pevniny — dál se prostíralo ohromné Mlžné moře.[22] Zde lodi obracely na jih a brzo pak přistávaly u břehů horké země černých, bohaté na slonovinu, zlato, olej a kůži. A pravé touto cestou jezdily dávné výpravy obyvatel ostrova Kréty — vyobrazení takové výpravy viděl Pandion v osudný svůj den. Národ námořníků pronikal do dalekých jižních končin, kam se Egypťané nedostáli.

Nyní podél jižních a severních břehů jezdí lodi Feničanů, získávají laciné zboží a silné otroky, ale zřídka kdy doplují dál než k Vratům Mlh.

Féničan tušil Pandionovy nevšední schopnosti a rád by ho byl měl ve svých službách. Lákal ho líčením rozkoší dalekých plaveb, maloval mu obrazy budoucích úspěchů, sliboval mu, že se po deseti- patnáctileté dobré službě sám může stát kupcem nebo kapitánem lodi.

Pandion naslouchal Féničanovi se zájmem, ale věděl předem, že život obchodníka není pro něho, že svou vlast, Tessu a svobodný život umělce nevymění za bohatství v cizině.

Den ode dne byla nesnesitelnější jeho touha spatřit alespoň na okamžik Tessu znovu naslouchat velebnému šumění posvátného sosnového háje, v němž strávil tolik šťastných chvil. Pandion dlouho neusínal; ležel vedle chrápajících soudruhů, přemáhal napětí tlukoucího srdce a dusil steny svého zoufalství.

Kapitán lodi mu nařídil, aby se učil ovládat kormidlo. Čas se Pandionovi jen vlekl, když stával u kormidlového vesla a vyrovnával směr lodi podle dráhy slunce nebo naslouchal poučení kormidelníkovu, jak se orientovat podle hvězd.

Tak tomu bylo i této noci. Pandion se opíral o brlení lodi a svíraje kormidlo, překonával odpor sílícího větru. Na druhé straně lodi stál kormidelník s jedním z vojínů.[23] Hvězdy se míhaly v trhlinách mezi mraky, nadlouho se skrývaly ve tmě zachmuřeného nebe a smutný hlas větru postupně klesal a přecházel do hrozivého hučení.

Loď se zmítala, vesla dutě dopadala na vodu a každou chvíli bylo slyšet pronikavý hlas vojína, jak klením a ranami důtek popohání otroky.

Kapitán, který dřímal pod přístřeškem, vyšel na palubu. Pozorně se rozhlížel po moři a zjevně znepokojen přistoupil ke kormidelníkovi. Dlouho se radili. Kapitán vzbudil spící vojíny, poslal je ke kormidlovým veslům a sám se postavil vedle Pandiona.

Vítr se ostře obrátil a vrhl se vztekle na koráb; vlny se zvedaly stále výše a přelévaly se přes palubu. Museli odklidit stožár — ležel teď na hromadě kůží, vyčníval nad přídí a dutě narážel na vysoký vlnolam.

Zápas lodi s vlnami a větrem byl stále zoufalejší. Bruče si pro sebe cosi jako modlitby nebo kletby, dal kapitán rozkaz obrátit loď k jihu. Vítr ihned loď uchvátil a koráb se rychle rozletěl do neznámé černé mořské dálky.

V těžké práci u kormidla rychle minula noc. Svítalo. V šedém pološeru bylo vidět hrozné zuřící vlny zřetelněji. Bouře nepřestávala. Vichr neochaboval a dorážel na loď s drtivými nárazy.

Po palubě se rozlehl zděšený křik — všichni, kteří tu právě byli, ukazovali kapitánovi za pravý bok lodi. Tam, v chmurném světle rodícího se dne přetínal moře ohromný zpěněný pruh. Vlny zpomalovaly svůj zběsilý let, čím více se blížily k této modravě šedé stuze.

Kapitána obklopila celá posádka, kormidelník přenechal řízení vojínovi.

Zděšené výkřiky vystřídal rychlý, prudký hovor. Pandíon zpozoroval, že se všechna pozornost obrátila k němu: na něho ukazovaly prsty, jemu hrozily pěsti. Pandion tomu nerozuměl a pozoroval kapitána, který protestoval hněvivými posunky. Starý kormidelnfk ho uchopil za ruku a dlouho mu cosi říkal, maje rty až u jeho ucha. Kapitán zamítavě vrtěl hlavou, vyrážel trhaná slova, ale konečně se zřejmě svého odporu vzdal. Lidé se okamžitě vrhli na užaslého Pandiona a zkroutili mu ruce za záda,

„Říkají, žes nám přinesl neštěstí,“ obrátil se kapitán k Pandionovi a s opovržením ukazoval rukou na lidi stojící kolem něho. — „Žes prý poslem záhuby, že tvá přítomnost přivedla koráb do neštěstí: je zahnán ke břehům Kemtu,[24] či — jak vy říkáte — Egypta. Aby se bohové slitovali, musíme tě zabít a hodit přes palubu — to žádají všichni moji lidé a já tě nemohu zachránit.“

Pandion stále ještě dobře nerozuměl a upřel na Féničana tázavý pohled.

„Ty nevíš, že dostat se na břeh Kemtu znamená pro nás všechny smrt nebo otroctví,“ zamručel kapitán zachmuřeně. „Kemt vedl nedávno s přímořskými národy válku. Od té doby každý, kdo přistane u břehů této země jinde než v jednom ze tří přístavů určených pro cizince, propadá otroctví nebo smrti a jeho majetek připadne pokladně krále Kemtu. Teď tedy rozumíš?“ přerušil svůj výklad a odvraceje se od Pandiona zadíval se upřeně na blížící se zpěněný pruh.

Pandion pochopil: znovu mu hrozí smrt. Odhodlán do poslední minuty se bít o život, který tak miloval, přelétl bezbranným a nenávistným pohledem vzteklý hlouček na palubě.

Bezvýchodná situace ho přiměla k rozhodnutí:

„Kapitáne,“ zvolal. „Poruč svým lidem, ať mne pustí — vrhnu se do moře sám!“

„Myslil jsem si to,“ řekl Féničan, obraceje se k němu. „Ať je poučíš, ty zbabělce!“

Na velitelský pokyn kapitánův vojíni Pandiona pustili. Nedívaje se na nikoho, přistoupil k okraji lodi. Všichni se před ním mlčky rozestoupili jako před člověkem kráčejícím na smrt.

Soustředěným pohledem se díval Pandion na zpěněnou čáru, za kterou se skrýval nízký břeh a instinktivně srovnával svou sílu s prudkosti rozběsněných vln. Hlavou se mu honily úryvky myšlenek. „Země za pruhem pěny — to je země Afros[25] … Afrika.“

Tam je tedy hrozný Egypt!.. A on se Tesse zapřísahal svou láskou, všemi bohy, že na cestu sem ani nepomyslí! Bohové, jak si s ním osud hraje… Ale jistě zahyne, a tak bude nejlépe…

Pandion se vrhl dolů po hlavě do hlučící hlubiny a napínaje silné paže vzdálil se od lodi. Zmocnily se ho vlny. Jako by jim byla zkáza člověka rozkoší, vrhaly ho vzhůru, aby s ním smýkly do hlubokých propastí, valily se na něho, dusily a topily ho, plníce mu ústa a nos vodou, šplíchaly mu do očí pěnu a spršky. Pandion už nemyslil na nic — zápasil zoufale o život, o každý doušek vzduchu a zuřivě pracoval rukama i nohama. Hellen rozený na moři byl skvělý plavec.

Čas plynul a vlny stále nesly a nesly Pandiona blíže ke břehu. Za lodí se neohlížel, zapomněl na ni, maje před sebou nevyhnutelnou smrt. Ale burácení vln sláblo. Valily se pomaleji, delšími řadami, zvedajíce a srážejíce hřmící spousty zpěněných hřebenů. Každá vlna donesla Pandiona sto loktů dále kupředu. Někdy Pandion s ní sklouzl dolů a pak obrovská tíha vody se na něho zřítila jako strašný vodopád, pohřbívala ho v temně hlubině a plavcovo srdce hrozilo napětím puknout.

Pandion plul už několik stadií, mnoho hodin zápasil s vlnami, a nakonec mu síly došly; cítil, že se stále méně může bránit objetí vodních velikánů. S ochabnutím sil vyprchala i vůle k životu; bylo stále namáhavější napínat ochablé svaly, bylo stále méně chuti pokračovat v zápase. Trhnutím téměř bezvládných paži se vznesl Pandion na hřeben vlny a obrátiv tvář k daleké vlasti zavolal: „Tesso!“

Jméno milované dívky, jež vrhl do tváře osudu, do tváře nestvůrné a lhostejné moci moře, bylo ihned přehlušeno řevem rozbouřených vln.

Na nehybné Pandlnnovo tělo se svalila vlna, s hukotem se nad ním roztříštila a Pandion klesaje pod vodu udeřil ve víru zmítaného písku tělem o dno.

Dvě vojenské hlídky v krátkých zelených sukních, z nichž bylo lze poznat, že patří k pobřežní stráží Velikého zeleného moře,[26] se opíraly o tenká kopí a pátraly po obzoru.

„Velitel Seneb nás sem poslal zbytečně,“ řekl líně starší z nich.

„Ale koráb Féničanů byl přece u samého břehu.“ namítl druhý. Kdyby se nebyla bouře ztišila, mohli jsme mít lehkou kořist — u samé naší tvrze…

..Podívej se tamhle,“ přerušil ho starší a ukazoval dále podél břehu. „Ať visím, není-li to člověk z korábu!“

Oba vojíni se dlouho dívali na skvrnu v pobřežním písku.

„Pojďme zpátky,“ navrhl mladší, „Beztak jsme se dost dlouho ploužili pískem. Co nám záleží na mrtvole bídného cizince, když bohatá kořist — zboží a otroci — ujela s korábem…“

„Mluvíš bez uvážení,“ opět ho přerušil starší. „Tito kupci bývají někdy bohatě vystrojeni a nosí na sobě šperky. Zlatý prsten by ti neuškodil — proč bychom se zpovídali Senebovi o každém utopenci…“

Vojáci se pustili po tvrdém, bouří upěchovaném povrchu vlhkého písku.

„Kdepak máš ty šperky?“ posmíval se mladší staršímu. „Vždyť je docela nahý!“

Starší zamračeně mručel kletby.

Vskutku, člověk, který ležel před nimi, byl úplně nahý, jeho ruce byly bezmocně skrčeny pod tělem, krátké kučeravé vlasy byly zaneseny pískem.

„Podívej se, tohle není Féničan!“ zvolal starší. „Jaké silné a krásné tělo! Škoda, že je mrtev — byl by to dobrý otrok a Seneb by nás odměnil“

„K jakému národu asi patřil?“ zeptal se mladší

„Nevím: možná, že je to Etrusk nebo Kréťan nebo že je to někdo z hořejších přímořských „chanebu“.[27] Ti se dostanou zřídka kdy do naší požehnané země a jsou ceněni pro svou otužilost, bystrost a sílu. Před třemi lety… Počkej, on žije, buď Ammon pochválen!“

Tělem ležícího proběhla lehká křeč.Vojíni odhodili kopí, převrátili bezvědomého a začali mu třít břicho a ohýbat nohy. Jejich námaha byla korunována úspěchem. Utopenec — byl to Pandion — brzy otevřel oči a bolestně se rozkašlal.

Silný organismus mladého Řeka nepodlehl těžkým zkouškám. Neuplynula ani hodina a už hlídka odváděla Pandiona do pevnosti.

Vojáci často odpočívali, ale ještě před největším úpalem byl mladý sochař dopraven do malé tvrze, která stála na jednom z nesčetných ramen Nilské delty, na západ od velkého jezera.

Pandionovi dali vodu, několik kousku placky namočené v pivě a uložili ho v chládku na podlaze těsné kůlny uplácané z hlíny.

Hrozné napětí sil zanechalo stopy — ostrá bolest píchala Pandiona v prsou, srdce mu zesláblo. Před zavřeným zrakem se míhaly nekonečné vlny. V těžkém polovědomí Pandion zaslechl, jak se otevřely chatrné dveře, stlučené z trosek lodního deštění. Nad Pandionem se sklonil velitel pevnůstky — mladý muž s nepříjemnou a nezdravou tváří. Opatrně odhrnul pláštěnku, která byla hozena Pandionovi přes nohy, a dlouho si prohlížel svého zajatce. Pandion netušil, že rozhodnutí, které uzrálo v hlavě velitelově, mu přinese nové nepředstavitelné zkoušky.

Velitel zase přikryl Pandiona a spokojeně vyšel.

„Každému dva prsteny mědi a po džbánu piva.“ řekl úsečně.

Vojáci pobřežní stráže se před ním poníženě sklonili a pak zabodli do jeho zad vzteklé pohledy.

„Mocná Sochmet, co jsme dostali za takového otroka…“ zašeptal mladší, sotva se velitel vzdálil. „Uvidíš, že ho pošle do města a dostane nejméně deset prstenů zlata…“

Vtom se velitel obrátil.

„Hej, Senni!“ zavolal.

Starší vojín podlézavě přiskočil.

„Dobře ho opatruj, dávám ti ho na starost. Řekni mému kuchaři, aby mu dal dobrou stravu, ale buď opatrný — zajatec dělá dojem silného vojáka.

Zítra připravíš lehkou lodici — pošlu zajatce darem Velkému Domu.[28] Dáme mu napít piva s uspávacím kořením, abychom se vyhnuli nepříjemnostem.

…Pandion pomalu zvedl těžká víčka. Spal tak dlouho, že ztratil představu o čase, o tom, kde je. Matně a jen kuse si vzpomínal, že po strašlivém zápase s rozbouřeným mořem byl kamsi odveden a kdesi ležel v tichu a ve tmě. Pandion se pohnul a ucítil, že je spoután na celém těle. S námahou obrátil hlavu a spatřil zelenou stěnu rákosí nahoře s hvězdicovými metlicemi. Nad hlavou bylo průhledné nebe a blízko, u samého ucha, slabě šplouchala a bublala voda. Pandion se pomalu dovtípil, že leží v úzké a dlouhé loďce, svázán na rukou i na nohou. Když nadzvedl hlavu, spatřil holé nohy lidí, kteří postrkovali lodici bidly. Lidé byli dobře urostlí, měli červenohnědou pleť a kolem beder je ovíjely bílé roušky. „Kdo jste? Kam mě vezete?“ zvolal Pandion, snaže se rozpoznat lidi stojící na zádi.

Muž s hladce vyholenou tváří se nad Pandionem sklonil a rychle cosi říkal. Pandion vůbec nerozuměl podivné řeči s melodickým pomlaskáváním a s výrazným pří zvukem na samohláskách. Snažil se vší silou přetrhnout svá pouta a ustavičně opakoval touž otázku. Záhy nešťastný zajatec pochopil, že mu nerozumějí a rozumět nemohou. Podařilo se mu rozkolébat lehkou lodici, ale jeden strážce přistrčil k jeho očím ostří bronzového kinžálu. S pocitem odporu k lidem, k sobě a k celému světu nechal Pandion pokusů o osvobození a více se o ně celou dlouhou cestu labyrintem hustě zarostlého močálu nepokoušel. Slunce už dávno zapadlo a na obloze se vysoko objevil měsíc, když lodice přistala u širokého kamenného přístaviště.

Pandionovi rozvázali nohy a zručně a rychle je třeli, aby v nich rozproudili krev. Vojáci zapálili dvě pochodně a vydali se k vysoké, hliněné zdi s těžkými dveřmi, okovanými měděnými pruhy.

Po dlouhé slovní potyčce se stráží dali lidé, kteří Pandiona přivezli, ospalému bradatému člověku, který se odkudsi objevil, malinký černý balíček a dostali za něj kousek černé kůže.

V závěsech zaskřípaly těžké dveře. Pandionovi rozvázali ruce a vstrčili ho do vězení. Stráže ozbrojené kopími a luky zasunuly těžkou závoru. Pandion se octl v těsné čtvercové místnosti, namačkané lidskými těly, které tu ležely jako klády. Lidé těžce oddechovali a sténali v neklidném spánku. Pandion se dusil puchem, který jako by vycházel ze samých stěn; nasel si volné místecko na podlaze a opatrně si sedl. Spát nemohl. Uvažoval o tom, co se zběhlo v posledních dnech, a bylo mu v srdci těžko. Bezesné hodiny osamělého nočního rozjímání se pomalu táhly.

Pandion myslil jen na svobodu, ale cesty k záchraně ze zajetí nenalézal. Dostal se do nitra úplně neznámé země. Osamělý, bezbranný zajatec, neznalý jazyka nepřátelského národa kolem sebe, nemohl podniknout nic. Pandion chápal, že ho nechtějí zabít, a rozhodl se čekat. Pak, až zemi alespoň trochu pozná… ale co očekává od toho „pak“? Jako nikdy pocítil palčivou touhu po příteli, který by mu pomohl překonávat strašnou osamělost. Myslil na to, že pro člověka není nic hroznějšího, než se octnout sám mezi cizími, nepřátelskými lidmi, v neznámé a nepředstavitelné zemi — jako otrok, kterého neproniknutelná zeď dělí ode všeho. Samota v přírodě se snáší mnohem lehčeji: utužuje ducha, neponižuje jej.

Pandion se poddal osudu a upadl do podivné strnulosti. Dočkal se úsvitu a lhostejně si prohlížel své druhy v neštěstí, zajatce, kteří byli příslušníky různých jemu neznámých asijských plemen. Byli šťastnější než on — mohli spolu hovořit, sdílet si své hoře, vzpomínat na minulost, rokovat o budoucnosti. Zvědavé pohledy uvězněných byly upřeny na mlčícího Pandiona.

Stráže hodily Pandionovi kousek hrubého plátna, aby si jej opásal kolem beder, pak čtvero černochů přineslo velkou hliněnou nádobu s vodou, placky z ječmene a výhonky jakési zeleniny.

Pandion byl překvapen zjevem úplně černých tváří, v nichž se ostře odrážely zuby, bělma očí a hnědočervené rty. Dovtípil se, že to jsou otroci, a jejich veselé a dobromyslné tváře ho naplnily podivem. Černoši se smáli, odhalujíce sněhobílé zuby, posmívali se zajatcům i sami sobě. Je možné, že i Pandion bude po čase schopen se něčemu smát, že zapomene na bídný úděl člověka, který ztratil svobodu? Je možné, že pomine jeho hlodavý ustavičný stesk? A Tessa? Bohové, kdyby Tessa věděla, kde nyní je!.. Ne, raději ať to neví; buď se k ní vrátí, nebo umře — není jiného východiska…

Pandionovy úvahy přerušil táhlý křik. Dveře se otevřely. Před Pandionem se zaleskla široká řeka. Vězení bylo docela blízko břehu. Zajatce obklíčil velký oddíl vojínů lesem kopí. Brzy byli všichni zahnáni do podpalubí velkého korábu. Loď vyplula nahoru proti řece a zajatci ani nebyli s to se rozhlédnout. V podpalubí bylo vedro — vysoko stojící slunce sálalo na lidi, vzduch plný těžkých výparů byl nedýchatelný.

Večer se ochladilo a vyčerpaní zajatci přicházeli k sobě — znovu se ozval hovor. Loď pokračovala v cestě po celou noc. Ráno se na chvilku zastavila, zajatci dostali jídlo a únavné putování pokračovalo. Tak uplynulo několik dní — otupělý, netečný Pandion je nepočítal.

Konečně hlasy veslařů a vojínů byly živější, na palubě nastal shon — byl konec plavby. Zajatce nechali v podpalubí celou noc a časně zrána Pandion uslyšel táhlý křik povelů.

Na zaprášeném prostranství, vyprahlém sluncem, se stráže seřadily do půlkruhu s kopími napřaženými dopředu. Zajatci vycházeli po jednom a hned se dostávali do rukou dvěma ohromným vojínům, u jejichž nohou ležela hromada provazů. Egypťani zkroutili zajatcům ruce dozadu tak silně, že se ramena lidem ohýbala a lokty se za zády dotýkaly. Úpění a křik obry ani dost málo nedojímaly; kochali se svou silou a bezbranností svých obětí.

Přišla řada na Pandiona. Jeden z vojínů ho popadl za ruku, sotva mladý Řek, oslepen denním světlem, sestoupil na zem. Bolest probudila Pandiona ze ztuhlosti, do které upadl. Vycvičen v pravidlech pěstního zápasu, vykroutil se lehce z rukou vojínových a dal mu omračující ránu do ucha. Obr padl tváří do prachu k Pandionovým nohám, druhý vojín zmaten od něho odskočil.

Pandion se ocitl v kruhu třiceti nepřátel s kopími namířenými proti sobě.

Se zběsilou zuřivostí skočil dopředu, přeje si zahynout v boji — smrt se mu zdála vykupitelkou… Ale neznal Egypťany, kteří nastřádali tisíciletou zkušenost, jak krotit otroky. Vojíni se okamžitě rozestoupili a na Pandiona, který vyskočil z kruhu, se vrhli zezadu. Mladý odvážlivec byl ihned sražen a přitisknut těly nepřátel k zemi. Tupý konec kopí ho bolestně udeřil mezi žebra v dolejší části hrudi. Před očima mu vířila ohnivě rudá mlha, dech se zarazil. V tu chvíli Egypťan srazil Pandionovy ruce rozhozené nad hlavou a v zápěstí je sevřel dřevěným předmětem, který se podobal lodičce na hraní.

Vojíni si Pandiona už dál nevšímali.

Zajatce rychle spoutali a hnali je po úzké cestě mezi břehem řeky a poli. Mladý sochař zakoušel hroznou bolest: ruce zvednuté nad hlavou měl uskřípnuté do dřevěného špalku s dvěma ostrými hranami, jež tiskly kosti v zápěstí. Tento nástroj mu bránil ohnout ruce v loktech a spustit je na hlavu.

S postranní cestičky se k Pandionově skupině přidala druhá četa zajatců, pak třetí — počet otroků vzrostl na dvě stě.

Všichni byli spoutáni nejsurovějším způsobem; někteří měli ruce také v takových kleštích jako Pandion. Tváře zajatců zkřivené bolestí byly bledé a byly pokryty potem. Pandion šel jako v mlze a sotva vnímal okolo.

A kolem něho se prostírala bohatá země. Vzduch byl neobyčejně svěží a čistý, na úzkých cestách vládlo ticho, proud ohromné řeky se pomalu valil k Velikému zelenému moři. %

Vrcholky palem se sotva znatelně pohybovaly lehkým severním větrem, zelené lány nevysoké zrající pšenice se střídaly s vinicemi a ovocnými sady.

Celá země byla jako ohromná zahrada, obdělávaná po tisíciletí armádou otroků.

Pandion se nemohl rozhlížet. Se zuby zaťatými bolestí se vlekl kolem vysokých zdí, obklopujících domy boháčů. Byly to lehké a vzdušné jednoposchoďové stavby s úzkými a vysokými okny nad výklenky dveří s dřevěnými sloupy. Sněhobílé stěny, zdobené složitými vzory jasných a čistých barev, se odrážely v oslnivém slunečním jasu neobyčejně výrazně.

Před zajatci se najednou vynořila kamenná budova s rovně stavěnými, nevídaně tlustými zdmi z velkých kamenných balvanů, tesaných s překvapující pravidelností. Zdálo se, že tajemná a tmavá budova si sedla rozložitě a mlčenlivě na zem a dusí ji svou nestvůrnou tíhou. Pandion prošel podél řady tlustých pilířů, chmurně sedavých na pozadí jasně zelené zahrady, ležící v rovině. Palmy, smokvoně a jiné ovocné stromy se střídaly, tvoříce pravidelné řady, které se táhly do nekonečna. Pahorky byly pokryty hustou zelení vinic.

V sadě u řeky stála vysoká a vzdušná budova, ozdobená právě tak jasnými barvami jako ostatní dpmy v městě. U čelní stěny, která byla obrácena k řece, se za širokými vraty tyčily jako stožáry vysoké sloupy & množstvím vlajících stuh. Nad širokým vchodem se klenul ohromný sněhobílý balkon se dvěma pilíři a se zcela plochou střechou. Po římse střechy se vinula pestrá ozdoba — malba střídavě jasně modré a zlaté barvy. Jasně modré a zlaté klikaté znaky zdobily také hořejší část bílých pilířů.

Na balkoně, zastíněném koberci a záclonami, bylo vidět lidi v bělostných dlouhých oděvech z drobně plisované lehké látky. Člověk, který seděl uprostřed, naklonil nad zábradlím hlavu, zatíženou vysokou červenobílou korunou.[29] Stráže, které zajatce doprovázely, i velitel, vážně kráčející vpředu, padli okamžitě do prachu. Na pokyn faraónovy ruky — nejvyšší vládce Kemtu byl živý bůh — seřadili zajatce jednoho za druhým do řady a předváděli je pomalu před balkonem. Tlačící se dvořané si polohlasně vyměňovali poznámky a vesele se smáli. Krása paláce, přepych roucha faraónova a jeho družiny, jejich svobodné, hrdopyšné pózy byly tak ostrým protikladem zmučených tváří uštvaných zajatců, že se v Pandionově nitru zvedlo divoké rozhořčení. Bolest v rukou ho téměř připravovala o rozum, jeho tělo se chvělo jako v horečce, zaťaté rty byly oschlé a okoralé, ale mladý Rek se vzpřímil, zhluboka vydechl a obrátil svou hněvivou tvář k balkonu.

Faraón se obrátil k dvořanům, cosi řekl a všichni souhlasně zakývali hlavami. Dlouhá řada zajatců se táhla pomalu. Pandion se brzy octi za domem, ve stínu vysoké zdi. Postupně se zde shromáždil celý zástup zajatců obklopený vojáky němými jako dříve. Za rohem se objevil tlustý člověk s hrbolatým nosem a s dlouhou berlou z černého dřeva, zdobenou zlatem; doprovázel ho písař s destičkou a svitkem papyru v rukou.

Člověk řekl pyšně několik slov veliteli stráže, ten se sehnul s nízkou poklonou a dal rozkaz vojínům. Poslušni kývnutí velmožova prstu vojáci začali do zajatců hrubě strkat a odváděli stranou ty, na které velmož ukázal. Pandion byl vyhlédnut jako jeden z prvních. Celkem bylo odděleno asi třicet lidí, postavou nejsilnějších a nejstatnějších,

Okamžitě je odvedli po téže cestě zpět na konec sadu. Pak hnali vojáci zajatce podél nízké zdi. Cestička byla stáje příkřejší a vedla k ohromnému čtverci slepých zdí, který stál v úžlabině mezi pšeničnými poli. Po tlustých zdech, stavěných z cihel a širokých deset loktů, se volně procházeli strážci ozbrojeni luky.

V rozích se zvedaly přístřešky z rohoží.

Vchod byl proražen ve zdi, obrácené k řece; nikde jinde nebylo vidět ani dveře, ani okna — slepý zelenošedý povrch zdí sálal horkem.

Zajatce zavedli do dveří, doprovázející je zbrojnoši se rychle vzdálili a Pandion se octl v úzkém dvorečku mezi dvěma zdmi. Druhá, vnitřní zeď byla nižší než zeď vnější a jediný vchod byl na pravé straně. Na volném prostranství stály hrubé lavice a část dvora byla zastavěna nízkou stavbou, ve které se černal otvor vchodu. Skupinu zajatců obklopili nyní vojáci s pletí světlejší barvy, než měli ti, kteří je sem přivedli. Všichni byli velcí, s pružným, dobře vyvinutým tělem, mnozí měli modré oči a nazrzlé vlasy. Pandion neviděl dosud takový národ; neznal čistokrevné obyvatele Egypta a nevěděl, že má před sebou Libyjce.

Z přístavku vyšli dva lidé: jeden nesl jakýsi předmět z leštěného dřeva, druhý měl šedou kameninovou nádobu. Libyjci popadli Pandiona a obrátili ho zády k nim. Hned nato ucítil Pandion lehké bodnutí

— k levé lopatce mu přitiskli leštěnou destičku, pokrytou úzkými zaostřenými ploškami. Pak jeden z lidí prudce udeřil na destičku rukou

— vytryskla krev a Pandion bezděky vykřikl. Libyjec pak omyl krev a ránu třel hadrem namočeným v tekutině z kameninové nádoby: krev se rychle zastavila, ale vojín několikrát namočil hadr a ránu natíral. Teprve nyní si Pandion všiml, že Libyjci kolem něho měli na levých lopatkách jasně rudý znak — jakési figurky v oválném zarámování[30] — a pochopil, že byl ocejchován.

Pandionovi sňali s rukou dřevěný zámek, a jinoch se nemohl zdržet zaúpění ze strašlivé bolesti v ztuhlých kloubech. S největší námahou se mu podařilo roztáhnout ruce. Pak prošel sehnut nízkými dveřmi ve vnitřní zdi. Octl se na zaprášeném dvoře a vysílen klesl k zemi.

Z ohromné hliněné nádoby, která stála u vchodu, se napil kalné vody a začal si prohlížet místo, které z vůle lidí zde vládnoucích mělo být navždy jeho domovem.

Velký čtverec půdy, dlouhý na každé straně přibližně dvě stadie, byl uzavřen vysokými nepřístupnými zdmi, hlídanými nahoře stráží. Celou pravou polovinu ohrazené plochy zabíraly malinké hliněné komůrky, přilepené k sobě bočními stěnami a rozdělené úzkými podélnými průchody.

Právě takové nízké domky byly v levém koutě. Přední levý roh byl ohrazen nízkou zdi a odtud se šířil ostrý puch čpavku. U dveří stály nádoby s vodou a dlouhá prkenná plocha, vysoká asi tři čtvrti lokte — byl to stůl, kde se jedlo, jak viděl Pandion později.

Celá volná prostora čtverce byla uhlazena a udupána — ani jediné stéblo travičky se nezazelenalo na šedivém a zaprášeném povrchu. Vzduch tu byl těžký a dusný — zdálo se, že parný den vydechuje celý svůj žár do čtvercové jámy, uzavřené vysokými stěnami a otevřené jen shora.

Tak vypadalo „šene“ — robotnický dům, jeden z mnoha set, které byly roztroušeny po Kemtu a které byly všechny stejné. Zde se mořili otroci různých plemen — laciná pracovní síla, jež byla základem bohatství a krásy Egypta. Šene bylo prázdné a tiché — otroci byli na práci; jen několik nemocných leželo netečně ve stínu zdi. Tento robotnický dům byl určen pro nově přivedené zajatce, kteří právě přišli do země a neměli ještě rodiny, aby rozmnožili počet dělnických rukou Kemtu.

Nyní se stal Pandion „mere“ — dědičným otrokem faraónovým a dostal se mezi těch osm tisíc lidi, kteří obsluhovali zahrady, kanály a budovy palácového hospodářství.

Ostatní zajatci, kteří s Pandionem prošli prohlídkou před faraónem a zůstali u zdi paláce, byli rozděleni mezi velmože jako „šachu“ — otroci, kteří jsou doživotním majetkem svého pána a po jeho smrti přecházejí do šene faraónových,

V hustém vzduchu bylo drtivé ticho, zřídka porušované těžkými vzdechy a sténáním nových otroků, přihnaných s Pandionem. Znamení vypálené na jeho zádech ho pálilo jako žhavý uhel. Marně se pokoušel uklidnit. Místo mořských dálek, místo stinných hájů na březích vlasti, omývaných věčným příbojem — ždibec prašné země, sevřený zdmi. Místo svobodného života s milovanou dívkou — otroctví v cizině, nekonečně daleko od všeho drahého a milého.

Jen naděje na vysvobození bránila Pandionovi, aby si nerozbil hlavu o zeď, která mu zakrývala širý a krásný svět.

FARAÓNŮV OTROK

Jako před rokem kvetly keře a po svazích kopců se rozprostřely plápolající koberce. Na březích Aeneady znovu rozkvetlo jaro. Třpytné souhvězdí Střelce začalo brzo zapadat[31] a přímé vanutí západního větru ohlásilo začátek plaveb. Do Kalidonského přístavu se vrátilo počátkem jara pět korábů, které odpluly na Krétu, a připluly dvě lodi krétské. Ale Pandion se stále nevracel.

Agenor často upadal do mlčelivého zamyšlení, snaže se zatajit před rodinou svůj nepokoj.

Osamělý poutník se na Krétě ztratil; zmizel kdesi v horách ohromného ostrova mezi rozmanitými plemeny a množstvím velkých osad.

Agenor se rozhodl zajet do Kalidonského přístavu a najde-li příležitost, zajet na Krétu, aby se alespoň něco dozvěděl o Pandionově osudu.

Tessa nyní vyhledávala samotu. I němý soucit domácích ji tížil.

S hlubokým smutkem stávala dívka před klidnou a věčně pohyblivou tváří moře. Ráda si sem zaběhla, doufajíc, že Pandion určitě přistane na témž místě, kde se rozloučili.

Ale tyto naděje už dávno zmizely. Tessa už věděla, že tam za obzorem, který dělí nebe a moře, došlo k neštěstí. Jen zajeti nebo smrt mohly Pandionovi zabránit, aby se k ní vrátil.

A Tessa se s němou prosbou obracela k vlnám, spěchajícím sem zdaleka, snad odtamtud, kde nyní prodléval milovaný Pandion, aby jí řekly, co se stalo. A zdávalo se jí, že ještě maličko — a vlny jí skutečně dají znamení, z něhož pozná, kde nyní Pandion dlí.

Ale moře vrhalo k jejím nohám vlnu za vlnou, jednu jako druhou, a jejich šum se rovnal mlčení.

Jak se dovědět, co se stalo s jejím milým? Jak překonat vzdálenost, která je dělí, jak by to bylo možno jí, ženě, jejímž životním údělem je být mužovou hospodyní a ochránkyní jeho krbu, družkou jeho cest a jeho těšitelkou v porážkách? Neboť té, která by se opovážila sama jednat, nepodřízena muži — ať otci, manželu, či bratru — té zbývá jen jedna cesta — stát se hetérou v městě nebo v přístavu. Tessa je ženou, nemůže se tedy vydat do jiných zemí, nesmí se ani pokusit po Pandionovi pátrat.

Zbývá jí jen bezmocně pobíhat po břehu ohromného moře. Nelze nic dělat! Ničím nemůže pomoci!

A jestliže snad Pandion zahynul, nikdy, nikdy nespatři ani místo jeho záhuby.

Bleděmodrý, stříbřitý proud měsíčního světla naplnil celé údolí. Stěsnán svislými černými stíny v hlubokých trhlinách srázných roklí, řinul se nad řekou po jejím proudu — z jihu na sever.

Tma zaplavila čtvercovou studnu robotnického domu nedaleko Tepe, hlavního města Egypta.

Zeď byla lunou prudce osvětlena a od jejího drsného povrchu se odrážel matný slabý odlesk.

Pandion ležel s otevřenýma očima na hrsti tvrdé trávy, hozené na podlahu těsné komůrky. Opatrně vystrčil hlavu z otvoru úzkého jako vchod do nory. Odvažuje se nebezpečí, že vzbudí pozornost stráží, klekl si a se zalíbením se díval na kotouč měsíce, který plul vysoko po obloze nad okrajem chmurné zdi. Bolest mu sevřela srdce, když si pomyslil, že táž luna svítí nyní nad dalekou Aeneadou. Možná, že Tessa, jeho Tessa, se nyní ptá Hekaty, kde je její Pandion, a netuší, že jeho oči jsou upřeny z hnusné jámy k stříbrnému kotouči. Pandion schoval hlavu do tmy prosycené prašným zápachem rozpálené hlíny a odvrátil se ke zdi.

Dávno už minulo bouřlivé zoufalství prvních dní, šílené záchvaty strašlivého stesku. Pandion se hodně změnil. Jeho husté, ostře kreslené obočí bylo ustavičně svraštěno, nazlátlé oči potomka Hyperionova ztemněly hněvivým ohněm, probleskujícím v nich skrytě, ale vytrvale, rty byly stále pevně stisknuty.

Ale silné tělo bylo plné dřívější nevyčerpatelné energie, rozum neotupěl. Pandion neklesal na duchu, snil o svobodě jako dříve.

Mladý sochař se postupně měnil v bojovníka, strašného nejen svou odvahou a silou, nýbrž i nezměrným úsilím a touhou zachovat si v pekle,

ve kterém se octl, svou duši neporušenou a provést své sny, touhy a lásku všemi branami zkoušek. Co bylo holou nemožností pro něho samojediného, bez druhů, neznajícího jazyk ani zemi, bylo nyní uskutečnitelné: Pandion měl přítele! Přítel… Jen ten může pochopit smysl tohoto slova, kdo musel stát samojediný proti zdrcující přesile, kdo se octl samojediný daleko od vlasti, v cizí zemi. Přítel… To znamená ochotnou pomoc a pochopení, ochranu a společné myšlenky a touhy, dobrou radu, užitečné pokárání, podporu, útěchu. Za sedm měsíců, které strávil na práci v okolí hlavního města, se Pandion seznámil s podivným jazykem Egypťanů a naučil se dobře rozumět svým druhům z nejrůznějších plemen,

V zástupu pěti set otroků, vězněných v šene a denně vyháněných na práci, začal stále více rozpoznávat lidi s vyhraněnou a pronikavou individualitou.

A otroci nabývali k sobě postupně vzájemnou důvěru a už se poněkud s Pandionem sblížili.

Společné těžké útrapy, společná touha po svobodě sjednocovala. Dosáhnout svobody, vrhnout se na slepou, utiskující sílu této Černé země a vrátit se do vlasti. Vlast — tomu všichni rozuměli, třebas jedni měli vlast za tajemnými močály jihu, druzí za písčitými pouštěmi východu nebo západu, třetí — jako Pandion — za mořem na severu.

Ale jen málokteří z šene našli v sobě dostatek odvahy k přípravám na boj. Ostatní, vysíleni nadlidskou prací a nedostatkem potravy, hynuli — pomalu a bez reptání. Byli to hlavně starší lidé. Je už nezajímalo nic. V jejich vyhaslých očích nesvítila odvaha, neměli už touhy tajně se scházet se soudruhy. Pracovali, pomalu jedli, spali těžkým snem, aby se po ránu, jakmile je vyburcoval ze spánku pokřik dozorce, znovu zvedli a malátně a netečně kráčeli se zástupem.

Pandion pochopil, proč je v robotnickém domě tolik malinkých klecí:

rozdělovaly lidi. Po večeři bylo zakázáno mezi sebou hovořit: stráže na zdech bedlivě dozíraly, aby zákaz byl plněn — ráno šíp nebo hůl trestaly provinilce. Jen někteří měli dost síly i odvahy, aby využívajíce tmy neslyšně přelézali do jiných komůrek. Toho se odvážilo jen několik Pandionových druhů.

Nejbližšími Pandionovými přáteli se stali tři lidé. První z nich byl Kidogo — ohromný černoch, vysoký skoro čtyři lokte, který pocházel z velmi vzdálených končin Afriky na jihozápad od Egypta. Dobrý, veselý a nadšený Kidogo byl také dovedným malířem a sochařem. Jeho výrazná tvář se širokým nosem a tlustými rty rázem připoutala Pandiona svou bystrostí a energií. Pandion byl zvyklý, že černoši bývají dobře tělesně stavěni, ale tento obr ihned zaujal sochaře svým souměrným a krásným tělem. Přímo neobyčejná síla jeho velkých, jako železných svalů se podivuhodně snoubila s lehkostí a pružností velké postavy Kidogovy. Ohromné oči byly plny pozornosti a v černé tváři udivovaly svou živostí.

Zprvu se Pandion a Kidogo dorozumívali kresbami, narýsovanými zaostřenou hůlkou v rychlosti na zemi nebo na zdi. Pak se mladý Řek dovedl domluvit s černochem směsi slov jazyka Kemtu a lehkého, snadno zapamatovatelného jazyka Kidogova.

Za temných bezměsíčných nocí, kdy šene bývalo zaplaveno tmou černou jako uhel, přelézali Pandion a Kidogo jeden k druhému, šeptali si a čerpali nové síly a odvahu k promýšlení plánů na útěk.

Za měsíc potom, kdy Pandion po prvé překročil práh šene, přihnali do robotnického domu navečer ještě několik nových otroků.

Nováčci seděli a leželi u vchodu, bezmocně se rozhlížejíce, a na jejich zmučených tvářích byla pečeť stísněnosti a hoře, dobře známá všem zajatcům. Pandion, který se právě vrátil z práce, přistoupil k jedné z vysokých nádob, aby si nabral vody, ale najednou div neupustil svůj hliněný hrnek. Dva z přibyvších mluvili potichu známou mu řeči Etrusků. Etruskové — tento tajemný, drsný starý národ — se často objevovali na březích Aeneady a měli pověst kouzelníků, kteří znají přírodní tajemství.

Všechen rozechvěn vzpomínkami na vlast začal Pandion s Etrusky hovořit, a oni mu rozuměli.

Na Pandionovu otázku, jak se sem dostali, oba zajatci chmurně mlčeli, a zdálo se, že je setkání naprosto netěší.

Oba Etruskové byli prostředni postavy, velmi svalnatí a mohutných plecí. Tmavé vlasy byly slepeny špínou a nerovnými prameny jim padaly po obou stranách do obličeje. Staršímu bylo asi čtyřicet, druhý byl patrně stejného stáří jako Pandion.

Do očí bila jejich podoba — mohutné lícní kosti byly zdůrazněny zapadlými tvářemi, přísné hnědé oči vyšlehovaly nepodplatitelnou nepoddajnost.

Zaražen lhostejností Etrusků, Pandion se cítil dotčen a odešel od nich rychle do své komůrky Několik dní si nových zajatců záměrně nevšímal, ačkoli věděl, že ho Etruskové pozorují.

Asi za deset dní po příchodu Etrusků seděli Pandion a Kidogo na konci nízkého stolu u večeře, pojídajíce papyrová stébla. Oba přátelé rychle snědli své porce, ale zbylo jim vždy jen málo času, aby si pohovořili, než se ostatní nasytí. Pandionovým sousedem s druhé strany byl starší Etrusk. Neočekávaně položil Pandionovi na rameno těžkou ruku a posměšně se mu podíval přímo do tváře, jakmile se Pandion k němu obrátil.

„Špatný soudruh vysvobození nedosáhne,“ pomalu, s vyzývavým tónem v hlase řekl Etrusk, vůbec se neobávaje, že mu stráže budou rozumět: obyvatelé Kemtu neznali jazyky svých zajatců, cizinci pohrdali.

Pandion netrpělivě pohodil ramenem, nechápaje, co Etrusk míní, ale ten pevně stiskl prsty, zaťatě do jinochových svalů jako měděné drápy.

„Zbytečně je přezíráš,“ kývl Etrusk směrem k ostatním otrokům, zaměstnaným jídlem. „Jsou právě tak dobří jako ty a také sní o svobodě.“

Nejsou takoví,“ výbojně ho přerušil Pandion. „Jsou tu už dlouho a neslyšel jsem je nikdy promluvit o útěku.“ Etrusk sevřel pohrdavě rty.

„Nemá-li mládí dost rozumu, musí se učit od starších. Jsi silný a zdravý jako mladý kůň, v tvém těle ještě zbývá dost sil na těžké práce, nedostatečná strava tě ještě nepodlomila. Ale jim se už sil nedostává — jen v tom je předčíš a tím jsi šťastnější. Ale pamatuj, že sám prchnout odsud nedokážeš: musíme vyzvědět cestu, probít se silou, a sílu máme jen jednu — společnou sílu nás všech. Až se staneš přítelem všech, pak se tvé sny přiblíží skutečnosti…“

Pandion byl překvapen Etruskovou bystrostí, která uhodla jeho tajné úmysly; v rozpacích nevěděl, co by řekl, a sklopil hlavu.

„Co říká, co říká?“ vyptával se Kidogo.

Pandion mu to chtěl říci, ale dozorce zaklepal na stůl; otroci, kteří povečeřeli, postoupili místo druhé skupině a odešli spát.

V noci rokovali Pandion s Kidogem dlouho nad Etruskovými slovy. Museli uznat, že nový zajatec chápe postavení otroků rozhodně nejlépe. Skutečně — aby útěk byl zdařilý, musí oni, poznamenaní faraónovým cejchem, znát dobře cesty z této země. Kromě toho se musejí probít územím s obyvatelstvem nepřátelským, které je přesvědčeno, že údělem „divochů“ je pracovat za národ vyvolený bohy.

Oba přátelé bylí sklíčeni, ale k moudrému Etruskovi pocítili důvěru.

Minulo ještě několik dní a ve faraónově šene bylo nyní čtvero přátel. Postupně získávali stále větší autoritu mezi ostatními otroky.

Na staršího Etruská, který měl hrozivé jméno Kavi — bůh smrti — se začali brzo mnozí dívat jako na svého předáka. Ostatní tři — druhý Etrusk jménem Remd, Kidogo a Pandion — silní, otužilí a odvážní mladí lidé, se stali jeho věrnými pomocníky.

Pomalu, pomaloučku se z pěti set otroků hlásilo do boje stále více mužů, odhodlaných položit život za nepatrnou možnost návratu do daleké vlasti. Právě tak pomalu se probouzeli i ostatní, zastrašení, zmučení a otupělí, a také u nich se rodila důvěra ve vlastní sílu, rostla naděje, že sjednoceni budou s to se postavit proti organisované moci ohromného státu.

A dny míjely — prázdné a bezúčelné, trpké dny zajetí, vyplněné těžkou prací, nenáviděnou už proto, že pomáhala blahobytu krutých vládců nad životy tisíců otroků. Oddíly zmořených lidí opouštěly šene pod dozorem vojínů denně hned při východu slunce a rozcházely se na různé práce.

Obyvatelé Egypta pohrdali cizími národy a nenamáhali se, aby poznali jazyky, svých zajatců. Proto se nových otroků používalo nejdříve na nejjednodušší práce; později, když si osvojili jazyk Kemtu a byli s to rozumět složitějším rozkazům, učili je řemeslům. Jména zajatců dozorce nezajímala, otroci měli své názvy podle svých národností.

Tak Pandion se jmenoval Ekueša,[32] Etruskové Turuša, Kidogo a ostatní černoši museli se ozvat na jméno Nechsi — negr.

První dva měsíce svého pobytu v šene opravovali Pandion a čtyřicet nových otroků zavlažovací kanály v zahradách Ammonovýoh,[33] nasypávali hráze vymleté loňskou povodni, okopávali zem kolem ovocných stromů, čerpali a nosili vodu na záhony s květinami.

Dozorci si časem povšimli otužilosti, síly a chápavosti nových zajatců, sestavili a nich zcela nový oddíl a poslali je na stavební práce. Tak se stalo, že se čtyři přátelé a ještě třicet pilných zajatců — předáků všech otroků v šene — octlo pohromadě. Přeložením na stavební práce bylo jejich spojení s těmi, kteří v šene zůstali, přerušeno — Pandionův oddíl po celé týdny nocoval v jiných šene.

Po práci ve faraónových zahradách bylo první Pandionovou činností bouráni starověkého chrámu a hrobky na západní straně řeky, v místě vzdáleném padesát stadií od šene. Pod vedením dozorce a pěti vojínů se zajatci přepravili na bárce přes řeku. Hnali je na sever podle řeky, k vysokým srázům kolmých skal, které zde tvořily ohromný ostroh. Pěšinka nechala za sebou obdělaná pole a vyústila na dlážděnou cestu; náhle se před Pandionem otevřel obraz, který mu navždy utkvěl v paměti. Otroky zastavili na širokém prostranství, svažujícím se k řece. Dozorce odešel a poručil, aby zde na něho čekali.

Pandion měl po prvé možnost beze spěchu se porozhlédnout a zadívat se po okolí.

Přímo před ním se zvedala do výše tří set loktů kolmá skalní stěna barvy červené mědi, posetá skvrnami modročerných stínů. U paty těchto útesů se rozkládaly tři široké terasy s bílým chrámovým sloupovím. Od pobřežní roviny se zvedal široký pruh hladkého šedého kamene, vroubeného dvěma řadami podivných soch — netvorů v podobě klidně ležících lvů s lidskými hlavami. Široké bílé schodiště s bočními sráznými stěnami, na nichž byli po každé straně vysekáni kroutící se žlutí hadi, vedlo dále k druhé tarase, podpírané nízkým sloupovím z výši dvou lidských postav z oslnivě bělostného vápence. Ve střední části chrámu bylo vidět druhou řadu právě takových sloupů. Na každém z nich byla nakreslena lidská postava s panovnickou korunou s rukama zkříženýma na prsou.

Sloupový ochoz vroubil druhou tarasu v podobě velkého nádvoří a alejí ležících netvorů. O třicet loktů výše se prostírala nejhořejší terasa, kolem dokola obehnaná sloupy a ústící do okrouhlého přirozeného výklenku ve skalách.

Sloupořadí dolejší terasy se rozbíhalo do šířky asi půldruhé stadie po okraji se tyčily prosté kulaté pilíře, ve střední terase čtyřhranné a v nejvyšší šesti až šestnáctihranné. Sloupy střední terasy a hlavic sloupů bočních, římsy portálů a také lidské sochy byly pomalovány jasně modrou a červenou malbou, takže v kontrastu se sněhobílá barva kamene zdála ještě oslnivější.

Tento chrám osvětlený prudkým sluncem se ostře lišil od chmurných, tísnivých chrámových budov, které Pandion videi předtím, Mladému Řekovi se zdálo, že si nelze představit nic krásnějšího na světě — tak radostné byly tyto řady sněhobílých sloupů v rámci barevných ornamentů. A na širokých terasách rostly stromy, jaké Pandion ještě nikdy neviděl — nízké, a hustým větvovím, bohatě pokrytým drobounkými lístky přiléhajícími těsně k sobě. Tyto stromy vydávaly silnou, těžkou vůni, jejich nazlátle zelené listí se svátečné odráželo od bělostných sloupů na pozadí rudých skal.

Kidogo v bujném nadšení strkal Pandiona do boku, mlaskal a vydával neartikulované zvuky nadšení.

Nikdo z otroků nevěděl, že chrám, který měli před sebou, byl vystavěn dávno — asi před pěti sty lety stavitelem Senmutem pro milovanou královnu Hačepsut[34] a jmenoval se Zešer-Zešeru — „vznešený z nejvznešenějších“,[35] Neobyčejné stromy, které rostly na území chrámu, byly přivezeny z dalekého Punta, kam královna Hačepsut poslala velkou námořní výpravu. Od té doby při každém pochodu do Punta se stalo zvykem dovážet nové stromy pro chrám a obnovovat staré sazenice, aby všechno vypadalo, že se tyto stromy zachovaly neporušeny od tehdejších dávných dob.

V dálce se ozvalo volání dozorce. Otroci chvatně vykročili z chrámu, obešli nádvoří s levé strany a octli se ještě před jedním starým chrámem,[36] vystavěným také na skalním ostrohu v podobě malé pyramidy podepřené hustým sloupovím.

Výše na řece bylo vidět ještě dvě menší budovy z šedé leštěné žuly. Dozorce přivedl oddíl k nejbližší z nich a Pandionova skupina se včlenila do zástupu dvou set otroků, kteří už počali chrám bourat.[37] Bílá omítka na vnitřních chrámových stěnách byla pomalována mistrovsky provedenými barevnými kresbami. Ale techničtí úředníci stavby a egyptští mistři, kteří práce řídili, se starali jen o to, aby byla zachována celistvost leštěných žulových kvádrů z vnějšího obložení sloupové chodby a ochozu. Vnitřní zdi se bouraly bezohledně.

Pandionovi se protivilo ničení starověkých uměleckých památek a obratně se přitočil ke skupině otroků, kteří nakládali kamenné kvádry na nízké dřevěné vozíky, které pak provazy táhli ke břehu a nakládali na těžkou nízkou bárku.

Nevěděl, že nádherné starověké chrámy se už dávno bourají; egyptští faraónové si necenili památek minulosti a spěchali proslavit své jméno v dějinách stavbou chrámů a hrobek z hotového materiálu.

Ani divocí kočovní Hyksové, kteří obsadili Egypt před mnoha stoletími, ani vzbouřivší se otroci, kteří na krátkou dobu ovládli Kemt dvě stě let před Pandionovým narozením, se nedotkli nádherných staveb. A nyní na tajný rozkaz nových egyptských faraónů se provádělo rozbíjení hrobek starých králů a ukořistěné zlato se stěhovalo ze schránek ukrytých pod pyramidami Staré říše,[38] zasypanými pískem, z malých nádherných hrobek Střední říše a z ohromných krypt velikých králů prvních dynastií Nové říše[39] — do pokladnic nynějších vládců Egypta.

Pandion pracoval při bourání chrámu pouze tři měsíce. On a Kidogo pracovali pilně, snažíce se přátelům ulehčit práci. To bylo dozorcům právě vhod: systém práce byl v Kemtu organizován tak, že se slabí musili řídit podle silných. Nevšední síla a chápavost černochova a Řekova nezůstaly bez povšimnutí a přátelé byli posláni do kamenické dílny do učení. Z této dílny si je vzal k sobě jeden z faraónových sochařů, a tím spojení se soudruhy v šene bylo přerušeno nadobro. Pandion a Kidogo se usídlili v dlouhé, neútulné kůlně, kde bydleli jiní otroci, vyučení už jednoduchému umění. Domorodí obyvatelé Egypta — svobodní řemeslníci — obývali několik chatrčí v koutě prostranného dvora dílny, zavaleného nezpracovaným kamenem a hromadami štěrku. Egypťané se nápadně otroků stranili, jako kdyby za styk s nimi byli vystaveni nebezpečí trestu. Jak se Pandion později dověděl, bylo tomu skutečně tak.

Náčelník dílny — královský sochař — netušil, že Pandion a Kidogo jsou sochaři a byl přímo ohromen úspěchy přátel. Mladí lidé, hladovějící po tvůrčí činnosti, se lačně vrhli na milovanou práci a na čas zapomněli, že pracují pro nenáviděného faraóna a prokletou zemi otroctví.

Kidogo modeloval s nadšením zvířata — hrochy, krokodily, antilopy a jiná zvířata Řekovi neznámá; ostatní otroci zhotovovali podle jeho modelů majolikové sošky, Egypťan si povšiml Pandionovy záliby v modelování lidských postav a jal se velmi nadaného „Ekuešu“ vyučovat sám; od Pandiona vyžadoval zvlášť pečlivé provedení objednávek. „Malé opominutí ničí dokonalost“ — opakoval egyptský sochař bezpočtukrát přikázání starověkých mistrů Kemtu. Pandion se učil pilně a chvílemi se jeho stesk zmenšoval. Řek dělal velké pokroky v nejjemnějším vypracování soch a basreliefů z tvrdého kamene i v rytí zlatých ozdob.

V doprovodu královského sochaře se Pandion dostal i do faraónova paláce a do komnat plných nepředstavitelného přepychu. Na barevných podlahách královských komnat byly v lemování vlnitých linií nebo mnohobarevných spirál s nenapodobitelnou živostí vyobrazeny statečné činy faraónovy z lovů na lvy a divoké býky. Stěny pokojů byly obloženy fajansovými kachlíky polévanými průhlednou bleděmodrou glazurou; pod ní prosvítaly a něžně se třpytily složité kresby z plátkového zlata — kouzelné, umělecké dílo.

Uprostřed této nádhery pozoroval mladý Řek s nenávistí hrdopyšné, nehybné dvořany.

Prohlížel si jejich bílá roucha, sežehlená do drobounkého nabírání, těžké náhrdelníky, prsteny a znaky na prsou, lité ze zlata, paruky se zapletenými drobnými rulíky až po ramena a vyšívané střevíce se špičkami ohnutými nahoru.

Pandion následoval spěchajícího sochaře jako němý stín; prohlížel si drahocenné nádoby s vybroušenými stěnami z horského křišťálu a z tvrdých kamenů, skleněné vázy a hrnky ze šedého porcelánu s bleděmodrou kresbou. Dovedl si představit, co námahy stála tvorba těchto dokonalých uměleckých děl.

Největší dojem však na Pandiona učinil obrovský chrám nedaleko zahrad Ammonových, kde začal za vysokými zdmi šene trudný život otroka.

Tento chrám mnoha bohů se stavěl už přes tisíc let. Každý z panovníků Kemtu přidal ke stavbě svůj díl a rozšiřoval stále a stále novými přístavbami už beztak ohromné nádvoří chrámové, dlouhé přes osm set loktů.

Na pravém břehu řeky, v obvodu hlavního kemtského města Tepe, nebo prostě „Města“, jak je jmenovali obyvatelé Egypta, se rozkládal velkolepý sad s pravidelnými řadami vysokých palem a na obou jeho koncích se kupilo několik chrámů. Od těchto chrámových staveb vedly ke břehům řeky a k posvátnému jezeru bohyně Mut, jejíž význam Pandion nechápal, dlouhé aleje soch podivných zvířat.

Tyto zvířecí sochy zvýši tří lidských postav s lvími těly a s beraními nebo lidskými hlavami byly vysekány ze žuly a působily tísnivým dojmem.

Nehybně ztrnulé, tajemné, ležely na svých podstavcích přitisknuté jedna na druhou a jejich hlavy, shlížející na procházející lidi, vroubily širokou alej. zaplavenou oslnivým sluncem. Ohromné jehly obelisků vysokých padesát loktů, pobité pláty z jasně žlutého azemu — slitiny zlata a stříbra — hořely jako pochodně nad temným listím palem.

Kamenné desky, kterými byly aleje vydlážděny, byly obloženy stříbrem; ve dne oslňovaly užaslé zraky a v noci za svitu hvězd a měsíce se leskly jako tok nezemské světelné řeky.

Obrovité pylony a ohromné plochy těžkých zdí, které se poněkud k základům rozšiřovaly a měly tvar lichoběžníků, zahrazovaly vchod do chrámu, zvedajíce se padesát loktů nad aleje sfing. Stěny pylonů byly pokryty ohromnými reliéfy bohů a faraónů a tajemnými znaky Kemtu. Nestvůrné gigantické dveře pobité bronzovými pláty a jiskřícími obrazy z azemu uzavíraly vysoké průchody mezi pylony; jejich závěsy, ulité z bronzu a mající váhu několika býků, ohromovaly svou masivnosti.

Uvnitř chrámu byly husté řady tlustých sloupů vysokých až padesát loktů a jejich těžké hlavice vyplňovaly prostory hořejší.

Ohromné kvádry zdí, klenby i pilířů byly zpracovány a sestaveny s nepředstavitelnou přesností.

Kresby a basreliéfy, kolorované jasnými barvami, zpestřovaly zdi, sloupy a římsy a opakovaly se v několika řadách nad sebou. Sluneční kotouče, jestřábi a bohové se zvířecími hlavami vrhali zamračené pohledy z tajemného šera, houstnoucího v chrámových hlubinách.

Zvenčí zářily tytéž jasné barvy, zlato a stříbro a nestvůrně těžké budovy a sochy se pnuly do výše, omračujíce a drtíce.

Pandion viděl všude sochy z růžové a černé žuly, z červeného pískovce a žlutého vápence — nelidsky klidní a v hrdopyšných pózách seděli tu na bohy povýšení vládci Kemtu. Někde to byly kolosy vysekané hranatě a hrubě z celé skály a čtyřicet loktů vysoké, jinde zase pečlivě vypracované sochy, strašné svým chmurným vzezřením, bohatě pomalované a o mnoho převyšující lidskou postavu.

Mladý Řek, který vyrostl v prosté vsi, v neustálém styku s přírodou, byl zprvu ohromen a zdrcen. Všechno v této veliké a bohaté zemi působilo na něho velmi silným dojmem.

Obrovité budovy, postavené neznámo jakým způsobem, obyčejným smrtelníkům takřka nepochopitelným, strašliví bohové v šeru chrámů, tajemné náboženství se složitými obřady, pečeť šerého dávnověku na stavbách zasypaných pískem — všechno z počátku Pandiona drtilo. Mladý Řek byl s to věřit, že hrdí a neproniknutelně zdrželiví obyvatelé Egypta znají nejtajnější pravdy a ovládají zvláštní mocné vědy, ukryté v kemtských znacích, cizincům naprosto nepochopitelných.

A celá země, sevřená mezi smrtící mrtvé pouště do úzkého pruhu údolí ohromné řeky, která valila své vody ze zcela neznámých dálek jihu, zdála se mu jakýmsi zvláštním světem, nemajícím žádný vztah k ostatní Oekumeně.

Ale střízlivý rozum mladého Reka, lačnící po prostých a přirozených pravdách, začal si v záplavě dojmů postupně zjednávat jasno.

Měl nyní čas na přemýšlení, a v duši mladého sochaře s jejím neutuchajícím tíhnutím ke krásnu vyrůstal zprvu nejasný, později už uvědomělý protest proti životu a umění Egypta.

V úrodné zemi, která neznala drsného počasí a která měla Čisté, skoro stále bezoblačné nebe a podivuhodně průzračný, posilující a osvěžující vzduch, byly, zdálo by se, všechny podmínky k zdravému a šťastnému životu. Ale mladý Řek, jakkoli znal zemi málo, nemohl nevidět strašlivou bídu na sebe namačkaných nemchu — nejchudších a nejpočetnějších obyvatel Egypta. Obrovské chrámy a sochy á překrásné zahrady nemohly zakrýt nekonečné řady žebráckých chatrčí desetitisíců řemeslníků, kteří byli ve službách paláců a chrámů hlavního města. A pokud jde o otroky, úpící v stovkách v šene, o tom, Pandion věděl více než kdo jiný. Pandion si stale jasněji uvědomoval, že umění Egypta je protikladem jeho snah a jeho hledání zákonů uměleckého vyjádření života.

Cosi blízkého a radostného pocítil Pandion jen jednou — tehdy, když spatřil chrám Zešer-Zešeru, otevřený, splývající s místním okolím.

Ale všechny ostatní obrovité chrámy a hrobky se neprodyšné uzavíraly vysokými zdmi. A také tam, za těmito zdmi, použili egyptští mistři všech prostředků, aby vzdálili člověka od života, ponížili ho a zdrtili a nutili ho k pocitu bezcennosti před velebnosti vládnoucích faraónů.

Člověka skličovala už nepoměrná ohromnost staveb i nesmírné množství práce a materiálu, které tu bylo vyplýtváno. Nahromadění stejných, jednotvárných forem, mnohokrát se opakujících, vytvářelo dojem nekonečné délky. Stejné sfingy, stejné sloupy, stejné zdi a pylony vesměs pravoúhlých tvarů, vesměs nehybné — a všechny s týmiž zjednodušenými a vypouklými detaily. V temných chrámových chodbách se po obou stranách zvedaly obrovité jednotvárné sochy, zlověstné a ponuré.

Egypťané se báli volných prostorů: uzavírali se před přírodou, tarasili přístupy do svých chrámů kamennými masami sloupů, tlustých zdí a kamenných přepážek, které zabíraly mnohdy více místa než prostory mezi nimi. Sloupoví bylo v hloubi chrámu ještě hustší, chrámové síně byly nedostatečně osvětleny a tonuly nakonec v úplné tmě. Množství úzkých vchodů činilo chrám ještě tajemněji uzavřeným a tma místnosti vyvolávala větší strach před bohy.

Pandion si uvědomoval tento vypočítaný účin na lidskou duši, jehož staří egyptští mistři dosahovali staletými zkušenostmi.

Ale kdyby se byl mohl mladý sochař podívat na obludné pyramidy ostře se rýsující svými pravidelnými hranatými tvary nad měkkými písečnými vlnami pouště, byl by teprve jasněji pocítil hrdopyšný protiklad člověka a přírody. Ale v tomto nadutém postoji se tajila bázeň kemtských vládců před nepochopitelnou a nepřátelskou přírodou, bázeň, vyjádřená právě uzavřeným a tajuplným egyptským náboženstvím.

Mistři Keratu se snažili vyjádřit sílu a moc svých bohů a vládců obrovitými sochami faraónů, nehybností symetrických masivních těl a tak jim vzdávali svůj hold.

Ve velkých postavách byli na stěnách zobrazováni jen faraóni. U jejich nohou se hemžili trpaslíci — všichni ostatní kemtští lidé. Tak používali egyptští vládci jakékoli záminky, aby mohli vyzdvihnout svou velebnost. Králům Kemtu se zdálo, že se tím více povznášejí, čím více ponižují lid, a že jejich vliv tak roste.

Pandion viděl, že ve své tvorbě půjde jinou cestou. Všechno krásné se mu jevilo živé, harmonické a souměrné tak jako lidské tělo. Snil o dílech, která by člověka neskličovala a netlačila k zemi, ale naopak ho povznášela. Cítil, že skutečné uměni je v radostném a prostém splynutí se životem. Musí se lišit od všeho, co vytvořili v Egyptě, jako se lisí jeho vlast rozmanitostí řek, polí, lesů, moře a hor, i pestrým střídáním počasí od této země, kde se tak jednotvárně zdvíhají skály na březích jediného, všude stejného říčního údolí, vroubeného písčitými vlnami rozžhavených pouští a plného obdělaných zahrad.

Tisíce let se Egypťané schovávali v údolí Nilu před nepřátelským světem. Nyní se jejich potomci snažili odvrátit tvář od života, skrývajíce se uvnitř svých chrámů a paláců.

Pandion ještě nevěděl, že egyptské umění vděčí za svou velikost ve značné míře přirozenému nadání otroků různých plemen; z milionů nevolníků se vybírali nejnadanější, kteří pak bezděčně svými tvůrčími silami oslavovali utiskující je zemi. Pandion se úplně oprostil od jakéhokoli obdivování egyptské velikosti a rozhodl se prchnout co nejdříve a přesvědčit i svého přítele Kidoga o nutnosti útěku…

S těmito myšlenkami na útěk v hlavě se Pandion vydal se svým náčelníkem, s Kidogem a desíti jinými otroky na dalekou cestu k rozvalinám Achetatonu.[40] Mladý sochař rozrážel vesly zrcadlovou hladinu řeky, radostné vnímaje let loďky plující po proudu. Cesta byla daleká. Bylo třeba ujet bezmála tři tisíce stadií — dálka, která se skoro rovnala vzdálenosti jeho vlasti od Kréty a která se mu kdysi zdála být nezměrně velká.

Za této plavby Pandion zjistil, že k Velikému zelenému moři — tak jmenovali Egypťané moře, na jehož severním břehu očekávala Pandiona Tessa — je dvakrát tak daleko jako do Achetatonu.

Veselá Pandlonova nálada ihned vyprchala: po prvé si učinil jasnou představu o tom, jak hluboko je ve vnitrozemí „pěnové země“ — Afriky, jak ohromné prostory ho dělí od moře, kde mu kyne naděje na návrat do vlasti.

Mladý Řek se smutně skláněl nad vesly a loďka se hnala ustavičně po nekončené lesklé stuze říční hladiny, kolem zelených houštin, obdělaných poli, hájů cukrové třtiny á rozpálených skat.

Na přídi ležel královský sochař ve stínu pestrého stanu, ovíván vějíři ochotného otroka. A na březích se táhly řady malinkých těsných chatrčí = úrodná země živila ohromné množství lidí; na polích, v zahradách nebo v papyrových houštinách se hemžili tisíce lidí a dobývaly si svou chudou potravu. Tisíce lidi se tlačily jeden k druhému na zaprášených, sluncem vyprahlých ulicích nesčetných vesnic, na jejichž pokraji se pyšně zvedaly těžké obrovité chrámy, neprodyšně uzavřené před planoucím sluncem.

Pandionovou hlavou nejednou probleskla myšlenka, že nevolnické práce nejsou v Kemtu jen uděleni jeho a jeho soudruhů, ale že s nimi všichni obyvatelé těchto ubohých domků žijí v zajetí neradostné dřiny a jsou také otroky velkých vládců a velmožů — přes své opovržení k němu, ubohému, ocejchovanému „divochu“…

V zamyšlení udeřil Pandion hlučně do vesla druhého veslaře.

„Hej, Ekuešo, co spíš? Dej si pozor!“ ozval se hlasitý křik kormidelníkův.

Otroky zamykali na noc do vězení, která stála poblíž každé větší vesnice.

Faraonova sochaře vítali místní hodnostáři s poctami a umělec v doprovodu dvou spolehlivých sluhů chodil do vesnic na odpočinek.

Pátý den plavby obeplula loďka výčnělek temných útesů podemletých řekou. Za nimi se táhla rozlehlá rovina, zakrytá na břehu řadami vysokých palem a fíkovníků. Loďka se přiblížila k dlážděnému nábřeží s dvěma širokými schodišti, sestupujícímu až do vody. Na břehu se nad ozubenou zdi zvedala masivní krychle věže. Pootevřenými těžkými vraty bylo vidět zahradu a rybníky a kvetoucími paloučky, v hloubi se tyčila bílá budova zdobená pestrými ornamenty.

To byl dům velekněze zdejších chrámů.

Královský sochař, doprovázen poníženými poklonami stráže, vešel vraty dovnitř a otroci zůstali venku pod dozorem dvou vojínů. Nemuseli čekat dlouho — sochař se vrátil záhy v doprovodu člověka se svitkem popsaného papyru v rukou a vedl otroky kolem chrámů a místních domků k rozlehlému místu s polorozvalenými zdmi, lesem sloupů a s propadlými střechami. Sem tam se v tomto mrtvém městě ukázaly nevelké, trochu lépe zachované budovy. Osamělé kmeny naznačovaly, kde tu kdysi bývaly zahrady; vyschlé nádrže, rybníky a kanály byly zasypány pískem. Písek ležel tlustou vrstvou na kamenných deskách silnice a ukládal se v závějích podél zdí ohlodaných zubem času. kolem nebylo vidět živé duše, ve vysušující výhni bylo mrtvé ticho.

Sochař Pandionovi stručně vysvětlil, že tylo rozvaliny byly kdysi nádherným hlavním městem faraóna a odpadlíka, prokletého bohy. Jeho jméno nesmí vyslovit ani jediný opravdový syn Kemtu.

Co tento faraon, který vládl před čtyřmi stoletími, spáchali, proč zde vystavěl nové hlavní město — o tom se Pandion nemohl dovádět nic.

Neznámý rozvinul svitek a oba Egypťani vyhledali podle plánu vysokou, dosti dlouhou budovu, před jejímž vchodem ležely — povalené sloupy. Zdi budovy byly uvniř obloženy destičkami z blankytně modrého kamene se zlatými žilkami.

Pandion a ostatní otroci sochařské dílny musili tenké, pevné a přiletované broušené destičky se zdí opatrně snímat. Práce trvala několik dní. Otroci nocovali přímo v rozvalinách, potravu a vodu jim nosili ze sousední vesnice.

Když byli s uloženým úkolem hotovi, dostali Pandion. Kidogo a čtyři jiní otroci rozkaz jednotlivě se rozhlédnout v jiných budovách a hledat, nejsou-li v rozvalinách krásně věci, které by se mohly hodit do faraonova paláce. Černoch a Řek se vydali spolu po prvé sami dva, bez doprovodu stráže a pozorného pohledu dozorcova.

Přátelé vylezli na věž u vchodu do jakési rozlehlé budovy, aby se orientovali. Na východě přiléhala k rozvalinám písečná poušť a kam až oko dohlédlo, táhly se řady nízkých písečných pahorků a hromady drobného kamení.

Pandion se rozhlédl po němých rozvalinách a stisknuv v rozčilení Kidogovu ruku zašeptal:

„Utečme, nebudou nás hned tak pohřešovat, nikdo nás neuvidí…“

Dobromyslná černochová tvář se stáhla posměškem.

„Nevíš co je poušť?“ podivil sa Kidogo. Už zítra touto dobou najdou vojáci naše mrtvoly vysušeně sluncem. Ti“ — Kidogo mínil Egypťany — vědí co dělají. Na východ je jedna cesta — tam, kde jsou studny a tuto cestu hlídají. A zde nás drží poušť pevněji než řetězy…“

Pandion zachmuřeně pokývl; jeho okamžité vznícení vyprchalo. Přátelé mlčky sestoupili s věže a rozešli se na různé strany, dívajíce se do otvorů mezi zdmi nebo do tmy otevřených průchodů.

Uvnitř menšího jednopatrového, dobře uchovaného paláce se zbytky dřevených mříží v oknech se Kidogoví poštěstilo najít malou sošku egyptské dívky tvrdého nažloutlého vápence. Zavolal Pandiona a oba se zalíbením prohlíželi práci neznámého mistra. Krásná tvář byla typicky egyptská: Pandion už znal podobu žen z Egypta — nízké čelo, úzké oči, nadzvednuté u spánků, poněkud dopředu vysedlé tváře a silné rty s dolíčky v koutcích.

Kidogo šel s hálezem k náčelníku dílny a Pandion se pustil dál do rozvalin. Mechanicky překračoval trosky a přebíral se v hromadách kamení. Kráčel kupředu, nevšímaje si směru a brzo vešel do chladivého stínu zbytku střechy nějakého sloupoví, které se tu zachovalo.

Uvnitř, přímo před ním, bylo vidět pevně přiražené dveře. Pandion přitlačil na měděné kování. Shnilá prkna se rozsypala a mladý sochař vešel do místnosti, slabě osvětlené skulinou ve stropě.

Byla to menší síň v masivu kamenných zdí s pečlivě tesaným kamenným obložením.

Dvě lehká křesla z černého dřeva, vykládaná slonovinou, stála zde pokryta tlustou vrstvou prachu. V koutě Pandion zpozoroval rozpadlou truhlu, odkud probleskoval škvírami jakýsi předmět. U protější stěny na kousku leštěné růžové žuly, stála socha z šedého kamene. Byla to postava ženy v životní velikosti. Jen hořejší část sochařského díla byla provedena do detailu.

Po stranách sochy, jakoby na stráži, se opatrně přikrčili dva pardálové z Černého kamene. Pandion setřel pečlivě se sochy prach a poodstoupil v němém nadšení.

Sochařovo uměni vytvořilo průhlednou kamennou tkaninu, obepínající mladé tělo. Levá ruka dívčina pevně přitiskla k hrudi kvítek lotosu. Husté vlasy, zapletené do dlouhých drobných vrkočů, lemovaly tváře těžkým účesem, rozděleným pěšinkou a spadajícím hluboko na ramena. Okouzlující dívka nebyla podobna Egypťance. Měla kulatý obličej s rovným malým nosíkem, s širokým čelem a s velkýma, daleko od sebe postavenýma očima. Dolejší část obličeje nevystupovala vpřed jako u egyptských žen.

Pandion se zadíval na sochu se strany a překvapila ho podivná, až čtveračivá výsměšnost, kterou sochař vtiskl do dívčiny tváře. Tak živý a bystrý výraz u egyptských soch dosud neviděl: egyptští umělci milovali nade vše vznešenou a lhostejnou nehybnost;

Dívka se podobala ženám Aeneady nebo spíše krásným ženám z ostrovů jeho rodného moře.

Jasná a bystrá tvář sochy byla tak vzdálena chmurné kráse uměleckých děl egyptských, byla vymodelována s takovou nenapodobitelnou dokonalostí, že se Pandion opět octl v zajetí svého mučivého stesku. Sevřel ruce a snažil se v duchu si představit sochařův model, tuto čímsi mu blízkou dívku, bůhvíjakými neznámými cestami se objevivší v Egyptě před čtyřmi staletími. Byla snad také takovou zajatkyni jako on, či přijela z vlastní vůle z neznámé země?…

Sluneční paprsek pronikl štěrbinou nahoře a prašné světlo dopadlo na sochu. Pandionovi se zdálo, že dívčina tvář změnila výraz — oči zaplály, rty se zachvěly, jako by se na povrchu kamene mihl záchvěv tajemného skrytého života.

Ano, tak je třeba dělat sochy… tady by se měl učit tvořit živou krásu… u mistra, který je tak dávno mrtev!

Se zbožnou opatrností položil Pandion prsty na tvář sochy, nahmatávaje téměř nepostřehnutelné nejjemnější detaily, tak pravdivě vyjadřující život.

Dlouho stál před krásnou dívkou, usmívající se na něj přátelsky a výsměšně. Zdálo se mu, že našel nového přítele, který svým laskavým úsměvem zkrášlil dlouhou řadu jeho neradostných dní.

A bezděky se jeho myšlenky zatoulaly k Tesse. Před ním se vynořil její živý obraz.

Pandionovy zraky zádumčivě bloudily po malbách stropu a zdí, kde se proplétaly hvězdy, kytice lotosů, ornamenty polámaných linií i hlavy býků. Najednou se Pandion zachvěl: Tessin zjev zmizel a před ním se na tmavé zdi objevil obraz zajatců, svázaných k sobě zády a vlečených ve faraónových stopách. Pandion si uvědomil, že je už pozdě. Musel se rychle navrátit a omluvit své zpoždění. Ale když se ještě jednou podíval na sochu, pochopil, že ji nemůže vydat do rukou sochaře, svého pána. Zdálo se mu to zradou, druhým zajetím neznámé dívky v Egyptě, k cizincům tak nepřátelském. Chvatně se ohlédl a vzpomněl si na truhlici, kterou prve v koutě zpozoroval. Poklekl a vyndal z ní čtyři poháry v podobě lotosových květů, polévané jasně bleděmodrým smaltem. To stačilo. Ještě naposled se Pandion podíval na dívčinu sochu, aby si zapamatoval všechny podrobnosti její tváře, a s těžkým povzdechem odcházel odtud s nalezenými poháry. Pak se rozhlédl kolem, spěšně zavalil vchod velkými kameny, shrnul rukama drobné kamení a pečlivě zasypal ucpaný otvor, aby se zdálo, že jsou zde trosky dávno sesuté zdi. Pak si opatrně přivázal poháry k roušce kolem beder, bezděky pokynul na rozloučenou soše, která zůstala ve svém úkrytu, a chvátal zpět směr mu udal křik otroků, kteří ho už zřejmě hledali. Zvláště bylo slyšet zvučný a silný hlas Kidogův.

Královský sochař přijal Pandiona s hněvivými hrozbami, ale rázem obrátil, jakmile spatřil drahocenný nález.

Zpáteční cesta trvala o dva dny déle. protože veslaři musili zápasit s proudem. Pandion pověděl Kidogovi o soše a černoch schválil jeho jednání; soudil, že snad dívka pocházela,z národa Masuašů, kteří žili na severním okraji veliké západní pouště.

Pandion přemlouval Kidoga k útěku, ale černoch odpovídal jen zamítavým vrtěním hlavou a odmítal všechny Hellenovy plány.

Po celých sedm dní plavby Pandion nebyl s to přítele k ničemu pohnout, ale sám už nemohl zůstávat nečinný; zdálo se mu, že chybí jen málo — a už nevydrží a zahyne. Stýskalo se mu po soudruzích, kteří zůstali na stavebních pracích a v šene. U nich cítil sílu, která by mohla vést k osvobození, která dávala naději do budoucna. Ale zde naděje na osvobození nebyla — a nad tím se Pandion trápil v bezmocném podráždění.

Za dva dny po návratu do dílny zavedl faraónův sochař Pandiona do paláce hlavního stavitele. Chystala se tam slavnost. Pandion měl vymodelovat z hlíny modely sošek a udělat podle nich formy na cukroví.

Po skončení práce zůstal mladý sochař na pánův rozkaz v paláci do konce hostiny, aby pak s ostatními otroky nesl královského sochaře domů, Pandion si nevšímal otroků a otrokyň, kteří ve velkém množství pobíhali po paláci, a vyšel do zahrady.

Setmělo se, na nebi bez měsíce se objevily třpytící se hvězdy, ale hostině stále ještě nebylo konce. Snopy žlutého světla pronikaly do zahrady širokými okenními otvory, dopadaly na tmavé kmeny stromů, listí a kvetoucí keře a vyšlehovaly Červenými plaménky v zrcadle ploch vodních nádrží. Hosté se shromáždili ve velkém dolejším sále se sloupy z leštěných cedrových kmenů. Zazněla hudba. Pandion, který už tak dlouho neslyšel nic jiného než smutné neznámé písně, se nepozorovaně přiblížil k velkému nízkému oknu, skryl se v křoví a začal se dívat.

Ze sálu plného lidí se linula těžká, aromatická vůně. Zdi, sloupy a rámy oken byly ověšeny věncovím z čerstvých květů, převážně lotosových, jak Pandion zpozoroval. Barevné džbány s vínem, košíčky a mísy s ovocem stály na nízkých podstavcích vedle sedadel. Hosté, rozpáleni vínem, navoněni aromatickými oleji, se seskupili těsně podle stěn a uprostřed mezi sloupy pomalu tančily dívky v dlouhých řízách. Černé vlasy, zapletené do četných tenkých copánků, vlály po ramenech tancujících. Široké náramky z různobarevných drobných korálků obepínaly zápěstí, pod tenkou látkou prosvítaly pásky ze skleněných perel. Pandion si nemohl nepovšimnout jisté hranatosti ve stavbě egyptských žen proti štíhlé pružnosti dívek v jeho vlasti. Stranou hrály mladé Egypťanky na různé nástroje: dvě dívky hrály na flétny, jedna na mnohostrunnou harfu a další dvě vyluzovaly z dlouhých dvoustranných nástrojů pronikavé chvějivé zvuky.

Tanečnice držely v rukou lesklé plátky z tenkého bronzu a občas přerušovaly melodii krátkými zvonivými údery. V hudbě, Pandionovi nezvyklé, se střídaly vysoké a nízké, pronikavě sténající tóny, v tempu hned pomalém, hned zrychleném. Tanec byl skončen, unavené tanečnice ustoupily pěvcům. Pandion pozorně naslouchal, snaže se porozumět slovům písně. Dařilo se mu to, když nápěv plynul pomalu nebo zněl v nízkých tónech.

První píseň opěvovala cestu do jižní části Kemtu. „Setkáš se tam s krásnou dívkou, myslí, že jsi někdo jiný, a daruje ti květ svého srdce“ porozuměl Pandion.

V druhé písni se s válečnými pokřiky oslavovala statečnost synů Kemtu v nabubřelých a podle Pandionova mínění nesmyslných výrazech. Mladý Řek odstoupil mrzut od okna.

„Jméno chrabrého nezahyne po celé zemi na věky“ — zaslechl poslední slova a zpěv zmlkl. Zazněl smích, čilý ruch, a Pandion opět nahlédl do okna.

Otroci přivedli dívku světlé pleti s krátce přistřiženými kučeravými vlasy a vystrčili ji doprostřed sálu. Stála mezi květy zdupanými na hladké podlaze a rozpačité a zděšeně se rozhlížela. Ze zástupu hostí vystoupil člověk a řekl dívce několik hněvivých slov. Dívka pokorně vzala podanou jí loutnu ze slonové kosti a prsty maličkých rukou se rozběhly po strunách. Nízký a čistý hlas se rozlehl sálem, hosté zmlkli.

To nebyly trhané, klesající a znovu stoupající, přeskakující egyptské melodie — zvuky se linuly volně a teskně. Zprvu dopadaly k Pandionovi pomalu jako jednotlivé zvonící kapky, pak plynuly v stejnoměrném vlnění, zaburácely i tichly jako mořské vlny a pak plynuly s takovým zoufalým smutkem, že Pandion ztrnul. Zdálo se mu, že se v písni v nepochopitelných zvucích čarovného hlasu kolébalo volné moře. Moře, zde neznámé a nemilované a Pandionovi tak drahé a světlé. Pandion stál zprvu jako omráčený — tak mnoho skrytého v nejtajnějších hlubinách jeho duše se najednou zvedlo na povrch.

Stesk po svobodě Pandionovi tak blízký a pochopitelný, v té písni velitelsky volal, plakal a zmíral. Pandion si zakryl uši a zaťal rty, aby nevykřikl, a prchal do hloubi zahrady. Tam se ve tmě vrhl pod stromy na zem a těžce, nezadržitelné se rozplakal…

„Hej, Ekuešo, ke mně! Ekuešo!“ — rozléhalo se volání Pandionova pána. Mladý Řek nezpozoroval, že hostina je u konce.

Faraónův sochař byl zřejmě nachmelen. Opíraje se o Pandionovu ruku a s druhé strany podpírán svým otrokem, narozeným v otroctví, odmítl si lehnout do nosítek a projevil přání jít domů pěšky.

V polovině cesty, klopýtaje občas v jejich výmolech, začal najednou vychvalovat Pandiona a prorokoval mu velkou budoucnost. Pandion byl ještě pod dojmem písně a sochaře téměř neposlouchal. Tak došli k malovanému vchodu do Egypťanova domu. Ve dveřích se objevila jeho žena s dvěma otrokyněmi, které držely svítilny. Královský sochař se s vrávoráním vyhrabal na schody a poklepal Pandiona po ramenou. Ten sestoupil dolů — otroci z dílny nesměji do domu vejít.

„Počkej, Ekuešo,“ vesele řekl náčelník a pokoušel se vykouzlit na tváři chytrácký úsměšek. „Dej sem!“ div nevytrhl z rukou otrokyně světlo a něco ji řekl šeptem. Otrokyně zmizela ve tmě.

Egypťan strčil Pandiona do dveří a uvedl ho do přijímací síně. Vlevo u stěny mezi okny stála velká krásná váza s jemnými tmavočervenými kresbami. Takové nádoby viděl Pandion na Krétě a znovu se mu sevřelo bolestně srdce.

„Rozkázalo Jeho Veličenstvo život, zdraví a síla“, slavnostně prohlásil královský sochař, „abych zhotovil podle tohoto modelu z krajů tvého moře sedm váz. Musíme jen vyměnit barbarské barvy za naše oblíbené modré… Vyznamenáš-li se při této práci, řeknu o tobě Velikému Domu… A nyní…“ pozvedl velitel hlas a spěšně se obrátil k blížícím se dvěma tmavým postavám.

To byla otrokyně, která předtím odešla, a jakási druhá dívka, zahalení do dlouhého barevného přehozu.

„Přistup blíže.“ netrpělivě poručil Egypťan a posvítil zahalené dívce svítilnou do tváře.

Velké oblé černé oči se podívaly bázlivě na Pandiona a plné dětské rty se pootevřely v rozechvěném povzdechu. Pandion spatřil vlnité vlasy deroucí se zpod přikrývky a jemný nos s hrbinkou — otrokyně byla nepochybně Asiatka z východních plemen.

„Pohleď, Ekuešo,“ řekl Egypťan a ne pevným, ale silným pohybem strhl s dívky plášt. Ta slabě vykřikla a skryla tvář do dlaní, stojíc tu nahá.

„Vezmi si ji za ženu,“ královský sochař přistrčil dívku k Pandionovi a ta, celá se zachvěvší, přitiskla se k hrudi mladého deka. Pandion trochu poodstoupil a pohladil zcuchané vlasy mladistvé zajatkyně, zachvácen k tomuto milému, poděšenému stvoření pocitem napolo lítostivým, napolo něžným.

Královský sochař se usmíval a spokojeně si luskl prsty.

„Bude tvou ženou, Ekuešo, a budete mít pěkné děti, které pak odkáži svým dětem.“

V té chvíli jako by se v Pandionovi náhle vymrštilo ocelové péro. Vybuchlo duševní napětí, dávno už v něm rostoucí a vyvrcholivší dnešní písni. Zrak mu zastřela rudá mlha.

Pandion ustoupil od dívky, rozhlédl se a zvedl ruku. Egypťan rázem vystřízlivěl, rozběhl se do domu a hlasitě svolával všechny sluhy na pomoc. Pandion se na zbabělce ani nepodíval, a opovržlivým smíchem kopl do drahocenné krétské vázy a hliněné střepy se s dutým cinkáním rozsypaly po kamenné podlaze.

Dům byl pln křiku a dupání nohou. Za několik minut nato ležel Pandion u nohou náčelníka dílny, a ten skloniv se nad ním, plival na něho a vyrážel prokletí a hrozby.

„Darebák si zaslouží smrt. Rozbitá váza má mnohem větší cenu než jeho bídný život, ale on může udělat mnoho pěkných věcí… a já bych nerad ztratil dobrého dělníka,“ říkal pak za hodinu uklidnivší se sochař své ženě. „Zachovám mu život a nepošlu ho do vězení, protože odtud by se dostal do zlatých dolů a zahynul. Vrátím ho do šene, ať se tam kaje, a k příštímu setí si ho vezmu zpět…“

Tak se zbitý, ale nezkrocený Pandion vrátil do šene a ke své velké radosti se setkal s etruskými přáteli. Celý stavební oddíl pracoval po odklizení chrámových trosek na zavodňování Ammonových sadů.

Příštího dne se vnitřní dveře šene otevřely s obvyklým skřípáním a za přátelského vítáni otroků vpustily dovnitř usmívajícího se Kidoga. Černochova záda pruhovaná ranami biče byla opuchlá, ale zuby svítily v úsměvu a oči se vesele leskly.

„Dověděl jsem se, že tě poslali zpátky,“ sdělil překvapenému Pandionovi, „vrhl jsem se tedy s řevem do dílny a rozbíjel jsem všechno, co mi přišlo do cesty. Natloukli mi a poslali sem — a to jsem chtěl,“ zakončil své vypravování Kidogo,

„Ale vždyť jsi se chtěl stát mistrem?“ poznamenal posměšně Pandion.

Černoch bezstarostně mávl rukou, hrozivě vyvalil oči a plivl tím směrem, kde bylo hlavní město Egypta.

BOJ ZA SVOBODU

Kameny rozžhavené sluncem spalovaly ramena i ruce. Lehký vánek nepřinášel ochlazení, ale vířil s hladkého povrchu kamenných kvádrů jemný vápenný prach, který rozežíral oči.

Třicet otroků s napětím posledních sil táhlo drsná lana, kterými zvedali na zeď těžkou desku s jakýmsi složitým basreliéfem. Bylo třeba ji zapustit do připravené mezery ve výšce osmi loktů čtyři zkušení a obratní otroci řídili pohyb desky zdola.

Mezi nimi byl i Pandion; stál vedle egyptského otroka — jediného z Egypťanů, který se octl v šene mezi cizími zajatci. Tento Egypťan, odsouzený k věčnému otroctví za neznámý strašný zločin, obýval krajní komůrku v jihovýchodním, privilegovaném koutě šene. Dvě fialová znamení v podobě dvou zkřížených pruhů přetínala jeho prsa a záda, na tváři měl znamení červeného hada. Zachmuřený, nikdy se neusmál, s nikým nepromluvil, a ačkoli jeho postavení bylo velmi těžké, opovrhoval cizími otroky právě tak jako jeho krajané na svobodě. Ani nyní si nikoho nevšímal, svěsil oholenou hlavu a rukama přidržoval kraj tlusté desky, aby zabránil kymácení balvanu.

Černá Kidogova kůže, mokrá potem, se leskla a ostře se odrážela od bílého leštěného mramoru.

Pandion najednou zpozoroval, že se začala trhat vlákna provazů a varovně vykřikl. Dva druzí otroci uskočili stranou, ale Egypťan, nevšímaje si Pandiona a nepozoruje, co se děje nahoře, zůstal pod deskou.

Mladý Řek se rozmáchl daleko dopředu pravou rukou a bleskurychlým úderem do prsou Egypťana odhodil. V týž okamžik se deska zřítila, lehce zavadila o uskočivšího Pandiona a sedřela mu na ruce pokožku. Egypťanovu tvář pokryla žlutá bledost, deska narazila o patu zdi a velký roh basreliéfu se urazil.

K Pandionovi přiběhl dozorce a s hněvivým křikem šlehl Řeka bičem. Čtyřhranný řemen s hroší kůže, silný dva prsty, hluboko rozsekl kůži Pandionovi v pase. Bolesti se mu zatmělo v očích.

„Darebáku, proč jsi chránil život té zdechlině?“ zaječel dozorce a rozpřáhl se po druhé. „Deska by se nebyla rozbila, kdyby byla padla na měkké tělo! Ten reliéf má větší cenu než sta životů takových ničemů, jako jste vy!“ pokračoval při druhé ráně.

Pandion se už vrhal na dozorce, ale byl stržen přispěchavšími vojáky a krutě sešlehán biči.

V noci ležel Pandion na břiše ve své komůrce. Měl horečku, hluboké jizvy po biči na zádech, ramenou i nohou se zanítily. Kidogo, který se k němu připlazil, dával mu pít a chvílemi mu máčel vodou hlavu. U vchodu se ozval tichý šramot a pak slyšeli šeptáni:

„Ekuešo, jsi tu?“

Pandion se ozval a ucítil dotek ruky.

Byl to Egypťan. Vyňal za pasem malý kelímek, dlouho cosi kutil, třel něco v dlani, pak opatrně začal jezdit rukou po Pandionových ranách a roztíral po nich mast s ostrým, nepříjemným zápachem. Řek se chvěl bolestí, ale zkušená ruka pokračovala ve své práci. Když začal Egypťan potírat jeho nohy, bolest na zádech už pominula, a za několik minut Pandion usnul.

„Coe mu to dělal?“ ozval se šeptem Kidogo, neviditelný ve svém koutě.

EgypCan chvíli mlčel, pak odpověděl:

„To je kifi, nejlepší lék, tajemství našich kněží. Mně ho přinesla matka, která stráži dobře zaplatila.“

„Ach, ty jsi dobrý člověk. Odpusť mi, myslil jsem, že jsi mizera,“ zvolal černoch.

Egypťan cosi broukl mezi zuby a neslyšně zmizel ve tmě.

Od té doby se Egypťan s mladým Řekem spřátelil, ale ostatních si nevšímal stejně jako dříve. Pandion nyní často slýchal šramot u své komůrky. Byl-li Pandion sám, kostnaté tělo Egypťanovo se rychle protáhlo dovnitř. Zarputilý, nedružný syn Kemtu býval sdílný a upřímný jen o samotě s citlivým mladým Řekem. Pandion se brzy dověděl Egypťanův příběh.

Jachmos — „syn měsíce“ — pocházel ze starého rodu Nedšesů; byli to věrní — sluhové dřívějších faraónů, ale za nové dynastie šli do ústraní a zchudli. Jachmos se vzdělával ve školách a stal se písařem velitele Zaječí sepy[41]. Stalo se, že se zamiloval do dcery stavitelovy, který pro ni žádal veliké zajištění. Jachmosovi láska popletla hlavu, a nemaje naděje, že rychle zbohatne, rozhodl se opatřit si potřebné jmění stůj co stůj a začal krást v královských hrobech. Znal dobře egyptské písmo, a to mu vždy velmi pomáhalo v tomto strašlivém, krutě trestaném řemesle. Brzo měl nashromážděno hodně zlata, ale jeho nevěsta se zatím provdala za úředníka z dalekého jihu.

Jachmos se pokoušel zapomenout na svůj zármutek veselými hostinami a kupováním souložnic — a peníze rychle zmizely. Bylo třeba nových. Temné cesty bohatství už byly objeveny, a Jachmos se znovu pustil do svého strašného díla, ale nakonec byl chycen a strašně mučen; jeho společníci byli popraveni nebo zemřeli při mučení; Jachmos byl odsouzen k deportaci do zlatých dolů. Každá nová skupina se tam posílala v době povodní jednou do roka a Jachmos byl zatím poslán do šene, protože se nedostávalo pracovních rukou při stavbě nové zdi chrámu Ptah[42].

Pandion naslouchal vyprávění Jachmovu se zájmem; žasl nad neslýchanou odvahou Egypťanovou, který se mu dříve zdál člověkem nevýbojným.

Jachmos vyprávěl o svých výpravách do hrozných podzemí, kde na každém kroku číhala na odvážlivce trýznivá smrt nastražená důmyslností stavitelů.

V nejstarších hrobkách, skrytých hluboko pod ohromnými pyramidami, chránily poklady a sarkofágy tlusté štíty, uzavírající úzké a spádné chodby. Později se užívalo celých labyrintů falešných chodeb, ve kterých číhaly hluboké nádrže s hladkými stěnami. Když se lupiči pokoušeli odvalit kameny, které uzavíraly vstup, padaly shora těžké balvany a hromady písku z nádrží připravených nahoře zasypávaly vchody do pohřebních komor. Jestliže opovážliví návštěvníci pokračovali v pokusech proniknout dále, řítily se z nádrží masy hlíny a uzavíraly rušitele pokoje zesnulých králů v úzké prostoře mezi hromadami písku a Čerstvě sesypané země. V hrobkách ne tak starých se ve tmě nízkých ochozů nehlučně svíraly kamenné čelisti a se stropů padaly mříže plné hrotů, jakmile noha stoupla na osudnou desku podlahy. Jachmos věděl, kolik hrůz číhajících na svou oběť se skrývalo po tisíciletí v tichu a tmě. Zkušenost se získávala za cenu smrti mnohých druhů v řemesle. Nejednou narazil Egypťan na zetlelé kostí neznámých lidí, kteří zahynuli v pasti v neznámých dobách.

Mnoho nocí strávil Jachmos se svými společníky na okraji západní pouště, kde. se do dálky statisíců loktů prostírala města mrtvých. Lupiči pracovali potmě, v dusných chodbách, nesměli promluvit nebo udělat světlo, tápali rukama za smutného nářku Šakalů, vytí hyen nebo hromového řvaní lva a probourávali se celými skalisky, snažíce se uhodnout směr, kterým vedla cesta k hluboko skryté hrobce.

Hrozné řemeslo, hodné národa, který se staral více o smrt než o život a který se snažil zachovat pro věčnost ne živá díla, nýbrž slávu mrtvých.

Otřesen naslouchal Pandion s hrůzou vyprávění o příhodách tohoto hubeného, nevzhledného člověka, který pro chvilkové zábavy riskoval život; nebyl s to pochopit myšlení svého spolubesedníka.

„Proč jsi v tom pokračoval?“ zeptal se jednou Pandion. „Cožpak jsi nemohl z Egypta odejet?“

„Země Kemt je zvláštní země. Ty jí, cizinče, nerozumíš. My všichni jsme zde v zajetí, nejen otroci, i my, volní synové Černé země. Kdysi dávno nás chránily pouště. Nyní Kemt, sevřen mezi pouštěmi, je velkým vězením pro každého, kdo se nemůže vydat na velké pochody s početným vojskem.

Na západě je poušť království smrti. Na východě je poušť, kterou lze projít jen ve velkých karavanách se zásobou vody. Na jihu — divoká nepřátelská plemena. Sousední národy planou hněvem proti naší zemi, která vybudovala svůj blahobyt na neštěstí slabých plemen.

Ty nejsi synem.Kemtu a nechápeš, jak je pro nás hrozné umřít v cizině. Celá tisíciletí žili naši předkové v tomto všude stejném údolí Chapi, zorali všechnu zemi, zbrázdili ji kanály a tak ji zúrodnili; zde musíme zemřít i my. Kemt je uzavřen, a v tom je jeho prokletí. Když je lidí mnoho, jejich život nemá ceny, a vystěhovat se není kam — národ vyvolený bohy je u lidí v cizích zemích v nelásce.

„Ale nebylo by teď pro tebe lépe, kdybys uprchl?“ ptal se Pandion.

„Dát se na útěk sám a s cejchem?“ divil se Egypťan. „Jsem nyní v horším postavení než cizinec… Pamatuj si, Ekuešo, odsud uprchnout nelze! Leda násilím převrátit celou zemi Kemt. Ale kdo by to mohl dokázat? Ačkoli se to v dávných dobách stávalo/' povzdechl smutně Jachmos. Pandion zbystřil pozornost, začal se Jachma vyptávat a dověděl se o velkých vzpourách otroků, které občas otřásaly zemí. Dověděl se, že se k otrokům připojily nejchudší vrstvy obyvatelstva, jejichž život se jen málo lišil od života otroků.

Dověděl se, že prostí lidé mají zakázáno stýkat se s otroky, neboť „chudý člověk způsobí, že se dav v robotnických domech může vzbouřit,“ tak psali faraónově v poučeních svým synům.

Malý byl svět chudých synů Kemtu — zemědělec nebo řemeslník znal jen ulici své vesnice. Snažil se mít co nejméně známých, ohýbal hřbet před strážníky — „posly“, kteří mu přinášeli rozkazy úředníků. Faraón vyžadoval pokoru a těžkou práci, za sebemenší poklesek byl viník krutě zbit. Ohromné množství úředníků zatěžovalo zemi, volný odjezd nebo cestováni bylo zakázáno všem, kromě kněží a velmožů.

Na Pandionovu žádost nakreslil Jachmos na zemi v měsíčním svitu mapku Kemtu a mladý Řek se zhrozil. Byl v údolí veliké řeky dlouhé mnoho tisíc stadií. Na severu a na jihu byla voda a život, ale dostat se na hranice státu zemí hustě osídlenou a pokrytou síti vojenských tvrzi bylo nemožné. A po stranách země, hned u ní, se táhly mrtvé pouště, kde lidí nebylo, ale kde také nebylo možno žít

Něco málo cest se studnami pro karavany bylo dobře hlídáno.

Po odchodu Egypťanově strávil Pandion bezesnou noc, snaže se promyslit si plán útěku. Instinktivně chápal, že jeho naděje na šťastný výsledek útěku budou tím menší, čím více bude vysilován nelidskou otrockou dřinou. Jen na výjimečně silné a otužilé lidi se může usmát na útěku štěstí.

Příští noc přelezl Pandion k Etruskovi Kavimu, zpravil ho o tom, co se dověděl od Egypťana, a přemlouval ho, aby se pokusil provést s otroky vzpouru. Kavi mlčel a v zamyšlení si čuchal plnovous. Pandion dobře věděl, že se už dávno pracuje na přípravách k povstání a že skupiny různých plemen už zvolily své vůdce.

„Nemohu to už déle snášet! Proč?“ vášnivě zvolal mladý Řek a Kavi mu chvatně přikryl ústa rukou. „Ať třeba padneme,“ dodával, když se uklidnil. „Nač čekat? Že přijde nějaká změna? Až za deset let přijde, pak už nebudeme s to se bít, ani se pustit na útěk. Bojíš se snad smrti?“

Kavi zvedl ruku.

„Nebojím se, a ty to víš,“ odsekl Etrusk, „ale v našich rukou je pět set životů. Či je chceš obětovat? Tvá smrt by byla drahá!“

Pandion se prudce zvedl a udeřil se hlavou o nízký strop.

„Budu uvažovat, promluvím o tom,“ řekl Kavi spěšně, „ale škoda, že nablízku jsou jen dvě šene. Zlé je, že nemáme své lidi v druhých šene. Zítra v noci si promluvíme, dám ti vědět, upozorni Kidogra…“

Pandion vylezl z Etruskovy komůrky, plazil se podél stěny a chvátaje, aby stačil, než vyjde měsíc, namířil k Jachmovi. Jachmos nespal.

„Byl jsem u tebe/4 vzrušeně zašeptal Egypťan. „ale tys byl pryč. Chci říci…“ odmlčel se. „Řerkli mi, že zítra mne odtud odvedou. Posílají tři sta lidí do zlatých dolů do pouště. Odtamtud se nevrátí už nikdo…“

„Proč?“ zeptal se Pandion.

„Otroci, které tam pošlou, zřídka žijí déle než rok. Není nic strašnějšího než práce v dolech, v žhavém srdci hory, bez vzduchu. Vody dávají málo — je jí nedostatek. Otroci musí roztloukat kámen, vynášet rudu v koších na zádech. Nejodolnější padají na konci pracovního dne jako mrtví, krvácejí z uší a chrlí krev… Buď sbohem, Ekuešo, jsi člověk čistého srdce, zamiloval jsem si tě, ačkoli jsi mne zachránil zbytečně. Ale cením si ne toho, že jsi mne zachránil, ale že jsi se mnou cítil… Už před dávnými dobami přiměl trpký život našeho starověkého pěvce, aby složil oslavnou píseň na smrt. A já si ji nyní opakuji.“

„Smrt je přede mnou jako uzdravení před nemocným, jako první krok po těžké chorobě,“ zarecitoval šeptem Egypťan, „jako plavba pod plachtou za mírného větru, jako vůně lotosu, jako cesta umytá deštěm, jako návrat domů z pochodu…“ Jachmos zasténal a zmlkl. Jat lítostí přisedl mladý Rek k Egypťanovi

„Ale můžeš věřit…“ Pandion nedomluvil.

Jachmos před ním couvl. „Co to povídáš, cizinče! Což mohu dopustit, aby moje Ka[43] věčně drásalo Ba[44] v mukách, jimž nikdy nebude konce…“

Pandion mu nerozuměl. Byl upřímně přesvědčen, že smrtí končí i utrpení, ale mlčel, šetře Egypťanovu víru.

Jachmos se jal rychle rýt v zemi, odhrnuv v koutě své komůrky slámu, na které v noci spal.

„Vezmi si tento kinžál, odvážíš-li se někdy… a toto druhé je na památku na mne, stane-li se zázrak a budeš zase svobodný,“ Jachmos položil Pandionovi do ruky hladký a studený předmět.

„Co je to, co s tím budu dělat?“ divil se Pandion.

„To je kámen, který jsem našel v podzemí jednoho ze starých chrámů, skrytých ve skalách.“

A Jachmos rád, že může ve vzpomínkách najít zapomenutí, vyprávěl Pandionovi o tajemném prastarém chrámu, který objevil při hledání hrobek u ohybu velké řeky mnoho tisíc loktů na jih od Města.

Jachmos zpozoroval stopy staré pěšinky, která od břehu nevelkého zálivu, hustě zarostlého rákosím, vedla k srázným skalním útesům. Místo bylo daleko od vesnic a nikdo je nenavštěvoval, poněvadž v neúrodných skalnatých stržích zemědělce anebo pastýře nic nelákalo.

Jachmos mohl bez obav ohledat místo a neztráceje čas, namířil do hloubi úzké rokle, zavalené velkými balvany. Kameny zatarasily pěšinu, patrně se zřítily mnohem později po tom, kdy tudy vedla cesta ke břehu. Jachmos dlouho bloudil mezi skalami, úžlabinami, křovím a trním. V rokli bylo plno pavouků — po celé její šíři byly napjaty jejich pavučiny, které se lepily na zpocenou tvář lupiče královských hrobek.

Konečně se stěny rokle rozšířily a odhalily údolí uzavřeně vysokými kopci. Uprostřed se zvedal pahorek, obehnaný dvěma řadami závodňovacích příkopů — patrně zde býval pramen, kterého bylo použito k zavodňování zahrady. Ticho vládlo v matném zrcadlení dusného a nehybného vzduchu kotliny. Kolem čněly černé lesklé skály, uzavírající údolí. Jen na protilehlém konci byla rokle podobná té, kterou přišel Jachmos na toto zapomenuté místo.

Lupič vystoupil na chlum a ihned spatřil vchod vysekaný ve skále, jejž dříve skrýval vrcholek pahorku. Vchod byl zavalen a Jachmos se hodně nalopotil, než mohl vniknout dovnitř. Octl se hned na kraji v chladivé tmě. Trochu si odpočinul, rozsvítil svítilnu, kterou vždy nosil s sebou, a vydal se na cestu vysokou chodbou, pečlivě si prohlížeje sochy stojící po obou jejích stranách. Bál se záludných pastí, ve kterých číhala strašlivá smrt. Ale jeho obavy byly zbytečné: staří stavitelé buď pasti nenastražili, počítajíce se skrytou polohou chrámu, nebo uplynulá tisíciletí nástrahy zneškodnila. Jachmos pronikl bez překážek do velkého kulatého podzemí, v jehož středu stála socha boha Tota,[45] naklánějícího s výše podstavce svůj zobák. Ve zdech Jachmos zpozoroval deset vchodů, úzkých jako přirozené skalní štěrbiny, v pravidelných vzdálenostech od sebe. Vedly do síní, zavalených poloztrouchnivělými věcmi: svitky, papyrem, dřevěnými deskami s kresbami a nápisy. Jedna místnost byla naplněna svazky suchých bylin, které se rozpadaly v prach při sebemenším doteku, v druhé místnosti ležely hromady kamenů. Jachmos obešel osm síní — všechny měly tvar čtverce — ale neobjevil nic zajímavého. Devátý vchod přivedl Jachma do podélné místnosti, vroubené žulovými sloupy. Mezi nimi byly upevněny desky z černého dlažebního kamene, hustě pokryté znaky v prastarém kemtském jazyku. Uprostřed síně stála ještě jedna socha nosatého boha Tota; na jejím podstavci se zatřpytil ve světle svítilny v ploché měděné misce drahocenný kámen. Jachmos jej lačně uchopil, přiblížil jej k světlu a nezdržel se hlasitého výkřiku zklamání. Kámen nebyl z těch, které byly v Kemtu vyhledávány. Zkušené oko lupičovo ihned odhadlo, že pro kupce bude kámen bez ceny. Ale, podivná věc, čím déle se Jachmos na něj díval, tím více se mu neznámý kámen líbil. Byl to bleděmodrý zelenavý úlomek krystalu, veliký asi jako bodec kopí, plochý, hlazený a neobyčejně čirý. Upoután kamenem, Jachmos se rozhodl přečíst si nástěnné nápisy; doufal, že se snad doví něco o původu kamene. Nezapomněl ještě starý jazyk, kterému se učili ve školách vyšší písaři, a dal se do luštění hieroglyfů, krásně zachovaných na povrchu kamenných desek.

V podzemí bylo málo vzduchu — větrací otvory chrámu se už dávno sesuly, olej ve svítilně dohoříval, ale Jachmos četl vytrvale, a postupně se před zavrženým lupičem odhalovala pověst o hrdinném činu, který se udál v hodně dávných dobách, krátce po vystavění veliké pyramidy Chufu.[46]

Faraon Džedefra poslal svého pokladníka Baurdžeda daleko na jih, do Země duchů,[47] aby prozkoumal hranice země a oceán Velikou Duhu. Baurdžed odplul na jih se sedmi nejlepšími koráby z přístavu Suu[48] v Blankytných vodách.[49] Sedm let prodleli tito synové Kemtu na svých cestách. Připluli k Velké Duze a dlouho se plavili na jih podél neznámých břehů. Polovina lidi a čtyři koráby vzaly za své v strašných bouřích Veliké Duhy; zbytek, který se zachránil, dostal se až do pohádkového Punta.[50] Ale příkaz faraónův je hnal dále. Měli vyšetřit, kde je na jihu konec světa. Synové Kemtu opustili koráby a pustili se na jih po souši.

Přes dva roky se prodírali temnými lesy, procházeli ohromné stepi, překročili hrozné hory — domov blesků — a dostali se, úplné vysíleni, k veliké řece, u níž sídlel mocný národ, který dovedl stavět kamenné chrámy. Ukázalo se, že konec světa je stále ještě nekonečně daleko — až tam na jihu za bleděmodrými stepmi a lesy s listím ze stříbra. Také tam, na konci světa, teče oceán — Veliká Duha, a nikdo ze smrtelníků nezná jeho hranice. Cestovatelé pochopili marnost svého úsilí vyplnit faraónův příkaz do konce a vrátili se do Punta. Vypravili nové koráby místo svých starých, už červotočivých a pochroumaných zápasem s vlnami Velké Duhy. Ale lidí bylo už tak málo, že sotva stačili na jeden koráb. Loď byla naložena dary z Punta a odvážlivci se rozhodli opakovat svou nesmírně těžkou cestu. Touha vrátit se do vlasti jim dodávala sil — zvítězili nad větry, vlnami, písečnými bouřemi, záludnými podmořskými úskalími, nad hladem a žízní, probili se do Blankytných vod a připluli do přístavu Suu po sedmileté nepřítomnosti.

V Kemtu se mnoho změnilo: nový faraón — krutý Chafra — donutil zemi zapomenout na všechno kromě stavby druhé obrovské pyramidy, která měla proslavit jeho jméno na tisíciletí. Návrat cestovatelů byl pro všechny překvapením a faraón byl zklamán, když se dověděl, že země a oceán jsou bez hranic a že daleko na jihu žiji četné národy. Jemu, který se pokládal za vládce celého světa, Baurdžed dokazoval, že Kemt je jen malým koutkem ohromné země, bohaté lesy a řekami, různými plody a zvěří a osídlené různými národy, také dovednými v práci i v lovu.

Faraónův hněv se obrátil proti cestovatelům — druhové Buardžedovi byli deportováni do vzdálených provincií. Pod hrozbou smrti bylo zakázáno o cestování vyprávět a v zápisech faraóna Džedefry byla vy mazána všechna místa, která se zmiňovala o vyslání cestovatelů na jih do Země duchů. Baurdžed by byl sám padl za oběť Chafrovu hněvu a jeho cestování by bylo navždy zmizelo z lidské paměti, kdyby se ho nebyl ujal starý moudrý kněz Tota, boha vědy, umění a písma. Tento kněz to právě byl, který na zemřelého faraóna působil, aby se pokusil objevit hranice světa, a aby hledal nové zdroje bohatství pro Kemt, zchudlý stavbou gigantické pyramidy.

Vypuzen ze dvora nového faraona Chafry od kněží boha Ra,[51] přišel cestovateli na pomoc a ukryl ho v tajném chrámě Totově, kde byly shromážděny různé tajné knihy, plány a ukázky rostlin a kamenů z dalekých zemí. Popis velké cesty Baurdžedovy byl na rozkaz kněze zapsán na kamenných deskách, aby se zachoval na věčné časy v nepřístupném podzemí až do té doby, kdy země bude tyto znalosti potřebovat. Z nejvzdálenější země, kam pronikli a která ležela za velkou jižní řekou,[52] přivezl Baurdžed bleděmodrý zele navý průhledný kámen, jaký obyvatelé Kemtu dosud neznali.

Takové kameny se vyskytovaly v zemi modrých stepí, vzdálených tři měsíce pochodu na jih od Velké řeky. Baurdžed daroval tento kámen bohu Totovi a právě tento kámen Jachmos vzal s podstavce sochy.

Jachraos nemohl dočíst pověst o Baurdžedově cestování celou. Jakmile došel k popisu jakýchsi Kouzelných podmořských sadů, s kterými se cestovatelé setkali při plavbě po Blankytných vodách, svítilna zhasla a lupič se stěží dostal z podzemí, vzav odtud jen neobyčejný kámen.

Při denním světle byl krystal z dalekých zemí ještě krásnější, a Jachmos jej ponechal u sebe; ale štěstí mu nepřinesl…

Před Pandionem byla velká cesta do vlasti a Jachmos doufal, že kámen, s kterým se Baurdžed dostal domů z neslýchaných dálek, pomůže i Řekovi.

„A to jsi předtím nikdy neslyšel o té cestě?“ zeptal se Pandion.

„Nikoli, před syny Kemtu zůstala utajena,“ odpověděl Jachmos. „Punt jsme už dávno poznali, v různých dobách tam vykonaly koráby Kemtu mnoho plaveb, ale země na dalekém jihu — jsou pro nás touž tajemnou Zemí duchů jako dříve.“

„A skutečně už nebylo jiných pokusů se tam dostat, nikdo už nemohl jako ty přečíst tyto staré záznamy a povědět o nich ostatním?“ nepřestával se vyptávat Pandion.

Jachmos se zamyslil a nevěděl, co by cizinci odpověděl.

„Vládci jihu — náčelníci jižních provincií kemtských — se nejednou vypravili do nitra jižních zemí. Ale v zápisech se vypočítává jen kořist — slonovina, zlato, ryby — která byla dodána faraónovi. A cesty jsou nadále neznámy. A po moři se nikdo nedostal dále než do Puntu. Nebezpečí je příliš veliké a dnes nejsou tak stateční lidé jako za stara.“

„Ale proč si nikdo nepřečetl ty zápisy?“ tázal se nespokojený Pandion.

„Nevím, nedovedu ti odpovědět,“ přiznal se Egypťan.

Jachmos skutečně nemohl vědět, že kněží, kteří v očích Egypťanů byli ochránci starověkých tajemství a byli pokládáni za velké učence, už dávno jimi nebyli. Věda se zvrhla v náboženské obřady a magické formule, papyry, tající moudrost minulých století, v hrobkách zetlely. Chrámy stály zapomenuty a v sutinách, nikoho nezajímaly dějiny země, vyryté do četných nápisů tvrdého kamene. Jachmos nevěděl, že to je osud každé vědy, jakmile se odtrhne od tvořivých sil lidu a uzavře se do úzkého kruhu zasvěcených…

Nadcházel úsvit. S těžkým srdcem se Pandion rozloučil s nešťastným Egypťanem, který neměl naděje na záchranu. Chtěl si vzít jen kinžal a kámen vracel Jachmovi.

„Což nechápeš, že já už nepotřebuji nic,“ řekl Egypťan. „Proč chceš ponechat nádherný kámen zde, v hnusné jámě šene?“

Pandion vzal tedy kinžál do zubů, kámen sevřel v ruce a chvatně se plazil do své komůrky, bedlivě se schovávaje do stínu měsíce.

Až do úsvitu mladý Řek nezamhouřil oka. Tváře mu hořely, chvílemi ho mrazilo. Pandion uvažoval o důležitém přelomu ve svém osudu, o rychlém konci jednotvárné řady dní, plných těžkého stesku a zoufalství.

Vchod, vlastně díru do komůrky označovala šedivá skvrna — ze tmy vystoupil celý ubohý vnitřek Pandionova obydlí. Mladý Řek vzal kinžál ke světlu. Široká čepel z černého bronzu[53] s vypouklou hranou uprostřed byla ostře nabroušena. Masivní rukověť byla vykládána azemem a měla podobu natažené lvice — sveřepé bohyně Sochmet. Pandion vyryl kinžálem v koutě pod zdí jamku a uložil tam dárek, aby byl dobře schován, ale hned si vzpomněl na kámen. Nahmatal jej na slámě a znovu se připlazil k východu, aby si krystal lépe prohlédl.

Plochý kus kamene s oblými okraji byl veliký asi jako hrot kopí. Byl tvrdý, neobyčejně čistý a průhledný, jeho zabarvení se zdálo být v sametovém ranním šeru šedomodré.

Pandion položil kámen na rozevřenou dlaň u pokraje vchodu do komůrky a v týž okamžik vyšlehl paprsek vycházejícího slunce. Kámen se celý proměnil — na Pandionově dlani ležel pln třpytu a jeho modře nazelenalá barva byla neočekávaně radostná, světlá a hluboká, s teplým odstínem čirého nazlátlého vína. Zrcadlový povrch byl patrně uhlazen rukou lidskou.

Barva kamene připomínala Pandionovi něco blízkého, jeho třpyt hřál zdeptanou jinochovu duši. Moře, ano, právě tak vypadá moře daleko na obzoru, ve chvílích, kdy slunce stojí vysoko v blankytu bezoblačného nebe. Nutur ae — božský kámen, tak jej nazval nešťastný Jachmos! Kouzelné záření krystalu v neradostném jitru považoval Pandion za šťastné znamení.

Ano, Jachmův dárek na rozloučenou byl velkolepý. Kinžál a nevídaný kámen! Pandion věřil, že kámen je příslibem jeho návratu k moři. K moři, které nezklame a vrátí mu svobodu a vlast. Mladý Rek se vnořil pohledem do čiré hlubiny kamene, z níž vyplouvaly vlny jeho rodných břehů…

Nad kobkami šene se rozlehl výhružný rachot velkého bubnu — signál vstávání.

Pandion se okamžitě rozhodl — nerozloučí se s neobyčejným kamenem, neponechá tento symbol svobodného moře v zaprášené půdě šene. Nechť je kámen navždy s ním!

Po několika ne plně zdařilých pokusech Pandion konečně objevil nepozorovatelnou skrýš pro kámen ve své bederní roušce, a ač rychle zahrabal kinžál, přece jen málem zmeškal snídani.

Po cestě a při práci v zahradě dával Pandion pozor na Kaviho a zpozoroval, že vyměňuje krátké věty hned s tím, hned s oním vůdcem skupin v šene, jež Pandion dobře znal. Ti chvatně odcházeli od Etruska a ostatním něco vyřizovali.

Postřehnuv vhodný okamžik, Pandion se přiblížil ke Kavimu. Ten nepozvedávaje nad balvanem, který osekával, skloněnou hlavu, rychle a tiše řekl jedním dechem:

„V noci, před východem měsíce, v krajním průchodu u severní zdi…“

Pandion se vrátil ke své práci. Po cestě do šene vyřídil Etruskova slova Kidogovi.

Celý večer strávil Pandion v očekávání — dávno už nebyl v takové povznesené náladě a tak odhodlán k boji.

Jakmile se šene uklidnilo a vojíni na stráži začali dřímat, ve tmě Pandionovy kobky se objevil Kidogo.

Oba přátelé se rychle plazili ke zdi a zahnuli do úzké chodbičky mezi kobkami. Dostali se tak až k severní zdi, kde v úzké mezeře byla zvlášť hluboká tma.

Vojíni zřídka kdy chodili po této zdi — pro ně bylo pohodlnější hlídat se západní a východní zdi chodbičky mezi kobkami. Proto bylo málo obav, že by stráže nahoře zaslechly tichý hovor.

Dvěma řadami, hlava vedle hlavy, leželo v chodbě nejméně šedesát otroků, kteří se opírali nohama o zeď. Kavi a Remd byli uprostřed. Starší Etrusk zavolal k sobě šeptem Pandiona a Kifloga.

Mladý Řek nahmatal Etruskovu ruku a podal mu kinžál, který vzal s sebou. Kavi překvapen nahmatal chladný kov, poranil si ostřím čepele ruku, ale dychtivě zbraň popadl, šeptaje díky.

Tento bývalý voják tesknil po zbrani a nyní ji radostně držel v rukou. Pochopil, že mladý Řek darem drahocenného kinžálu se mu mlčky podřizuje a volí ho svým vůdcem.

Kavi se Pandiona neptal, odkud má zbraň, a začal dávat pokyny, dělaje dlouhé přestávky, aby ti, kteří leželi u něho, mohli předávat jeho vzkazy až ke krajním, kteří nemohli nic slyšet. Porada předáků začala — rozhodovalo se o životě a svobodě pěti set lidí zavřených v šene.

Kavi mluvil o tom, že nelze vzpouru odkládat, protože před sebou nemají lepší naděje, jejich postavení se může jen zhoršit, kdyby otroky znovu rozdělili a rozeslali po různých místech.

„Síly, které jsou jedinou zárukou našeho úspěchu v boji, pozbýváme v těžké práci pro utiskovatele, naše těla mají každý další měsíc zajetí méně a méně pružnosti a zdraví. Smrt v boji je čestná a radostná, tisíckrát lehčí je padnout v boji, než umírat pod surovými ranami bičů.“

Řadami neviditelných posluchačů proběhl družný šepot souhlasu.

„Ano, vzpouru nelze odkládat“ — pokračoval Kavi — „ale za jediné podmínky: najdeme-li cestu z této proklaté země. I když otevřeme ještě dvě tři šene, i když si opatříme zbraně, naše síly jsou malé, neudržíme se dlouho. Po velké vzpouře otroků se vládcové Kemtu snaží jednotlivá šene od sebe co nejvíce oddálit, nemáme s nimi spojení, nepodaří se nám přimět k povstání najednou větší počet lidí. Jsme přímo v hlavním městě, kde je mnoho vojska, a nemůžeme se probíjet zemí bojem. Egypt ští lučištníci jsou strašní,

a my luky téměř nebudeme mít, ani nedovedeme s nimi všichni dobře zacházet. Rozmysleme si, zda se máme pustit přes poušť na východ, či na západ. V poušti se můžeme octnout velice brzo po úniku z šene. Nelze-li pouští projít pak se, myslím, budeme muset vzpoury vzdát — byla by to zbytečná ztráta sil a trýznivá smrt. Pak nechť se dají na útěk jen ti z nás, kteří se chtějí pokusit jít téměř na jistou smrt s pranepatrnou nadějí na svobodu. Já, na příklad, se o to pokusím.“

Kolem odmlčevšího se Etruská se zvedl rozčilený šepot.

Jeho slova přecházela s jednoho konce na druhý, zprvu roznítila bojovnou náladu, ale nyní vyvolala u odvážných předáků pochybnost. Brala naději na šťastný výsledek, dokonce i na stín úspěchu a zaváhali i vůdci nejstatečnější. Ve tmě černé jako uhel vířil šepot v mnoha jazycích.

Ke středu skupiny, kde leželi čtyři přátelé, se připlazil Amu s hustým plnovousem — Semita z kraje za Blankytnými vodami. Jeho krajané tvořili značnou část obyvatelstva šene.

„Jsem pro vzpouru. Nechť nás smrt pohltí, ale pomstíme se prokletým obyvatelům prokleté země! Dáme příklad, kterého budou následovat jiní! Dlouho už žije Kemt v klidu, sveřepé umění útisku vzalo milionům otroků vůli k boji. Roznítíme ji opět!“

„Dobře, že tak smýšlíš, jsi statečný,“ přerušil ho Kavi. „Ale co řekneš těm, které povedeš?“

„Řeknu jim totéž!“ odpověděl prudce Amu.

„A jsi jist, že za tebou půjdou?“ zašeptal Etrusk. „Pravda je příliš těžká… a lež je v takovém případě bezcenná — lidé dobře cítí, kde je pravda. Jejich pravda je ta, která leží každému v srdci.“

Semita neodpověděl. V tu chvíli se mezi ležícími protáhlo pružné tělo Libyjce Achmiho. Pandion věděl, že tento mladý otrok byl zajat v bitvě u Rohů země a že pochází ze vznešeného rodu. Libyjec tvrdil, že blízko hrobek starých kemtských králů, u měst Tenisu a Abidu, prochází na jihozápad cesta do Uachet-Ueru, do velké oázy v poušti. Na cestě jsou dobré studně, bohaté vodou, a není vojskem střežena. Je třeba vkročit do pouště hned za bílým chrámem Zešer-Zešeru, jít na severozápad a tam asi sto dvacet tisíc loktů od řeky odbočit s cesty. Libyjec se nabízel, že je dovede až k cestě a dál. V oáze je málo vojínů a vzbouřenci je lehko přemohou. Dále asi po denním pochodu pouští, celkem je to dvacet pět tisíc loktů, je druhá velká oáza — Pašt — která se táhne jako dlouhý pruh na západ. Ještě dále bude oáza Mut, z které pokračuje cesta se studnami ke kopcům Mrtvého hada, a odtud vede cesta na jih, do země Černých, kterou Libyjec už nezná.

„Já tu cestu znám,“ vmísil se Kidogo, „po ní jsem šel v zlém roce svého zajetí.“

„V oázách jsou velké zásoby datlí, odpočineme si tam. Opevnění tam nejsou a budeme si moci vzít soumary. S jejich pomocí lehce dojdeme k Mrtvému Hadu a tam za Slaným jezerem najdeme už vodu častěji.“

Libyjcův plán byl všeobecně schválen. Zdál se plně uskutečnitelný.

Ale opatrný Kavi se přece jen Libyjce zeptal: „A jsi si jist, že od břehu řeky ke studnám je právě sto dvacet tisíc loktů? To je velký pochod!“

„Možná, že je to o něco více,“ odpověděl klidně Libyjec. „Ale silný člověk může tento pochod zdolat bez vody s jednou podmínkou, že nastoupíme cestu nejpozději o půlnoci a půjdeme bez oddechu. Déle než jeden den a noc se v poušti bez vody neobejdeš a jít po poledni se také nedá.“

Jeden z Asiatů — Cheriuša- navrhoval napadnout po cestě do přístavu Suu přímo pevnost, ale ač to bylo pro otroky velmi lákavé probít se rovnou na východ — většina otroků byli Asiaté a Amuové — plán byl shledán neproveditelným.

Návrh Libyjcův byl mnohem jistější, avšak mezi černochy a Asiaty nastaly rozpory: cesta na jihozápad odváděla Asiaty ještě dále od vlasti, ale byla výhodná pro černochy a Libyjce. Obyvatelé Libye doufaly, že se vydají na sever od oázy Mut a dostanou se do té části své země, která nebyla podrobena vojenské moci Kemtu. Pandion a Etruskové zamýšleli jít s Libyjci. Starší Nubijec nakonec usmířil všechny; prohlásil, že zná k Blankytným vodám cestu na jih kolem kemtských pevností přes stepi země Nub.

Úzký srp měsíce se už zdvihl nad stupňovitými stěnami holých skal, ale odbojní otroci rozvíjeli dál plán svého útěku. Nyní se projednávaly podrobnosti a rozdílely se úlohy skupinám, vedeným tím či oním předákem. Povstání bylo určeno na třetí noc, ihned, jakmile se úplně setmí.

Šedesát lidí se tiše rozlezlo do různých konců šene a nahoře proti nebi osvětlenému nízkým měsícem se ostře rýsovaly postavy stráží, nic netušících a plných pohrdání k těm, kteří spali v hluboké jámě pod nimi.

Celý následující den a noc a ještě den se konaly opatrné a nenápadné přípravy k povstání. Z obav před zrádci se předáci domlouvali jen s lidmi, které dobře znali; počítali s tím, že se ostatní stejně přidají k mase vzbouřenců, jakmile budou stráže pobity.

Přišla noc povstání. Ve tmě se neslyšně sešly skupinky lidí u každé ze tří zdí — u severní, u západní a u jižní. Na východní straně se u vnitřní zdi shromáždily skupiny dvě.

Seskupení lidí bylo provedeno tak rychle, že když Kavi klepl kamenem do prázdného džbánu, aby dal signál k útoku, otroci už měli sestaveny živé pyramidy. Těla sedmdesáti lidí utvořila šikmou plochu, přitisknutou ke kolmé zdi. Takových živých mostů bylo pět a po nich šplhali se všech stran lidé opilí vzrušením nastávajícího boje.

Kavi, Pandion, Remd a Kidogo vylezli na vnitřní stěnu mezi prvními. Mladý Řek se nerozmýšlel ani vteřinu a skočil do černé tmy a za ním běžely a skákaly desítky ostatních. Pandion srazil k zemi vojína, který vyběhl ze strážnice, skočil mu na záda a zlomil mu vaz. Obratle Egypťanovy šíje tiše chřuply a tělo v ru kou Pandionových zůstalo bez vlády.

Všude kolem vyhledávali otroci s tlumeným mručením své nenáviděné nepřátele v noční tmě a chytali je. Rozdivočelí lidé se vrhali na ozbrojené vojíny holýma rukama. Sotva se vojín pustil do boje s jedním, už s boku a zezadu se na něho vrhali noví protivníci; neozbrojení, ale silní divokou zběsilostí, zatínali zuby do rukou, které držely zbraně, a prsty tlačili hluboko do očí. Zbraně, stůj co stůj zbraně — to byla jediná myšlenka bojujících. Ti, kterým se podařilo získat kopí nebo nůž, cítili už v rukou smrtonosnou sílu a vrhali se na nepřítele s ještě větší zběsilostí. Pandion rozdával rány nalevo i napravo mečem, vybojovaným na nepříteli. Kidogo pracoval velkým bidlem, na kterém se nosila voda.

Kavi, který se také vyšplhal po živém žebříku, skočil přímo na čtyři vojíny, kteří měli hlídku u vnitřních dveří. Užaslí Egypťané se jen chabě bránili a byli doslova zadušeni masou lidí, která se na ně sesula v tichu a ve tmě shora.

S vítězným pokřikem odstrčil Kavi těžkou závoru a zástup osvobozených otroků ihned zaplavil prostranství mezi zdmi, vedral se do domu velitele šene a pobíjel vojáky, kteří po výměně stráží odpočívali.

Nahoře na zdech byl boj ještě zuřivější. Devět vojáků, kteří stáli nahoře na stráži, zpozorovalo útočníky záhy. Zasvištěly střely, noční ticho se rozeznělo lidským sténáním a tupými údery těl padajících shora na zem.

Ale devět Egypťanů nemohlo dlouho odolávat stovce rozlícených otroků, kteří se v rozběhu vrhali přímo proti kopím, padali na stráže a s nimi se řítili se zdi.

Na dvoře mezi zdmi bylo zatím už se strážemi a s úředníky zúčtováno. U zabitého velitele šene byly nalezeny klíče od vnější brány. V nočním tichu se ozvalo skřípání rezavých závěsů jako fanfára vítězství.

Kopí, štíty, nože, luky — všechno do poslední střely bylo zabitým vzato. Ozbrojení otroci se seřadili do kolony a všichni uprchlíci v naprostém mlčení zamířili rychlým pochodem k řece. Domy při cestě byly úplně vyloupeny, desítky obyvatel pobity. Vzbouření otroci hledali zbraně a jídlo. Jen přísný zákaz předáků donutil lidi zdržet se své touhy a nepodpálit všechny domy. Kavi se velmi bál, aby předčasně neobrátili na sebe pozornost vojsk hlavního města.

Přeprava přes řeku začala na všech loďkách, baržích a vorech, které se jim dostaly do ruky. Několik lidí zahynulo ve vodě v čelistech ohromných krokodýlů, kteří střeží řeky Kemtu.

Neuplynuly ani dvě hodiny od začátku vzpoury a čelo oddílu se už blížilo na protějším břehu k branám šene u cesty k chrámu Zešeř — Zešmi.

Kavi, Pandion a dva Libyjci přistoupili bez skrývání k bráně a zaklepali, zatím co stovky ostatních otroků se přikrčily ke zdi blízko brány.

Se zdi se ozval hlas vojína, který se ptal příchozích, co si přejí. Libyjec, který dobře ovládal jazyk Kemtu, žádal o přístup k veliteli šene, odvolávaje se na dopis vedoucího královských prací. Za dveřmi se ozvalo několik hlasů, zaplápolala pochodeň a v otevřených dveřích se přišedším objevil mezi zdmi právě takový dvůr, jaký uprchlíci právě opustili. Ze skupiny vojínů vystoupil velitel stráže a žádal o dopis.

S divokým zařváním skočil k němu Kavi a proklál mu hruď Jachmovým kinžálem; Pandion s Libyjci se vrhl na vojíny. Za nimi, využívajíce zmatku, vtrhli dovnitř s ohlušujícím křikem ozbrojení otroci, kteří stáli připraveni venku. Pochodně zhasly, tmou se ozývalo sténání a bojovné povzbuzování. Pandionovi se podařilo rychle se vypořádat s dvěma protivníky a otevřít vnitřní bránu. V šene probuzeném bitevním rykem se rozlehly výzvy k povstání, otroci různých plemen zmateně začali běhat po dvoře, svolávajíce své užaslé krajany v mateřském jazyce. Šene hučelo jako rozbouřený úl; hluk stále vzrůstal a přecházel do hlubokého řevu. Vojíni nahoře na zdech běhali sem a tam, báli se sejít dolů, vykřikovali hrozby a občas nazdařbůh potmě stříleli šípy. Ale bitva mezi zdmi utichla, zdola ze dvora vyletěly dobře mířené střely a kopí na vojáky, které bylo na zdech jasně vidět, a druhé šene bylo osvobozeno.

Užaslý zástup, zpitý svobodou, proudil hustě z bran a rozbíhal se různými směry, neslyše volání svých osvoboditelů. Brzy bylo slyšet zoufalý křik z blízké vesnice a noc zrudla ohnivými skvrnami požárů. Kavi radil předákům osvobozeného šene, aby shromáždili co nejrychleji své druhy, kteří se už v šene naučili kázni. Etrusk si zamyšleně probíral svůj plnovous. V jeho očích upřených vpřed, na západ, svítily červené ohýnky — odlesk požárů.

Kavi myslil na to, že osvobození otroků v druhém šene, provedené beze vší přípravy, bylo zřejmě chybou. Spojení osvobozeného davu lidí, nepřipravených k boji, počínajících si neukázněně, zpitých jen možností se pomstít, s povstavšími bojovníky, kteří si už osvojili myšlenku společného, cílevědomého zápasu, bude na škodu věci a nepovede k úspěchu.

Bylo tomu vskutku tak. Značná část otroků z prvního šene se také dala strhnout loupením a ničením. Mimo to byl ztracen čas, jehož každá minuta byla drahá. Prořidlá skupina se vydala k třetímu šehe, vzdálenému osm tisíc loktů od druhého a zbudovaného těsně u chrámu Zešeř — Zešeru.

Měnit plán povstání už nebylo času a Kavi předvídal vážné obtíže. A skutečně zpozoroval, sotva se přiblížili k třetímu šene, siluety vojáků sesazených na zdech, a zaslechl výkřiky „aatu, aatu!“ a svištění střel, kterými Egypťané už zdáli vítali blížící se kolonu vzbouřenců.

Povstalci se zastavili, aby projednali plán útoku. Šene připravené k obraně bylo dobrou pevností a k jeho dobytí bylo třeba času. Vzbouřenci začali co nejvíce křičet, aby se spící otroci probudili a přepadli stráže zevnitř. Ale ti váhali, zřejmě se nemohli odhodlat, anebo si nevěděli rady, jak přepadnout stráže seřazené na zdi.

Kavi strhaným ochraptělým hlasem svolával předáky, aby je přesvědčil, že se musí vzdát útoku na šene. Ti však nechtěli o tom ani slyšet, lehce dobyté vítězství je nadchlo a zdálo se jim, že jsou s to osvobodit všechny kemtské otroky a zmocnit se země.

Najednou začal Libyjec Achmi pronikavě křičet a na sta hlav se obrátilo k němu.

Libyjec mával rukama a ukazoval směrem k řece. S vysokého břehu, který se strmě zvedal ke skalám, bylo vidět daleko k řece, omývající velký počet přístavů hlavního města. A všude se míhaly nesčíslné ohýnky pochodní, které splývaly v jediný matně mihotavý pruh, svítící tečky bylo vidět i uprostřed řeky, hromadily se na dvou místech u břehu, na kterém přistáli vzbouřenci.

Nebylo pochyb — velké vojenské oddíly se přepravovaly přes řeku a spěchaly obklíčit místo, kde plápolaly požáry a kde byli shromážděni vzbouřivší se otroci.

A zde povstalci stále ještě pobíhali na všechny strany a hledali cestu, jak šene napadnout; někteří se snažili přiblížit k nepříteli dnem zavodňovacího kanálu, jiní plýtvali drahocennými střelami.

Kavi přelétl pohledem temný dav lidí, rozplývající se v neurčitých obrysech. Podle jeho odhadu měla bojeschopná kolona ne více než tři sta lidí, z nich jen menší část měla nože, a kopí a luků bylo ukořistěno sotva více než třicet.

Nebude to trvat dlouho a stovky hrozných kemtských lučištníků je zasypou zdaleka mračnem dlouhých střel, tisíce dobře vycvičených vojínů sevřou do kruhu dav, který sotva okusil svobodu.

Achmi blýskaje hněvivě očima křičel, že se už přiblížila půlnoc a nevykročí-li odsud ihned, bude pozdě.

Libyjec, Kavi a Pandion museli ztratit nemálo drahocenných minut, aby vysvětlili rozníceným lidem, lačnícím po boji, marnost pokusu vzdorovat vojsku hlavního města. Předáci naléhali na okamžitý odchod do pouště a v případě nutnosti byli odhodláni učinit to sami a opustit všechny, kdo se dali unést hledáním zbraní, loupením a pomstou. Část nesouhlasivších otroků se odtrhla od kolony a zamířila dolů podél řeky k bohaté usedlosti jakéhosi velmože, odkud sem doléhal křik, a míhaly se ohně pochodní. Ostatní — bylo jich něco přes dvě stě — se podřídili vůdcům.

Tmavý zástup lidí vinoucí se jako dlouhý had vtáhl do úzké úžlabiny mezi skalami ještě rozpálenými denním sluncem a došel až k plochému konci údolí. Před uprchlíky se rozevřela nekonečná rovina, zavalená pískem a drobným kamením. Pandion se naposled ohlédl k řece, slabě se dole lesknoucí. Kolik dní, plných stesku, zoufalství, nadějí a hněvu strávil u její klidně proudící hladiny! Srdce mladého Reka zaplavila radost, horoucí vděčnost k věrným soudruhům. S jásotem se obrátil k zemi otroctví zády a zrychlil své i beztak rychlé kroky.

Oddíl vzbouřenců urazil už dvacet tisíc loktů od konce údolí, když Libyjec kolonu zastavil. Vzadu na východě začalo nebe světlet.

V olověném šedém přísvitu se nezřetelně rýsovaly linie oblých písčitých pahorků, dosahujících až sto padesáti loktů výšky a matně se táhnoucích až k zachmuřené čáře obzoru. Ve chvíli rozbřesku poušť mlčela, vzduch byl nehybný, šakalové a hyeny ztichli.

„Co chceš ty, který jsi pořád na nás spěchal, proč otálíš?“ tázali se Libyjce netrpělivě ze zadních řad.

Libyjec jim vysvětlil, že začíná nejtěžší část cesty; nekonečné hřebeny písčitých pahorků. Budou stále vyšší, dosáhnou až tří set loktů. Je třeba se seřadit do kolony po dvou v řadě a jít, nezastavovat se, nevšímat si únavy. Kdo zůstane pozadu, nedojde. Libyjec půjde vpředu, bude vyhledávat cestu mezi písčitými kopci.

Ukázalo se, že téměř nikdo neměl čas se napít, a už nyní trápila mnohé po bitevní horečce žízeň. Neměli také všichni pláště nebo alespoň hadry a kousky látky, aby si přikryli před sluncem hlavu a ramena. Ale nedalo se už nic dělat

V řetězu dlouhém dvě stě loktů se hnuli na další cestu a mlčky se dívali pod nohy, váznoucí v sypkém písku. Přední řady zahýbaly hned vpravo, hned vlevo, obcházely sypké svahy — cesta vedla ostrými zatáčkami.

Na východě se rozhořel široký purpurový pruh.

Srpovité nebo ostře vroubkované hřebeny písčitých pahorků se zbarvily do zlatova. Ozářená poušť se Pandionovi zdála oceánem ztuhlých vysokých vln s hladkými svahy, odrážejícími se oranžově žlutou barvou. Noční rozčilení postupně vyprchávalo, lidé se uklidňovali. Na lidi otupělé zajetím blahodárně působily svoboda, prostory pouště, zlaté paprsky ranního úsvitu. Místo hněvu a strachu, stesku a zoufalství rozkvetla v srdcích lidí radost.

Svět kolem se stal světlejší, blankyt nebe byl bezedný. Slunce stoupalo výše, jeho paprsky, které zprvu laskavě hřály, nyní pálily a žhly. Zpomatený, těžký pohyb v labyrintu hlubokých dusných úžlabin mezi ohromnými kopci písku se stával stále namáhavější. Stíny pahorků se silně zkrátily, kráčet po rozpáleném písku už působilo bolest, ale lidé pokračovali v chůzi, nezastavujíce se a neohlížejíce se. Vpředu se do nekonečna opakovaly jeden jako druhý zcela stejné písčité kopce, bráníce možnosti něco vidět.

Čas letěl, vzduch, slunečný jas a písek splývaly v jedno nekonečné moře plamenů, oslňujících, dusících a spalujících jako roztavený kov.

Pro lidi, kteří pocházeli ze severních přímořských krajů — mezi nimi byli Pandion i oba Etruskové to byla zvlášť těžká cesta.

V hlavě mladého Hellena, jako by sevřené obručí, divoce bušila krev, působíc nesnesitelné bolesti.

Oslněné oči přestaly takřka vidět — před nimi pluly, míhaly se nebo prudce vířily skvrny a pruhy nesmírně oslnivých barev, měnících se ve fantastických kombinacích. Strašná moc slunce proměnila písek v masu zlatého prachu, prosyceného světlem.

Pandion v chůzi blouznil: v šílícím mozku se rojily vidiny. V krvavých ohnivých plamenech se pohybovaly obrovité egyptské sochy a tonuly ve vlnách fialového moře. A moře se zase rozvíralo a kamsi se hnala hejna polozvířat a poloptáků, řítících se s neobyčejně vysokých kolmých srázů. A znovu se řadily do bojového šiku a táhly proti Pandionovi žulové figury kemtských faraónů.

Mladý Rek vrávoral, vytíral si oči, štípal se do tváří, snažil se vidět, co bylo skutečné — písčité závěje dýšící žárem a v oslnivém, zlatově šedém světle zasypávající jedna druhou.

Ale opět zavířily barevné, ohnivé smrště a Pandiona zachvátilo těžké blouznění. Jen vášnivá touha po svobodě ho donutila pohybovat nohama ve stejném kroku s černýma nohama Kidogovýma, a tisíce písčitých pahorků ubíhaly zpět, k Egyptu. Před uprchlíky se objevily nové řetězy písčitých hor, rozdělené od sebe ohromnými hladkými trychtýři, v jejichž hlubinách se odrážely plochy země černé jako uhel.

Stále častěji se dlouhým řetězem otroků rozléhalo chraptivé sténání; tu a tam padali vysílení lidé na kolena nebo rovnou tváří do rozpáleného písku a prosili soudruhy, aby je dorazili.

Lidé pokračovali v chůzi, zamračeně se odvracejíce, a prosby vzadu, za změklými obrysy písčitých hor, zmlkly. Písek, písek, rozžhavený, obludný svou masou, nedohledný, tichý a zlověstný, zaplavil, zdálo se, celý svět mořem dusivých, hustých plamenů.

Vpředu, v nazlátlém ohni slunce, se mihl vzdálený, stříbřitý záblesk. Libyjec vyrazil slabý povzbuzující výkřik. Stále jasněji se rýsovaly na hnědém pozadí dálky nesčíslné skvrny, třpytící se ostrým modrým zářením. To byly pruhy země, pokryté krystalovou solí.

Písčité kopce se zmenšovaly, snižovaly a brzo se proměnily v malé hromady slehlého písku a nohy jdoucích se začaly pohybovat lehčeji, osvobozeny z dotěrných objetí sypké půdy. Žlutá tvrdá hlína, zbrázděná tmavými trhlinami, se podobala hladkému dláždění palácové aleje.

Slunce ještě nedostoupilo na celou dlaň poledního vrcholu a uprchlí otroci už dorazili k nevysokému sráznému výběžku z hnědého, vrstvitého kamene a zahnuli v pravém úhlu doleva, na jihozápad. V krátké rozsedlině, která se zařízla širokým úhlem do výstupku skály a která se zdaleka černala jako otvor do jeskyně, byla pravěká studna — pramen se studenou a čistou vodou. Aby zabránil útoku lidí, šílících žízní, postavil Kavi nejsilnější ke vchodu do úžlabiny a dal napít nejprve nejvíce zesláblým.

Slunce už dávno přešlo zenit a lidé stále ještě pili a pili, plazili se do stínu skály s vzdutými břichy a znovu se vraceli k vodě. Uprchlíci postupně okřívali, ozvala se rychlá řeč odolných černochů, trhaný smích, lehké třenice… Ale ač se lidé osvěžili, veselí jich bylo vzdáleno — mnoho věrných přátel zůstalo na cestě a umíralo v labyrintu písčitých hor, přátel, kteří právě vykročili na cestu svobody, bojovali statečně, opovrhujíce smrtí, a své úsilí sloučili v obětavém nadšení s úsilím těch, kteří se zachránili. Pandion se díval s úžasem, jak se mění otroci, s nimiž strávil tak dlouhou dobu v šene. Zmizela tupá lhostejnost k okolí, která spočívala stejnou pečetí na vysílených, zmučených tvářích.

Oči dříve matné a netečné se nyní pozorně a živě rozhlížely kolem, rysy drsných tváří jako by se vyhranily. To už byli lidé, a ne otroci, a Pandion si vzpomněl, že měl moudrý Kavi pravdu, když mu vytkl, že přezírá své přátele. Životní nezkušenost bránila Pandionovi lidi pochopit.

Mladý Rek považoval těžkou zdeptanost za vrozenou vlastnost. Lidé se shlukli u svahu rokle v nevelkých skvrnách ochranného stínu. Všechny přemohl brzo tvrdý spánek — stíhání se nemuseli ještě tohoto dne obávat; kdo by dokázal kromě lidí odhodlaných zemřít za svobodu přejít za dne planoucím ohněm písčitého moře?

Uprchlíci odpočívali do západu slunce, a unavené nohy byly opět lehké. Malé množství potravin, které dokázali nést pouští nejsilnější, bylo pečlivě rozděleno mezi všechny.

Před nimi byl velký pochod k dalšímu prameni: Libyjec říkal, že bude nutno jít celou noc, ale zato budou u vody ještě před úsvitem, než nastane žár. Za těmito studnami znovu leží oblast písčitých kopců — poslední před velkou oasou. Na štěstí není rozlehlá — není větší než byla tato, kterou prošli, a když se dají na cestu hned večer, až se slunce skloní na jihozápad, tu se už v noci dostanou do velké oázy, kde naleznou potravu. Bez jídla by tak byli jen čtyřiadvacet hodin.

To vše se nezdálo hrozné lidem, kteří už tolik zkusili. Hlavní, co je povzbuzovalo a co jim dodávalo sil, bylo, že svobodni odcházeli stále dál a dále od prokleté kemtské země, že se stále zmenšovala pravděpodobnost, že je stihatelé dohoní.

Západ zhasl, na plameny hořících uhlíků se sypal šedý popel. Uprchlíci se naposled zhluboka napili a vydali se na další cestu. Zmizel skličující žár, tma rozvátá černým křídlem noci, něžně a měkce objímala pokožku lidí, spálenou výhní pouště. Šli po nízké rovné náhorní planině, pokryté spoustou ostrého štěrku, o který se nohy neopatrných poutníků zraňovaly.

Uprostřed noci sestoupili uprchlíci do širokého údolí, posetého šedými kamennými koulemi. Podivné kameny v průměru jednoho až tří loktů ležely všude kolem, jako by neznámí bohové zde byli rozházeli své míče. Lidé, kteří už nešli husím pochodem, ale v neuspořádaném zástupu, mířili šikmo přes údolí k vyvýšenině, kterou bylo vpředu zdaleka vidět.

Po těžkém dni, kdy se tak krutě projevovala nemohoucnost člověka, tichý pokoj noci byl hluboký a zádumčivý. Pandionovi se zdálo, že se nekonečná poušť zvedla k nebeské klenbě, hvězdy se zdály být na dosah ruky v průhledném vzduchu, který byl prosycen jakýmsi tmavým zářením. Vysel měsíc a stříbrný příkrov světla ulehl na tmavou půdu.

Oddíl otroků dosáhl vyvýšeniny. Prudký svah byl pokryt deskami pevného vápence. Vápencové plotny, zářivě vyleštěné nejdrobnějším pískem, hnaným větrem, odrážely světlo měsíce jako v zrcadle a podobaly se bleděmodrému skleněnému schodišti.

Pandion stoupal na jejich kluzký, chladící povrch a zdálo se mu, ještě maličko — a dosáhne tmavomodré klenby nebe. Ale stoupání bylo u konce, schodiště skončilo a začal dlouhý sestup na rozlézající se černou rovinu dole, zanesenou hrubým pískem. Uzavíral ji řetěz zubatých skal, trčících šikmo z písku jako pahýly obrovských trámů. Oddíl došel ke skalám už za svítání a dlouho se proplétal labyrintem roklí úzkých jako trhliny, dokud libyjský vůdce nenašel pramen.

S útesů bylo vidět hradbu nových, písčitých hor, které nepřátelským kruhem obklíčily skály, do nichž se uprchlíci uchýlili. Hluboké fialové stíny ležely mezi růžovými úbočími písku. Zde, u vody, se zatím písčité moře nezdálo tak hrozné.

Kidogo našel místo chrněné před sluncem, kde ohromná kamenná krychle se skláněla nad stěnami pískovcových vrstev, odřezaných na severu hlubokou proláklinou. Mezi útesy bylo dosti stínu pro celý oddíl a ten měl ukrýt lidi až do západu slunce.

Unavení lidé ihned usnuli — nyní bylo jen třeba vyčkat, až se běsnící slunce začne nahoře sklánět a mírnit. Nebe, tak blízké v noci, se opět vzneslo do nedostižné dáli a odtud oslepovalo a spalovalo lidi, jako by se mstilo za noční přestávku. Čas plynul, klidně spící lidi obklíčil žhavý oceán slunečního žáru, který je dělil od rodných míst, kde slunce neničí všechno živé.

Kaviho najednou probudilo tiché žalostné sténání. Etrusk překvapeně zvedl těžkou hlavu a naslouchal. Kolem se občas ozvalo silné zapraskáni a za ním následovalo táhlé žalostné sténání, plné smutku. Zvuky byly silnější, mnozí uprchlíci se probudili a ve strachu se rozhlíželi kolem. Mezi rozpálenými skalami nebylo ani stopy po nějakém pohybu, všichni soudruzi byli na svých místech, spali dále nebo naslouchali. Kavi probudil klidně spícího Achmiho. Libyjec si sedl, zeširoka zívl, a pak se znepokojenému a udivenému Etruskovi rozesmál rovnou do tváře. „To křičí kameny, rozžhavené sluncem,“ vysvětloval záhadné zvuky Libyjec, „to je znamená, že horko klesá.“

Praskání kamenů, plné jakési beznaděje, působilo na uprchlíky skličujícím dojmem. Libyjec vylezl na útes, rozhlédl se štěrbinou mezi sevřenými dlaněmi kolem dokola a prohlásil, že už bude skoro čas se vydat na poslední přechod k oase: je třeba se na cestu napít.

Ačkoli se slunce už silně naklánělo k západu, písčité hory dosud sálaly. Zdálo se naprosto nemožné opustit stín a vejít do tohoto moře ohně a jasu. Ale lidé bez jediného slova protestu se seřadili po dvou a šli za Libyjcem — tak bylo volání svobody mocné. Pandion šel nyní ve třetím páru za Libyjcem Achmim a jako dříve s Kidogem vedle sebe.

Nevyčerpatelná odolnost a dobromyslná veselost černochova často vzpružovaly mladého Řeka, když před hroznou mocí pouště klesal na mysli.

Vražedný dech opět donutil lidi nízko sklonit hlavy před rozlícenou tváří pustiny. Prošli už dobrých patnáct tisíc loktů, když Pandion zpozoroval, že libyjský vůdce je poněkud znepokojen. Achmi dvakrát zastavil kolonu, vylézal, boře se po kolena do písku, na vrcholky písčitých kopců a obhlížel obzor. Na otázky Libyjec neodpovídal. Kopce byly teď nižší a Pandion se radostně zeptal Achmiho, nebudou-li už na konci písečné pouště.

„Ještě máme daleko, mnoho písku je před námi,“ zamračeně odsekl průvodce a obrátil hlavu k severozápadu.

Pandion a Kidogo se ohlédli také a spatřili, že hořící nebe je tam zakryto olověným mrakem. Ponurá stěna, zvedající se vzhůru, vítězila nad obrovskou mocí slunce a záření nebe. Najednou se ozvaly zvonivé a příjemné zvuky — vysoké, zpěvné, čistého kovového tónu. Jako kdyby za písečnými kopci začaly stříbrné píšťaly čarovnou melodii.

Zvuky se opakovaly, stále mocněji, stále hlasitěji a častěji, a lidská srdce začala zrychleně tlouci neuvědomělým strachem, který šířily tyto stříbrné tóny, nepopsatelné a vzdálené všeho živoucího.

Libyjec se zastavil a s žalostivým nářkem padl na kolena. Zvedl ruce k nebi a modlil se k bohům, prosil je o ochranu před hrozným neštěstím. Vyděšení uprchlíci se těsně semkli k sobě na úzké prostoře mezi třemi písčitými kopci. Pandion se podíval tázavě na Kidoga a byl ohromen — černá negrova pokožka zešedla. Mladý Řek po prvé viděl svého přítele bledého strachem a nevěděl, že tak blednou lidé černé pleti. Kavi uchopil průvodce za rameno, bez námahy ho postavil na nohy a zhurta se ptal, co se stalo.

Achmi obrátil k němu obličej strhaný hrůzou a pokrytý velkými krůpějemi potu.

„Písek pouště zpívá, volá vítr a s ním přiletí i smrt,“ odpověděl chraplavě Libyjec. „Blíží se písečná bouře…“

Nad oddílem se rozhostilo zdrcující ticho, rušené jen zvuky zpívajícího písku.

Kavi stál v rozpacích — nevěděl, co dělat, a ti, kteří to věděli, chápali strašnou moc hrozícího nebezpečí a také mlčeli.

Konečně se Achmi vzpamatoval.

„Kupředu, rychle kupředu! Viděl jsem skalnatou plošinku, nezavalenou pískem: musíme se tam honem dostat. Zde je smrt jistá — všechny nás to zasype pískem, ale tam… možná, alespoň někteří se zachrání …“

Polekaní lidé se vrhli za běžícím Libyjcem.

Olověný mrak se přeměnil v rudou mlhu, která zakalila celé nebe. Z vrcholků písečných kopců se zlověstně zakouřilo, dech větru se dotkl rozpálených tváří rojem zvířeného nejjemnějšího písku. Nebylo čím dýchat, vzduch jako by byl prosycen žhavým jedem. Ale už se písečné pahorky rozestoupily, a uprchlíci se octli na malém kousku kamenité půdy, zčernalé a uhlazené. Kolem vzrůstal rachot a hukot zdaleka letícího větru, rudý oblak zdola rychle ztemněl, jako by celé nebe zatáhla černá opona. Jen nad hlavami zůstal oblak temně rudý, bledý kotouč slunce zmizel za hrozným mračnem. Lidé se řídili příkladem zkušenějších soudruhů, spěšně strhávali se sebe bederní roušky a hadry, které zakrývaly hlavu a ramena, zamotávali do nich tváře a padali na nerovný povrch horkého kamene, tisknouce se jeden k druhému.

Pandion se trochu opozdil. Poslední, co viděl, naplnilo ho hrůzou. Všechno kolem bylo v pohybu. Kameny jako pěst veliké vířily po černé zemi jako suché listí, které žene podzimní vítr. Kopce vymrštily proti uprchlíkům tlustá, točící se chapadla, písek se zdvihl a rychle se řítil záplavou kolem dokola jako povodeň, hnaná bouří přes povlovný břeh.

Vířící masa pohltila Pandiona — jinoch upadl a už neviděl nic. Srdce bušilo a každý jeho úder duněl až v hlavě. Zrychlený dech se namáhavě dral z hrdla a rty jako by se pokryly tvrdou kůrou.

Svištění větru, přehlušované dutým hučením řítícího se písku, úpělo vysokými tóny, poušť kolem dokola rachotila a řvala. Pandionovi se v hlavě zakalilo, zápasil s bezvědomím, do něhož ho strhávala dusící bouře, vysávající všechen dech. Mladý Řek se snažil zoufalým kašlem zbavit krk písčitého prachu a znovu začínal zrychleně oddechovat. Ale výbuchy Pandionova odporu se opakovaly stále řidčeji a nakonec mladý Řek ztratil vědomí.

A hřmění bouře bylo stále sebevědomější a hrozivější, její rachoceni se převalovalo po poušti jako obrovská drnčící měděná kola. Kamenitá půda odpovídala chvějícím se duněním jako kovový plech a nad ní se hnaly mraky písku. Zrnka písku nabitá elektřinou vyšlehovala modrými jiskřičkami a celá masa letícího písku se valila plna namodralého záření. Zdálo se, že každým okamžikem spustí déšť a osvěžující voda zachrání lidi zprahlé žhavým vzduchem a ležící tu v bezvědomí. Ale déšť nepřicházel a bouřka hřměla dále. Tmavá hromada lidských těl byla pokrývána stále tlustšími vrstvami písku, tlumícími slabé pohyby, zahlušujícími ojedinělé stony…

Pandion otevřel oči a uviděl na pozadí hvězd siluetu černé hlavy Kidogovy. Jak se dozvěděl Pandion později, černoch se dlouho namáhal nad bezvládnými těly přátel — mladého Reka a Etrusků.

Ve tmě se pohybovali lidé, odhazovali písek se zasypaných soudruhů a naslouchali, ozývá-li se v prsou bezvědomých slabý záchvěv života; mrtvé odtahovali stranou.

Libyjec Achmi odešel se svými krajany znalými pouště a s několika černochy zpět k prameni ve skalách. Kidogo zůstal u Pandiona, nebyl s to opustit sotva znatelně dýchajícího přítele.

Konečně padesát pět položivých lidí, sotva vidoucích cestu a držících se za ruce, se vydalo v čele s Kidogem na cestu po stopách těch, kteří odešli dříve. Nikdo nemyslil na to, že se musí vracet snad vstříc možnému stíhání — každý měl na mysli jen vodu. Voda odsunula touhu po svobodě, potlačila všechno úsilí — voda byla majákem v horečce blouznícího rozpáleného mozku.

Pandion ztratil jakoukoli představu o čase, zapomněl, že se vzdálili od pramene sotva dvacet tisíc loktů, zapomněl na všechno, mimo to, že je třeba se držet ramene druhova, který jde před ním, a malátně kráčet do taktu s přáteli postupujícími vpředu. Asi uprostřed cesty zaslechli vpředu hlasy, které se zdály neobyčejně silné: Achmi a dvacet sedm lidí, kteří s ním odešli, spěchali jim naproti, nesli opatrně hadry namočené ve vodě a dvě staré vydlabané tykve, které našli u pramene. Lidé našli v sobě tolik síly, že se dovedli zříci vody, a navrhli Achmimu, aby šel k těm, kteří zůstali na místě katastrofy.

Bylo třeba nadlidského přemáhání k tomu, aby došli ke studni, neboť sil ubývalo s každými deseti kroky, ale lidé přece propustili mlčky Achmiho skupinu s vodou a vlekli se dále.

Mihotavá černá mlha zastírala zraky klopýtajících lidí, někteří padali, ale povzbuzeni domluvami a podporováni odolnějšími druhy pokračovali v cestě. Padesát pět lidí si nebylo už vědomo poslední hodiny své cesty — šli jako bez ducha, nohy se pohybovaly samy nejistými zpomalenými kroky. A tak přece poutníci došli, voda jim vrátila vědomí, napojila jejich těla, osvěžená krev mohla zvláčnět vyprahlé svaly.

A jakmile nabyli opět vědomí, vzpomněli hned na své povinnosti k přátelům. Sotva se trochu sebrali, šli po příkladu prvních zpátky, aby přinesli druhům, blouznícím kdesi v písku, pramen života — vodu, kapající z mokrých kusů látky. Pomoc byla pro ně neocenitelná, neboť přišla právě včas. Slunce už vycházelo. Voda, kterou přinesli Libyjci, pomohla poslední skupině, zbývající ještě na živu. Lidé se zastavili uprostřed písku, neměli sil pokračovat v chůzi, nedbali domluv povzbuzováni, ba ani hrozeb. Mokré hadry jim daly ještě hodinu sil — čas který postačil k tomu, aby se dovlekli ke studni.

Tak se vrátilo k vodě ještě jednatřicet lidí — celkem se zachránilo sto čtrnáct lidí — méně než polovina těch, kteří před dvěma dny vkročili do pouště. Nejslabší zahynuli hned při prvním pochodu pouští, nyní strašná katastrofa zahubila mnoho skvělých, silných bojovníků. Budoucnost se teď zdála mnohem méně jistá. Nucená nečinnost skličovala, ještě nebylo sil k pokračování v další cestě, zbraně byly odhozeny tam, kde je přepadla písečná bouře. Kdyby měli vzbouřenci potravu, vrátily by se jim síly rychleji, ale zbytky jídla byly rozděleny už na začátku minulé noci.

Na čisté, ničím nezkalené obloze se slunce rozžhavovalo a ti, kteří zůstali na místě katastrofy a v nichž ještě doutnala uhasínající jiskřička života, museli nyní bez pomoci zahynout.

Zachránění se skrývali v rozsedlině mezi skalami, tam, kde leželi den předtím s těmi, kteří už nežili. Jako včera, i dnes čekali na pochod, ale ne až se už zmírní denní žár, nýbrž na noc, neboť doufali, že její chládek dovolí, aby zesláblí pokračovali v zápase s pouští, ležící jim v cestě do vlasti.

Nebylo však souzeno, aby se tato poslední naděje splnila.

Sotva nastala noc, uprchlíci cítili, že jsou s to se pomalu dát na další cestu, ale najednou zaslechli v dálce chraplavé hýkání oslů a psí štěkáni. Nějakou dobu se vzbouřenci těšili, že to je kupecká karavana nebo oddíl výběrčího daní, ale záhy se na temné rovině objevili jezdci. Známé výkřiky „Aatu!“ se rozléhly pouští. Prchat nebylo kam, bojovat nebylo čím, schovávat se bylo zbytečné — zlí psi se špičatýma ušima by uprchlíky našli. Několik vzbouřenců padlo k zemi — poslední síly je opustily, druzí začali zmateně pobíhat mezi kameny. Někteří si v zoufalství rvali vlasy.

Jeden z Libyjců, docela mladý hoch, žalostně zasténal a z polekaných očí mu vyhrkly velké slzy. Amu a Cheriuša stáli se sklopenými hlavami a skřípali zuby. Několik lidí se bezděky dalo na útěk, ale ihned byli zastaveni psy.

Chladnokrevnější zůstali na místě jako přimraženi, napínajíce mozek hledáním spásy. Kemtští vojáci měli opravdu štěstí: dohonili uprchlíky ve chvíli, kdy byli naprosto bez sil. Kdyby měli jen polovinu bývalé energie, většina vzbouřenců by byla dala přednost smrti v nerovném boji před novým zajetím. Ale nyní byly síly povstalců vyčerpány — uprchlíci nekladli odpor vojákům, kteří se blížili s připravenými luky. Boj za svobodu byl u konce. Nyní byli tisíckrát šťastnější ti, kteří dřímali věčný sen mezi pohozenými zbraněmi.

Zmučení otroci ztratili naději na svobodu a byli pokorní a neteční.

Brzo nato se vleklo všech sto čtrnáct lidí na východ s rukama svázanýma na zádech, po deseti přikováni řetízky ke krku a šleháni biči. Několik vojáků se jelo přesvědčit na místo katastrofy, že ostatní zahynuli.

Stihatelé očekávali, že dostanou za každého otroka přivedeného zpět odměnu, a jen to zachránilo uprchlíky před krutou smrtí. Ani jeden nezahynul na tomto strašlivém zpátečním pochodu, ač šli nazí, svázaní, šleháni biči a bez potravy. Karavana se pohybovala pomalu, obcházejíc cestou písečné vrchy.

Pandion se vlekl, neodvažuje se pohledět na přátele, netečný k vnějším dojmům. Ani rány bičem neprobudily mladého Řeka ze ztrnulosti. Jedinou vzpomínkou na zpáteční cestu do otroctví, která uvízla v Pandionově paměti, byl okamžik, kdy došli k údolí Nilu nedaleko města Abidu. Velitel oddílu zastavil karavanu a vyhlížel přístav, kde měla na chycené otroky čekat bárka. Zajatci se shlukli na pokraji sestupu do údolí, někteří klesli k zemi. Ranní vítr zanášel k nim vůni čerstvé vody.

Pandion, který zůstal stát, spatřil najednou na pokraji pouště veselé, něžné modré květinky. Kolébaly se na svých vysokých stoncích a šířily jemnou vůni. Pandionovi se mihlo hlavou, že ztracená svoboda mu posílá svůj poslední pozdrav. Rozpukané a krvácející rty mladého Řeka se pohnuly, z hrdla se vydraly nejisté, slabé zvuky. Kidogo, který se na zastávkách neklidně ohlížel po příteli — černoch se octl v druhém řetěze — pozorně naslouchal.

„Bleděmodré… zachytil poslední slovo. Pandion upadl opět do dřívější netečnosti.

Uprchlíkům sňali pouta a zahnali je do člunu, který je dopravil až k předměstí hlavního města. Tam je jako zvlášť nebezpečné a vzpurné vzbouřence uvrhli do vězení, kde měli čekat na nevyhnutelnou deportaci do zlatých dolů.

Vězení bylo v ohromné jámě, vykopané v suché a tvrdé zemi, obložené cihlami a nahoře překlenuté několika vysokými oblouky klenby. Místo oken byly proraženy nahoře čtyři uzounké škvíry, místo dveří byl šikmý otvor ve stropě, kterým spouštěli vodu a házeli pokrmy.

Pološero, které v jámě ustavičně vládlo, bylo pro uprchlíky dobrodiním: mnohé bolely oči, zanícené od strašného záření pouště, a zajatci, kdyby byli zůstali na poušti déle, byli by nevyhnutelně oslepli.

Jakým utrpením byl pobyt v tmavé, smrduté jámě po několika dnech volnosti!

Zatčení byli neprodyšně odloučeni od světa, nikomu nebylo nic po tom, co cítili a jak zkoušeli.

A přece, jakmile se trochu vzpamatovali po těžkém pochodu, znovu se začali chytat stébla naděje, ač jejich postavení bylo zoufalé.

Znovu promluvil Kavi a jako vždy poněkud drsně vyjadřoval myšlenky, jimž všichni rozuměli. Znovu se ozval Kidogův smích, zazněly pronikavé výkřiky Libyjce Achmiho. Pandion těžce překonával zhroucené naděje, vzpamatovával se pomaleji.

Nejedlou mladý Řek nahmatal ve své bederní roušce kámen — kouzelný dárek Jachmův, ale zdálo se rouháním vyndat nádhernou věc zde, v ohavné tmavé jámě. A kromě toho, kámen ho oklamal, neměl kouzelnou moc, nepomohl mu dosáhnout svobody a dojít k moři. Jednou Pandion přece jen potajmu vyndal modrozelený krystal a pozdvihl jej proti bledému paprsku, který se prodíral škvírou, ale nedosahoval dna podzemí.

První pohled, který Pandion vrhl na radostnou průzračnost kamene, znovu v něm vyvolal touhu žít a bít se za svobodu. Ztratil všechno — na Tessu nesmí ani pomyslit, nesmí si v duši obnovovat obrazy vlasti. Všechno, co mu zbylo — je tento kámen — jako sen o moři, o životě, který kdysi byl, o životě jiném, skutečném. A Pandion se často těšil pohledem na kámen, nacházel v jeho průzračné hlubině útěchu, bez níž by nebyl mohl žít.

Pandion strávil se soudruhy v podzemí sotva deset dni. Osud uprchlých otroků byl rozhodnut lidmi vládnoucími tam nahoře bez vyšetřování a bez jakéhokoli soudu. Najednou se otevřel vchod, do díry spadl dřevěný žebřík. Otroky vyváděli nahoru a oslněné denním světlem svazovali a poutali řetízkem po šesti. Pak vzbouřence vedli k Nilu a hned je naložili na velkou loď, která pak brzo vyplula nahoru proti řece. Vzbouřence posílali na jižní hranici Kemtu, k Vratům Jihu,[54] kde pak na ně čekala poslední a nenávratná cesta do hrozných zlatých dolů země Nub.[55]

Za čtrnáct dní po tom, co uprchlíci vyměnili podzemní vezení za plovoucí, pět set tisíc loktů proti hornímu toku řeky na jih od hlavního města Kemtu, v nádherném paláci velitele Vrat Jihu na ostrově Neb se dálo toto:

Velitel Vrat Jihu, současně také velitel provincie Nub, krutý a panovačný Kabuefta, který se pokládal v Kemtu za druhého člověka po faraónovi, pozval k sobě velitele svých vojsk, vrchního lovčího a vrchního průvodce karavan Jihu.

Kabuefta připravil pozvaným bohatou hostinu na balkoně paláce v přítomnosti hlavního písaře. Silný a svalnatý Kabuefta napodoboval faraóna a hrdě se vznášel nad spolustolovníky na vysokém křesle z ebenového dřeva a slonoviny.

Několikrát zachytil tázavé pohledy, které mezi sebou vyměňovali pozvaní hodnostáři, a v duchu se tomu poškleboval.

S balkonu paláce, který stál na vyvýšeném místě ostrova, se otevíral pohled na široká ramena řeky, omývající skupinu chrámů z bílého vápence a červené žuly. Břehy byly hustě zarostlé vysokými palmami, jejichž listí tvořilo tmavý řasovitý pruh podél úbočí srázného skalnatého břehu. Na jihu se tyčila kolmá stěna žulové náhorní planiny, na jejímž východním konci byl první nilský slap. Tam se údolí řeky rázem úžilo, prostor obdělané klidné roviny rázem končil u nezměrného neplodného území zlata — u země Nub. S terasovitých úbočí skal se dívaly na palác hroby slavných předků — vládců Vrat Jihu, odvážných dobyvatelů země Černých, počínajíc už velkým Chirchufem.[56]

Daleký obzor tonul v našedlém závoji žáru, ale na ostrově byl chládek — severní vítr se tu potýkal s dorážejícím jižním žárem a zaháněl jej zpět do mrtvých spálených stepí.

Velitel Jihu se zamyšleně díval na hroby předků, pak poručil posunkem přítomnému otroku nalít poslední poháry. Hostina byla u konce, hosté se zvedli a následovali hostitele do vnitřních komnat paláce. Octli se ve čtvercovém, nepříliš vysokém pokoji, zařízeném s elegancí a vkusem velikých dob Mencheperrových.[57] Hladké bílé stěny byly dole u podlahy zdobeny širokou světlemodrou obrubou se složitým přímočarým ornamentem z bílých linek, u stropu se vinul úzký pruh z lotosových květů a symbolických postav, malovaných na pozadí matného zlata modrou, zelenou, černou a bílou barvou.

Strop byl lemován úzkým proužkem z černých a zlatých čtverečků a dělen čtyřmi souběžnými trámci z dřeva tmavé višňové barvy. V mezerách mezi trámci byla celá plocha stropu vyplněna pestrým vzorem ze zlatých spirál a bílých růžic malovaných na šachovitě se střídajících červených a bleděmodrých čtvercích.

Široké veřeje dveří z hladkých leštěných cedrových desek byly vroubeny úzkými černými proužky, přerušovanými množstvím dvojitých podélných bleděmodrých čárek. Koberec, několik skládacích židlí ze slonoviny, potažených nahoře leopardi kůží, dvě křesla z ebenu se zlatým vykládáním a několik truhlic na nožičkách, které byly současně stolečky — to bylo veškeré zařízení rozlehlé a světlé komnaty, plné čistého vzduchu.

Kabuefta se beze spěchu posadil do křesla a jeho ostrý profil se výrazně rýsoval na sněhobílé stěně. Hodnostáři si přisunuli židle blíže, vrchní písař se postavil u vysokého stolečku z ebenového dřeva, vykládaného zlatem a slonovinou.

Na lesklé desce stolu ležel svitek papyru s červenobílou pečetí. Na pokyn správce Jihu písař rozvinul svitek a znehybněl v uctivém postoji.

Velitel vojsk, hubený, holohlavý muž bez paruky, mrkl na malého zavalitého průvodce karavan, dávaje mu na srozuměnou, že teď přijde to hlavní, proč sem byli pozváni.

A skutečně, Kabuefta sklopil hlavu a promluvil, obraceje se ke všem přítomným:

„Jejich Veličenstvo, vládce obou Kemtů, život, zdraví, síla, mi poslal spěšný dopis. V něm mi Jeho Veličenstvo poručil vykonat věc neslýchanou — dopravit do města živého nosorožce, jednoho z těch, kteří žijí za zemí Vavat[58] a jsou známi svou nestvůrnou silou a divokostí.

Do Velikého domu se dopravovalo v dřívějších dobách mnoho živých zvířat z dalekých zemi. Lidé Města a lidé To-meri-cheb viděli velké opice, žirafy, zvířata Setcha[59] a stepní svině,[60] sveřepí lvi a leopardi celými zástupy doprovázeli velikého Usermar-Sotepenru[61]; a dokonce bojovali s nepřáteli Kemtu[62], ale nikdy nebyl chycen ani jeden nosorožec.“

„Od nepamětných dob dováželi vládcové Jihu ze země Černých všechno, co Kemt potřeboval, nic pro ně nebylo nemožno splnit. Chci v tomto slavném obyčeji pokračovat: Kemt musí spatřit živého nosorožce. Pozval jsem vás, abychom se poradili, jakým nejsnadnějším způsobem budeme moci poslat do Kemtu alespoň jednoho z těchto strašných zvířat. Co tomu říkáš, Nezi, ty, který jsi viděl tolik slavných lovů?“ — obrátil se k svému vrchnímu lovčímu, zamračenému, tlustému člověku, jehož kadeřavé vlasy, tmavá pleť a hrbolatý nos prozrazovaly, že je původem Hyks.

„Zvíře jižních stepí je nepopsatelně strašné, jeho kůži neprobodne kopí, jeho síla se přibližuje síle slona,“ vážně promluvil Nezi. „Napadá první, drtí a láme všechno, co se mu postaví do cesty. Do jámy ho chytit nelze: ohromné zvíře by se určitě zmrzačilo. Ale kdyby se zorganizoval velký hon a vyhledala se matka s mládětem, bylo by možno zabít samici a zajaté mládě dopravit do Kemtu…“

Kabuefta zlostně klepl do opěradla křesla.

„Sedm a sedmkrát padám k nohám Velikého domu, svého vládce. Hanba ti,“ prst vládce Jihu pohrozil vyděšenému vrchnímu lovčímu, „který hřešíš proti Jejich Veličenstvu. My jim musíme poslat ne polomrtvé mrně, ale zvíře nefer-neferu[63], v plném květu sil, budící náležitý děs. A nemůžeme čekat, až mládě u nás v zajetí doroste… Rozkaz je třeba vyplnit s rychlou pohotovostí, tím spíše, že toto zvíře žije daleko od Vrat Jihu.“

Průvodce karavan Pecheni radil poslat asi tři setniny nejodvážnějších vojáků beze zbraně, s provazy a sítěmi, kteří by mohli obludu chytit.

Velitel vojsk Senofri se nespokojeně chmuřil, zachmuřil se i Kabuefta. Nato průvodce karavan chvatně dodal, že by se nemuseli posílat vojíni, ale že by se mohli donutit Nubijci, aby oni chytili zvíře.

Kabuefta zavrtěl hlavou a ohrnul rty s opovržlivým pošklebkem.

„Doby Mencheperry a Sotenpery dávno minuly, opovrženíhodní obyvatelé země Nub se už nesklánějí v pokoře. Senofri ví, s jakými těžkostmi a s pomocí jakých lstí udržujeme choutky jejich hladových úst… Ne, to nejde, musíme provést rozkaz sami…“

„Co kdyby se místo vojínů obětovali otroci,“ opatrně poznamenal Senofri. Zamyšlený Kabuefta zazářil:

„Při bohyni Maat[64], máš pravdu, moudrý veliteli vojsk! Vezmu z vězení vzbouřence a uprchlíky, nejodvážnější otroky. Ti obludu chytí.“

Vrchní lovčí se nedůvěřivě usmál.

„Jsi moudrý, vládce Jihu, ale smím se ptát, jak donutíš otroky, aby šli proti strašnému netvorovi na jistou smrt? Hrozby nepomohou — můžeš proti smrti postavit zase jen smrt. Jaký v tom bude pro ně rozdíl?“

„Znáš lépe zvířata než lidi, Nezi, proto nech lidi na starosti mně. Slíbím jim svobodu. Ti, kdo už jednou šli pro ni na smrt, půjdou ještě jednou. Proto chci použít otroků, kteří se zúčastnili povstání.“

„A splníš sliby?“ opět se zeptal Nezi.

Kabuefta vyšpulil nadutě spodní ret:

„Velikost vládců Jihu nedopustí, abych se ponížil před otroky lží, ale ti se zpátky nevrátí. Nechrne toho! Řekni mi raději, kolik bude třeba lidí, aby bylo možno zvíře chytit, a jak je daleká cesta do míst, kde žije.“

„Je třeba nejméně dvou set lidí. Zvíře jich polovinu rozdupe, ostatní se na něho navalí hromadně a svážou je. Za dva úplňky měsíce začne velká voda, v zemi Nub budou deště, tráva v stepích se zazelená. Tehdy zvířata půjdou na trávu na sever a bude je lze najít přímo u řeky v oblasti šestého prahu. Nejdůležitější bude chytit zvíře blízko řeky, jinak vojáci nedotáhnou zvíře, které má váhu čtyř býků, živé. A po řece je dopravíme ve velké kleci až do Města…“

Velitel Jihu uvažoval, cosi počítal, jeho rty se pohybovaly.

„Chet!“[65] řekl konečně. „Půl druhé stovky otroků stačí, budou-li se lidé dobře bít. Sto vojáků, dvacet lovců a průvodců. Ty, Nezi, převezmeš vrchní velení! Dej se do práce ihned! Senofri vybere spolehlivé vojáky a pokojné[66] černochy.“

Vrchní lovci se uklonil.

Hodnostáři opustili komnatu, pošklebujíce se novému rozkazu, jehož provedením byl Nezi pověřen.

Kabuefta posadil písaře ke stolku a jal se diktovat dopis veliteli věznice obou měst u Vrat Jihu — Neb a Sevene.

ZLATÁ STEP

U paty schodiště, sestupujícího s kopce k jižnímu cípu ostrova Neb, stála skupina otroků; byli přikováni k velkým bronzovým kruhům na sloupech z červené žuly, které se tyčily na dolejší plošině. Bylo zde všech sto čtrnáct uprchlíků, kteří zůstali na živu a ještě čtyřicet otroků černochů a Nubijců se surovými tvářemi a s těly plnými zacelených jizev po ranách. Dlouho se trápili na žhavém slunci, čekajíce na svůj ortel.

Konečně se na horní plošině schodiště objevil vysoký člověk v bílém rouchu, s třpytícím se zlatem na čele, na prsou a na černé berle. Šel pomalu ve stínu dvou velikých vějířů. Nesli je nubijští vojáci. Vládce obklopovalo několik lidí, podle oděvu vznešení úředníci. Byl to Kabuefta — velitel Vrat Jihu.

Vojáci se spěšně seřadili kolem otroků; vězeňský písař doprovázející zajatce, vystoupil vpřed a poklonil se až k zemi.

Kabuefta klidně, neměně výraz ztrnulé tváře, sestoupil dolů a přiblížil se až k otrokům. Těkavým, opovržlivým pohledem přelétl všechny přítomné. Obrátil se k úředníku a cosi mu nedbale řekl. Z jeho hlasu zněla tichá spokojenost. Velitel Vrat Jihu klepl berlou — její měděný konec zazvonil o kamenné dlaždice. „Hleďte všichni na mne a slyšte! Kdo nerozumí kemtskému jazyku, nechť je odveden vlevo — vysvětlí se jim to potom.“

Vojíni spěšně vyplnili rozkaz a odvedli stranou patnáct černochů, kteří neznali jazyk.

Kabuefta hlasitě a pomalu začal mluvit lidovou řečí, vyhledávaje vhodné výrazy. Bylo vidět, že vládce Jihu měl co dělat s cizinci.

Velmož vysvětlil otrokům věc, která na ně čeká, nezamlčel, že mnohé očekává záhuba, ale všem, kteří se zachrání, slíbil svobodu. Většina vzbouřenců projevila souhlas spokojenými výkřiky, menší část zachovávala zatvrzele mlčení — neodmítal však nikdo.

„Chet!“ pokračoval Kabuefta a jeho pohled se opět svezl po hubených a špinavých tělech. „Poručím, aby vám dávali dobrou stravu a abyste se mohli mýt. Cesta přes pět slapů Chapi je těžká, je rychlejší plout na lehkých loďkách. Poručím, aby vás zprostili pout, budete-li přísahat, že neprchnete…“ Radostné výkřiky přehlušily jeho řeč. Počkal, až ztichly, a pokračoval. „Ale kromě přísahy tento můj rozkaz: Za každého uprchlého bude jeho deset nejlepších přátel svázáno a se sedřenou kůží, posypanou solí, budou pohozeni na písčitých březích země Nub. Ti, kteří dostanou při chytání zvířete strach a budou utíkat, budou vydáni nejkrutějším mukám, neboť obyvatelé země Nub jsou varováni a je jim pohroženo přísnými tresty, nevypátrají-li je a nezajmou.“

Konec řeči velitele Jihu vyslechli otroci v chmurrném mlčení. Kabuefta si toho nevšímal a znovu si začal lidi prohlížet. Jeho zkušené oko mu pomohlo k dobrému výběru.

„Předstup sem ty,“ vládce ukázal na Kaviho. „Ty budeš náčelníkem honců, prostředníkem mezi mými lovci a tvými druhy.“

Kavi se beze spěchu poklonil velmoži, Etruskovou tváří se kmitl pošklebek.

„Za drahou cenu nám prodáváš svobodu, velký pane, ale my ji kupujeme,“ řekl Etrusk a obrátil se k svým druhům: „Sveřepé zvíře není hroznější než zlaté doly, a naděje je přitom mnohem více..

Kabuefta se vzdálil, zajatci byli znovu zavřeni do vězení. Vládce Jihu dodržel svůj slib — vzbouřencům začali dávat dobrou stravu, zprostili je řetězů a obojků a dvakrát denně je vodili k Nilu, aby se mohli vykoupat v zátoce, zahrazené před krokodýly. Za dva dny se sto padesát čtyři otroci připojili k oddílu vojáků a lovců a vydali se vzhůru proti řece na třiceti lehkých loďkách spletených ze stébel třtiny.

Cesta byla daleká. Obyvatelé Kemtu počítali od Vrat Jihu do šestého prahu Nilu čtyři miliony loktů. Řeka, která zeměmi Vavat a Iertet tekla téměř přímo, tvořila v zemi Kuš[67], položené výše, dvě ohromné smyčky — jednu na západ, druhou na východ.

Velitel honu velice pospíchal: cesta si měla vyžádat dva měsíce a za devět neděl začínala doba dešťů. Zápas s prudším proudem bude cestu zdržovat Plout s velkou a těžkou lodí s chyceným netvorem bylo možno jen za velké vody.

Tak měl vrchní lovčí k disposici na zpáteční cestu jen málo času. Otrokům dávali po celou dlouhou plavbu dobrou stravu a oni se cítili zdravými a silnými, nehledě na těžkou každodenní práci.

Táhli naložené loďky proti proudu zvlášť prudkému na stupních prahů.

Lov, který je očekával, jim zatím nedělal starosti, v každém z nich žilo přesvědčení, že právě on se zachrání a dostane svobodu. Kontrast mezi divokými prostorami neznámé země a očekáváním krutého trestu v jámě žaláře byl příliš veliký. A lidé pracovali ze všech sil, čilí, posíleni na duchu i na těle. Spokojený vrchní lovčí nešetřil na stravě — dodávaly ji vesnice a města, s kterými se setkávali cestou.

Hned po vyplutí z města Neb uviděli Pandion a jeho druhové první slap Nilu. Rychlý tok řeky sevřené skalami se tříštil na několik proudů běsnící zpěněné vody, valící se s řevem svažujícím se korytem mezi labyrinty černých skalnatých ostrůvků. Před mnoha staletími prosekalo deset tisíc otroků pod dozorem mistrných egyptských inženýrů v žule kanály, kterými snadno přepluly prahy i velké válené lodě. Pro loďky lovecké výpravy nebyly ani první, ani další nilské prahy vážnou překážkou. Otroci se seřadili do řetězu po pás ve vodě a postrkovali loďky od jednoho ostrůvku k druhému. Někdy byli nuceni přenášet loďky na ramenou přes pohodlné terasy na břehu, vymleté velkou vodou. Den co den se lovci dostávali dále na jih.

Minuli už jeskynní chrám Ramsesa II.[68] na levém břehu řeky. Pandionovu pozornost upoutaly čtyři obrovské postavy, vysoké skoro třicet loktů a stojící ve výklencích jeskyně. Obrovské sochy faraóna — dobyvatele Sotepenry jako by střežily vchod do chrámu.

Výprava zdolala druhé nilské peřeje, které se táhly celý den cesty. Dále na jih proti proudu byl ostrov Uronartu s peřejemi Semne, na jehož zbrázděných skalnatých březích byla ohromná pevnost.

Pevnost se jmenovala „Zahnání divochů“ a byla zbudována už před devíti sty lety, za panování faraóna-podmanitele země Nub.[69]

Tlusté zdi, vysoké dvacet loktů a vystavěné z nepálených cihel, stály úplně zachované; každých třicet let se opravovaly. Na skalách bylo vidět starodávné kamenné desky s nápisy, zakazujícími černochům přístup do kemtské země.

Chmurná šedá pevnost s čtvercovými věžemi v rozích a s několika jinými obrácenými k řece a s úzkým schodištěm, prosekaným od břehu přes útesy k branám, se tyčila jako zosobnění pyšné moci kemtské země. Nikdo z otroků netušil, že doby veliké síly Kemtu už minuly a že zemi ohrožuje vzrůstající síla nových národů.

Na cestě se setkali ještě se čtyřmi pevnostmi, stojícími na skalnatých ostrovech nebo pobřežních útesech. Loďky projely prudkou zátočinou, v jejímž středu se rozkládalo malé město Gem-Aton. Vystavěl je týž zavržený faraón, v jehož rozbořeném hlavním městě“ našel Pandion sochu záhadné dívky. Zde za starých dob žili Egypťané, poslaní do vyhnanství nebo uprchnuvší z Kemtu. Na konci záhybu se řeka, narážejíc na srázné útesy tmavého pískovce, otočila v pravém úhlu. Zde začínal třetí katarakt, dlouhý téměř sto tisíc loktů; lovci tu jeli celé čtyři dny.

Čtvrtý katarakt, na sever od velkého města Napatý — hlavního města králů země Nub, byl ještě delší a zdržel cestovatele pět dní. Nadto loďky tu ztratily ještě další dva dny, jež vrchní lovčí potřeboval k jednání s vládci Kuše. Na čtvrtém kataraktu předstihly výpravu tři čluny Nubijců, kteří byli vysláni napřed, aby zvíře vyslídili.

Osady se v údolí řeky vyskytovaly daleko řidčeji než v Kemtu. Údolí samo se značně zúžilo a skály pustých náhorních rovin, kterými si řeka razila cestu, bylo jasně vidět lehkým závojem parného vzduchu. Sta krokodýlů, dosahujících někdy ohromných rozměru, se schovávalo v rákosových houštinách nebo leželo nehybně na písčitých mělčinách a vystavovalo hřebeny černozelených hřbetů parnému slunci. Několik neopatrných otroků i vojáků se stalo oběťmi zákeřného přepadení němých ještěrů přímo před očima druhů.

Bylo zde také mnoho hrochů. Pandion, Etruskové a jiní otroci ze severních zemí se už dříve seznámili s šeredným obyvatelem řeky, který dostal od Egypťanů jméno „chte“. Hroši se lidí nebáli a bez příčiny se na ně nevrhali, proto k nim mohli otroci připlouvat blízko. V dálce před zelenou stěnou rákosí bylo vidět množství velkých bleděmodrých skvrn, které prozrazovaly místo odpočinku hrochů v širokých úsecích údolí, v místech, kde se řeka rozlévala jako rovné lesklé jezero. Mokrá kůže zvířat byla bleděmodré barvy. Těžká tlustá zvířata pozorovala loďky, vystrčivše nad vodu ohromné hlavy podobné osekaným špalkům. Nezřídka zvířata potápěla do vody i čtvercové tlamy a pak se černala na lesklé a rozčeřené hladině kalné žlutí jen čela s malinkýma kulatýma ušima, trčícíma dopředu. Oči hrochů, sedící na vyvýšených hrbolcích lebky — což jim dodávalo zvlášť sveřepého vzhledu — pohlížely na lidi s tupou vytrvalostí.

Tam, kde se žulové skály zvedaly ze dna, tvoříce slapy a peřeje, objevovaly se mezí útesy hluboké jámy s průhlednou a klidnou vodou. Když jednou otroci táhli loďku podél žulového balvanu, uviděli na dně takové jámy ohromného hrocha, zvolna se pohybujícího po dně na svých krátkých nohách. Pod vodou mělo zvíře zcela tmavomodrou barvu. Zkušení černoši vysvětlili soudruhům, že se „chte“ často prochází po dně řeky a hledá kořeny vodních rostlin.

Údolí se naposled ostře zahnulo. Od velkého úrodného a hustě obydleného ostrova mířilo téměř přímo na jih — k cíli zbýval kousek cesty.

Skalnatý lem údolí se snížil, protínaly jej četné a široké suché rokle, v nichž rostly sem tam husté háje trnitých stromů. Při přecházení pátého kataraktu se dvě loďky převrátily; utonulo jedenáct lidí, kteří nedovedli dobře plavat. Nad pátým kataraktemspatřili lidé konečně první přítok velké řeky.

Široké ústí přítoku, který se jmenoval Řeka vůní[70] a který se, vléval do Nilu s pravé strany po proudu, splývalo s hlavním korytem v rozsáhlém houští rákosu a papyru. Neproniknutelná zelená stěna až dvanáct loktů vysoká, zbrázděná klikatinou zálivů a ramen, tarasila přístup do ústí řeky. Na obou březích, rozervaných jednotlivými skupinami horských hřebenů, se stále Častěji setkávali s houštinami stromů; jejich pichlavé kmeny byly stále vyšší a houštiny se od řeky vzdalovaly jako dlouhé tmavé stuhy daleko do hloubi neznámé a liduprázdné země. Na svazích se ježily trsy ostré trávy, tiše šustící ve větru. Blížil se okamžik, kdy bylo třeba zaplatit za svobodné cestování bez řetězů a vězení, a v srdcích otroků vzrůstal temný nepokoj.

„Brzy začne hrozná zkouška: jedni se zachrání za cenu krve a utrpení přátel, druzí padnou jako vykupitelská oběť a zůstanou navždy v neznámé zemi.“ Tak si říkal Kavi a bezděky se rozhlížel po svých druzích, snaže se představit si jejich budoucnost.

Krajina výše proti řece začínala mít stále více rovinatý ráz. Třpytící se hladinu řeky vroubily močálovité břehy ostrou tmavou čarou vysoké trávy a táhly se daleko, až kam sahal zrak. Nad řekou se nakláněly hvězdicovité štětky papyru a. zpestřovaly jednotvárnost rovných břehů. Travnaté ostrovy tříštily proud na labyrinty úzkých průlivů — hluboká voda mezi vysokými stěnami zeleně byla tajemná a černá. V místech, kde byl břeh tvrdší, viděli cestovatelé velké plochy zaschlé a rozpukaně hlíny, zdupané nesčíslnými stopami zvířat. Ptáci, kteří se podobali čápům, ale dosahovali téměř velikosti člověka, budili úžas vzbouřenců svými nestvůrnými zobáky. Zdálo se, že ptákova hlava je zakončena těžkou kostěnou truhlicí s dravě zahnutým okrajem hořejšího víka. Zpod převislých očních oblouků ptačích oblud se dívaly zlé žluté oči.

Koncem druhého dne, co se vzdálili od ústí Řeky vůní do Nilu, zahnulo údolí rovné jako kopí na východ a lidé uviděli na výběžku říčního břehu řídký kouř dvou hranic. To bylo smluvené znamení. Zde vojáci a nubijští průvodci, poslaní napřed, čekali se zprávou, že zvíře je nalezeno. Sto čtyřicet otroků pod dozorem devadesáti vojáků nastoupilo v noci cestu pěšky na západ od řeky. Na rozpálenou zemi se spustil teplý a hojný déšť. Vlhké výpary omamovaly lidi, kteří pod věčně jasným nebem Kemtu dávno už na déšť zapomněli.

Lovci kráčeli v ostré trávě vysoké až po pás a občas se před nimi objevily černé obrysy osamělých stromů. Kolem dokola vyli a štěkali šakali a hyeny, pronikavě mňoukaly divoké kočky a neznámí noční ptáci křičeli na sebe zlověstnými kovovými hlasy. Nová země se tajemně a neurčitě rozplývala ve tmě, před lidmi z Asie a se severních břehů se otvíral kraj, bující životem, nezávislý na člověku a dosud tím nepokořený.

Vpředu se ukázal mamutí strom, zakrývající polovinu oblohy. U jeho kmene, objemnějšího než největší kemtské monolity, se výprava rozložila k noclehu, který měl být snad pro mnohé poslední.

Pandion nemohl dlouho usnout. Vzrušen nastávajícím bojem, naslouchal hlasům africké stepi.

Kavi rozmlouval u ohně s lovci, aby se seznámil s plánem zítřejšího postupu, a pak ulehl, rozhlédnuv se s těžkým povzdechem po neklidně dřímajících soudruzích nebo ležících tu beze sna. Etruska překvapovala bezstarostnost Kidogova, který klidně spal mezi Pandionem a Remdem — čtyři přátelé se na cestě od sebe neodlučovali. Černochova bezstarostnost se Etruskovi zdála nejvyšším stupněm chrabrosti, který byl nedostupný i jemu, zkušenému vojínu, nejednou hledícímu smrti v tvář.

Nastalo jitro. Otroci byli rozděleni na tři skupiny, vedené pěti lovci a dvěma místními průvodci. Každý otrok dostal dlouhý provaz nebo řemen se smyčkami na konci se zatahujícími. Čtyři lidé nesli v každé skupině velkou síť ze zvláště pevných provazů s oky širokými loket. Netvora bylo nutno omotat provazy, zaplést do sítí, povalit jej a svázat.

Lidé šli po stepi v naprostém tichu, skupina za skupinou v nevelké vzdálenosti od sebe. Vojáci se rozvinuli do řetězu a nedůvěřujíce otrokům, šli za nimi s šípy nasazenými v tětivě. Před Pandionem a jeho soudruhy se otevřela step, až do poloviny člověka zarostlá trávou. Na její rovinaté ploše stály tu a tam stromy s korunami, podobnými deštníkům.[71] Šedé kmeny se téměř už u kořenů štěpily na tlusté větve, rozbíhající se trychtýřovitě nahoru, takže se strom podobal převrácené homoli, nad níž jako by ve vzduchu doslovně vzlétala průhledná bledá zeleň.

Stromy se střídaly s tmavými skvrnami vysokých drobnolistých křovin, které se buď klikatily po sotva nepozorovatelně vyhloubeném korytě dočasného potoka, nebo se objevovaly v dálce jako tmavé kostrbaté hromady. Občas se setkali se stromy nevysokých kmenů obludné tloušťky, které se rozvětvovaly na množství ohromných pokřivených a sukovitých haluzí, obalených nedávno vypučevšími malými lístky a chomáči bílých květů.[72] Masivní stromy se v stepi ostře rýsovaly ohromnou čepicí své nízké koruny, vrhající temné pruhy protáhlých stínů. Jejich vláknitá kůra s kovovým leskem byla jako z olova, větve se zdály ukuty z rudé mědi a květy šířily kolem jemnou mandlovou vůni.

Slunce zlatilo sotva se kolébající drsnou trávu a nad ní se vznášely jakoby v krajkových zelených obláčcích vrcholky stromů.

Z trávy se vynořila řada tenkých černých kopí — to několik sajek[73] ukázalo své dlouhé rohy a skrylo se za hradbou křovin. Tráva byla ještě řídká; mezi jejími jednotlivými trsy se objevovala holá, rozpukaná země — období dešťů začalo nedávno. Vlevo se ukázala malá houština stromů, podobajících se svým řasnatým listím palmám, ale jejich kmeny se nahoře rozdvojovaly jako dva roztažené prsty, které se pak výše ještě několikrát rozvětvovaly.

Zde lovci den předtím zahlédli stádo nosorožců; dali teď otrokům znamení, aby zůstali na místě a opatrně se připlížili k pokraji houštiny, která se jejich pátrajícím očím zdála po oslnivě ozářené stepi tonout ve tmě. Zvířata tam nebyla a lovci vedli otroky k suchému korytu potoka, hustě zarostlého křovím. Tam byl pramen, z kterého nosorožci udělali jámu s bahnem a váleli se v něm za horkých poledních hodin. Lovci vyšli na otevřené místo, vroubené na východě třemi osamělými deštníkovitými akáty. K suchému korytu zbývalo ještě asi dva tisíce loktů, když tu najednou Nubijec, který šel první, ztuhl na místě a rozepjal na obě strany ruce, dávaje znamení k zastávce. Nastalo takové ticho, že bylo jasně slyšet slabounké bzučení hmyzu. Kidogo se dotkl Pandionova ramene — černoch ukazoval stranou od cesty. Mladý Řek spatřil u nízkých trnitých stromů cosi jako dva uhlazené balvany. To byla strašná zvířata jižních stepi. Zvířata zprvu lidi nezpozorovala a ležela klidně dále zády k lovcům. Oba nosorožci se Pandionovi nezdáli stejně ohromní. Jeden byl nápadně menší než druhý. Nikdo z otroků netušil, že lovci, aby si vysloužili velkou odměnu, vyhledali silného samce z druhu světlých nosorožců[74], kteří se lišili od svých černých jižních příbuzných velkými rozměry, mohutnou výškou v ramenou, širokou čtvercovou tlamou a šedou kůží. Druhý, menší nosorožec, byla mladá samice. Lovci se rozhodli změnit plán přepadení, aby zasáhnutí samice věc nepokazilo.

Velitel lovců a velitel vojáků se rychle vyšplhali na strom, proklínajíce šeptem dlouhé trny poseté po kmeni.

Vojáci se skryli za křovím. Otroci se začali seskupovat, seřadili se do několika řad a pak se s lovci s ohlušujícím řevem hnali po nekryté rovině, mávali provazy a dodávali si odvahy bojovnými pokřiky. Obě zvířata s překvapující mrštností vyskočila a postavila se na nohy. Gigantický samec se na okamžik zastavil, upřeně se zadíval na běžící k němu lidi, a samice, která se polekala, se rozběhla pryč. S tím právě lovci počítali — rychle obrátili vpravo, aby samici od samce oddělili a odloučili.

Velitel lovu uviděl se stromu nesmírné tělo nosorožcovo, které nehybně ztrnulo, a černé záhyby jeho uší, trčících kupředu a rozdělených od sebe širokou mezerou temene, podobného tlustému válci. Za ušima bylo vidět masivní chochol srsti jako vysoký kopec a vpředu se chvílemi zaleskl ostrý konec rohu. Maličká očka se dívala, jak se Egypťanovi zdálo, dolů, s tupým a dokonce s jakýmsi uraženým pohledem.

Za okamžik se nosorožec obrátil a Egypťan spatřil jeho dlouhou hlavu, uprostřed neforemně prohnutou, ostrý kopec chocholu, hřeben kostí na zadku vysedlých, tlusté nohy, podobné kmenům, a malinký bojovně pozvednutý ocas.

Ohromný roh, dlouhý jistě tři lokty, seděl na nose, byl u kořene lesklý, velmi silný a nahoře ostře zašpičatělý. Za ním bylo vidět druhý roh kratší, v podobě hodně špičaté homole.

Srdce přibíhajících lidí zoufale zabušila — zvíře bylo zblízka strašnou obludou. Nosorožec zasupěl tak hlasitě, že to zřetelně zaslechli všichni do jednoho, a bleskurychle se vrhl na lidi. S mrštností, až nepochopitelnou u takového ohromného a masivního zvířete, se nosorožec v mžiku octl uprostřed zástupu. Nikdo už se nestačil ani rozmáchnout provazem. Pandion se octl stranou obludy, která se přiřítila jako bouře. Mladý Řek zahlédl jen široce rozevřené nozdry zvířete s prstencovitými záhyby kůže kolem nich, roztržené pravé ucho a kůži na jeho boku, pokrytou vybouleninami, jako by na ní narostly kopečky mechu. Co bylo dále, to bylo v Pandionově hlavě úplně zmateno. Pronikavý nářek se rozlehl stepí, hrůzně pokřivená lidská postava se na okamžik vznesla do výše. Nosorožec si probil zástupem otroků širokou cestu a hnal se do stepi, zanechávaje za sebou několik ležících těl, ale hned se obrátil a znova se vrhl na nešťastné. Tentokrát se na bouřlivě se řítící masu přilepila se všech stran lidská těla. Ale tělo obludy bylo složeno z tuhých svalů a silných kostí, pokrytých kůží tvrdou jako brnění. Lidé se rozletěli na různé strany, a nosorožec znovu začal deptat, drtit a nabodávat na rohy otroky sražené k zemi. Pandion, který se vrhl hned s ostatními vpřed, byl sražen hroznou tupou ranou a omráčen se octl na zemi na čtyřech. Táhlé sténání a hlasité výkřiky se rozléhaly plání, prach vířil vzduchem. Velitel lovu, který se stromu zuřivě křičel, aby dodal otrokům odvahy, nyní zmlkl a zmateně se díval na bitvu. Obra nezachytil ještě ani jeden provaz a nejméně třicet lidí už bylo zraněno nebo zabito. Vojáci, pobledlí a roztřesení strachem, prosili bohy Kemtu o záchranu.

Po třetí se netvor obrátil, a ačkoliv se lidé bezděky rozestoupili před jeho střelhbitým tělem, přece jen nosorožec stačil probodnout rohem mladšího Etruska — Remda. Zvíře se s ostrým frkáním divoce zmítalo mezi lidmi, dupalo a bodalo. Z nozder stříkala zvířeti pěna, malinká očka hořela vztekem.

Kavi se vrhl na obludu se zuřivým řevem, ale jeho provaz se po rohu smekl; Etrusk odletěl stranou, zalit krví — jeho ramena a prsa byla sedřena drsnou kůží nosorožcovou.

Kavi se těžce zvedl, vzlykaje bezmocným vztekem. Lidé, zdrceni nosorožcovou silou, couvali před netvorem, nejméně stateční se schovávali za záda soudruhů.

Ještě okamžik — zdálo se — a všichni se ve strachu rozběhnou nazdařbůh a rozloučí se s myšlenkou na svobodu.

Nosorožec se znovu vrhl na lidi, znovu se rozlehl nářek. Tu vystoupil dopředu Kidogo. Černochovo chřípí se rozšířilo, zahořel v něm bojovný oheň, který se rodí v smrtelném nebezpečí, kdy člověk zapomene na všechno, kromě toho, že se musí bít, že musí ve jménu života bojovat. Uskočiv před strašným rohem, který hrozil nevyhnutelnou smrtí, Kidogo se vrhl v patách za netvorem mihnuvším se mimo něj, a aniž by si uvědomoval, co dělá, pověsil se mu na ocas. Pandion se už z těžkého úderu vzpamatoval a zvedl síť válející se na zemi. V ten okamžik si uvědomil, že musí být před soudruhy, kteří ho svými těly chránili, když padl omráčen. Hlavou mladého Řeka se mihla nejasná vzpomínka na mýtinu na Krétě, na nebezpečnou hru s býkem. Nosorožec byl málo podoben býku, ale Pandion se rozhodl použít krétského manévru. Stočenou síť si přehodil přes rameno a rozběhl se k nosorožci. Zvíře se chvíli zastavilo, vyhodilo zadníma nohama, zvedlo mrak prachu a odhodilo daleko Kidoga. Dva Libyjci, kteří Pandionův plán pochopili, upoutali pozornost zvířete stranou, a mladý Řek jediným skokem zvíře dostihl a přitiskl se k jeho boku. Nosorožec se bleskurychle otočil a jeho tvrdý bok sedřel Pandionovi kůži. Pandion pocítil strašnou bolest, ale zapomněl na všechno a zaťal prsty do netvorova ucha. Způsobem, který viděl na Krétě, učinil skok na tělo zvířete a octl se na jeho širokých zádech. Nosorožec začal zběsilý rej, ale Pandion se vší silou na něm držel. „Jen se udržet, jen se udržet“ — vířilo v mozku mladého Řeka.

Podařilo se mu to právě na tak dlouho, aby mohl hodit okraj sítě na netvorovu tlamu, a nosorožcovy rohy rázem prošly oky sítě. Divoká radost jako blesk palčivě projela Pandionovým srdcem, ale v týž okamžik přestal vidět, co se kolem děje, a ztratil vědomí. Něco zapraskalo, navalila se na něho hrozná tíha a v očích se mu zatmělo.

V zápalu boje Pandion neviděl, že se Kidogo s lvím řevem pověsil nosorožci znovu na ocas a že se deset Libyjců a šest Amuů zmocnilo sítě, do níž se hlava zvířete zamotala. Nosorožec se snažil lidi setřást, převalil se na bok a Pandionovi, který s těžkým nárazem spadl na zem, zlomil ruku a klíční kost. Pádu netvora lidé ihned využili. Nahrnuli se s křikem na zvíře, hlavu mu omotala druhá síť, dvě smyčky zachytily

zadní nohu, jedna přední. Nosorožcovo frkaní přešlo do hlubokého řevu, zvíře se převrátilo na levý bok a pak na záda, lámajíc svou tíhou lidem kosti.

Zdálo se, že netvorova síla je nekonečná. Šestkrát zvíře vyskočilo, ale zamotané do provazů znovu se převrhovalo na záda a rozdrtilo tak přes padesát lidí.

Ale provazy a řemeny omotávaly jeho nohy stále hustěji a lidé utahovali smyčky sítě pevněji. Už tři sítě omotaly nosorožce shora i zdola. Brzo ležela hrstka zakrvácených lidí v potu a v tekuté špíně na netvorovi a tiskla k zemi nosorožce zběsile kopajícího a vyhazujícího. Kůže obludy, mokrá lidskou krví, byla kluzká, zaťaté prsty po ní ujížděly, ale provazy se stahovaly stále pevněji. I ti, na které se naposled zhroutilo těžké zvířecí tělo, drželi v předsmrtných křečích pevně smyčky.

K poraženému nosorožci se přiblížili lovci; přinesli nové svazky řemenů, křížem krážem svázali všechny čtyři sloupovité nohy a hlavu připoutali za roh k předním nohám.

Strašná bitva byla skončena.

Vyděšení lidé se pomalu vzpamatovávali, svaly zraněných těl se chvěly jako v horečce a v nevidoucích očích pluly černé skvrny.

Konečně se tlukot zoufale bušících srdcí zpomalil, sem tam se ozval povzdech ulehčení — lidé si začali uvědomovat, že smrt je minula. Kavi vstal vrávoraje a pokryt krvavou špínou; přiblížil se Kidogo. Celý se třásl, ale na jeho tváři už byl úsměv. Avšak úsměv rázem zmizel, tvář černochova zešedla, když mezi živými neviděl svého přítele Pandiona.

Na živu zůstali sedmdesát tři lidé, ostatní byli zabiti nebo smrtelně zmrzačeni. Etrusk a Kidogo vyhledali Pandiona mezi mrtvými těly ve zdupané trávě a odnesli ho do stínu. Tam Kavi mladého Řeka pečlivě prohlédl, ale nenašel u něho smrtelných zranění. Remd byl mrtev, zahynul i vznětlivý vůdce Amu a statečný Libyjec Achmi těžce sténal, umíraje s rozdrcenou hrudí.

Zatím co otroci počítali své ztráty a přenášeli umírající do stínu pod stromy, vojáci přinesli od řeky ohromnou dřevěnou plošinu — dno klece připravené pro nosorožce, převalili na ni svázaného netvora a na válcích ji táhli k řece.

Kavi přistoupil k veliteli lovu.

„Poruč jim“ — Etrusk ukázal na vojáky — „aby nám pomohli odnést raněné.“

„Co chceš s nimi dělat?“ — zeptal se velitel, hledě bezděky s úctou na mohutného Etruska, zmazaného krví a prachem a na jeho tvář plnou drsného smutku.

„Povezeme je dolů: možná, že někteří zůstanou na živu až do Kemtu a dočkají se jeho dovedných lékařů,“ odpověděl zamračené Kavi. „Kdo ti řekl, že se vrátíte do Kemtu?“ přerušil ho velitel. Etrusk sebou trhl a ustoupil o krok.

„Jakže? Slova vládce Jihu byla tedy lží? Nejsme svobodni?“ vykřikl Kavi.

„Ne, Veliký tobě bídnému nelhal — jste svobodni!“ A s těmito slovy podal vrchní lovčí Etruskovi malý svitek papyru: „Zde je jeho rozkaz.“ Kavi vzal opatrně drahocenný list, který činil z otroků svobodné lidi. „Je-li tomu tak, proč…“ promluvil.

„Buď zticha,“ pyšně ho přerušil velitel, „a poslyš! Jste svobodni zde,“ velitel honů zdůraznil poslední slovo, „a můžete jít, kam chcete“: tam nebo tam — ruka velitelova ukázala na západ, na jih a na východ — „ale ne do Kemtu a ne do poddané nám země Nub. Neuposlechnete-li, stanete se opět otroky. Myslím,“ skončil tvrdě, „že si to na svobodě rozmyslíte a všichni se vrátíte k nohám našeho pána, abyste plnili službu vyvolenému národu Kemtu, předurčenou vám osudem!“

Kavi pokročil dva kroky vpřed, z očí mu vyšlehl plamen. Vztáhl ruku k jednomu z vojáků, pohlédnuvšímu zmateně na vrchního lovčího a smělým pohybem mu vytrhl z pasu krátký meč. Etrusk zvedl lesklou zbraň ostřím vzhůru, políbil ji a rychle promluvil svou mateřštinou, které nikdo nerozuměl:

„Zaklínám se nejvyšším bohem blesku, bohem smrti, jehož jméno nosím, že přes všechny hanebné úklady prokletého národa se vrátím do vlasti živ. Přísahám, že od této hodiny nepoznám klidu, dokud nepřijdu se silným oddílem na břehy Kemtu a za všechno toto zplna neodplatím.“

Kavi mávl rukou přes planinu, na které ležela těla, a prudce mrštil mečem pod své nohy. Zbraň se hluboko vetkla do země. Etrusk se prudce obrátil a zamířil k soudruhům, ale pojednou se otočil zpět.

„O nic tě už neprosím,“ znovu oslovil vrchního lovčího, který odcházel s poslední skupinou vojáků, „poruč jen, aby nám zde nechali několik kopí, nožů a luků. Musíme chránit své raněné.“

Velitel lovu mlčky kývl hlavou a zmizel za křovinami; odcházel k řece po široké stopě, kterou vytlačila v trávě plošina s odváženým nosorožcem.

Kavi pověděl přátelům o své rozmluvě s velitelem. Výkřiky hněvu, tlumené kletby a bezmocné hrozby se mísily s tichým žalostným sténáním umírajících.

„O tom, co budeme dělat, budeme uvažovat později!“ zvolal Kavi. „Nyní musíme rozhodnout, co s raněnými. K řece je daleko, my jsme unaveni a soudruhy tam nedoneseme. Odpočineme si trochu a pak půjde padesát lidí k řece a dvacet zůstane na stráži — kolem je mnoho dravé zvěře.“ Kavi ukázal na ohnutá záda skvrnitých hyen, které se mihly nedaleko v trávě; přilákal je patrně pach prolité krve. Nad planinou kroužili ohromní ptáci s holými krky, klesali a znovu vzlétali do výše.

Suchá země rozpálená sluncem sálala, síť slunečních skvrn se pod stromy nepatrně chvěla, smutně znělo v rozžhaveném tichu vrkání divokého holuba. Bojový zápal lidí vyprchal, rány začaly citelně bolet, rozedraná pokožka pálila a svědila.

Remdova smrt naplnila Kaviho zádumčivostí — hoch byl jedinou nitkou, která poutala Etruska s dalekou vlastí. Nyní se tato tenká nitka přetrhla.

Kidogo zapomněl na své rány a seděl u Pandiona. Mladý Řek měl patrně ještě nějaké vnitřní zranění a nenabýval vědomí. Okoralými rty se dral dech sotva slyšitelným, hvízdavým zvukem. Černoch se několikrát rozhlédl po přátelích, ležících mlčky ve stínu, a konečně vyskočil a požádal je, aby s ním šli k řece raněným pro vodu.

Lidé se začali s bezděčným sténáním zvedat. Rázem se dostavila nesnesitelná žízeň, spalující a drásající hrdlo. Chtělo-li se tak pít zdravým, jak asi trpěli ranění, němí ztrátou všech sil! A k řece bylo přímou cestou nejméně dvě hodiny rychlé chůze.

Neočekávaně se za křovinami ozvaly hlasy — na planině se objevil asi padesátičlenný oddíl vojínů s nádobami s jídlem a vodou. V tomto oddílu Egypťané nebyli — přišli jen Nubijci a černoši, vedení dvěma průvodci.

Sotva spatřili vojáci místo boje, rázem zmlkli. Zamířili ke stromu, pod nímž stál Kavi, nepromluvili slova, postavili k jeho nohám hliněné a dřevěné nádoby, položili sem asi deset kopí, šest luků s toulci, plnými střel, čtyři těžké nože a čtyři malinké štíty z hroší kůže, posázené měděnými puklicemi. Lidé se vrhli lačně na džbány. Kidogo popadl nůž a hněvivě kouleje očima křikl, že zabije prvního, kdo se vody dotkne. Ze dvou nádob začali vodu spěšně nalévat do vyschlých úst raněných, pak se napili ostatní. Vojíni odešli, aniž promluvili slovo.

Mezi otroky se našli dva, kteří se vyznali v léčení; ti se s Kavim dali do převazování raněných. Zlámané kosti Pandionovy byly staženy do destiček z tvrdé kůry a omotány proužky látky z jeho bederní roušky. Kidogo přitom zahlédl lesklý bleděmodře nazelenalý kámen, který byl do látky pevně zabalen. Černoch jej pečlivě uschoval, domnívaje se, že je to Pandionův kouzelný talisman.

Do destiček bylo nutno obvázat údy ještě dvou raněných: jeden Libyjec měl zlomenou ruku a hubený, svalnatý černoch ležel bezvládně s nohou zlomenou pod kolenem. Stav ostatních byl zřejmě beznadějný — strašný netvorův roh pronikl hluboko a poškodil vnitřnosti. Někteří byli rozdrceni tíhou nosorožcova ohromného těla a jeho sloupovitých nohou.

Kavi ještě nebyl hotov s ošetřením všech raněných druhů, když se v žluté trávě objevil tmavý obrys člověka, spěchajícího na místo boje. Byl to jeden z místních obyvatelů; přivedl sem vojáky s vodou a nyní se znovu vracel.

Udýchán rychlou chůzí, přistoupil Nubijec ke Kavimu a vztáhl k němu ruce dlaněmi nahoru. Etrusk pochopil toto znamení přátelství a odpověděl týmž gestem. Nato si průvodce sedl ve stínu stromu do podřepu, opíraje se přitom o své dlouhé kopí a rychle začal mluvit, ukazuje k řece a na jih. Nastalo mlčení: Nubijec neznal více než deset slov v řeči Kemtu a Kavi Nubjjci vůbec nerozuměl. Na štěstí se mezi otroky našli tlumočnici.

Vyšlo najevo, že se průvodce od oddílu vojínů vzdálil a chvatně se vrátil, aby pomohl otrokům najít cestu. Nubijec osvobozeným otrokům vyložil, že je vyhnali ze zemí podrobených Kemtu a že je proto nebezpečné, aby se vraceli k řece — mohli by se znovu octnout v otroctví. Průvodce radil Kavimu, aby šli na západ, kde záhy přijdou do ohromných suchých dolin. Poté se musí dát na jih a tam se asi po čtyřech dnech cesty setkají s nebojovným kočovným kmenem, chovajícím dobytek.

„Dáš jim tohle,“ Nubijec vytáhl z kousku látky přehozené přes rameno jakýsi znak, složený z červených větviček, zvláštním způsobem spletených a nalomených — „pak vás přijmou dobře a dají vám osly pro převoz raněných. Ještě dále na jih budou území bohatého a nebojovného národa, který Kemt nenávidí. Tam se zranění mohou vyléčit. Čím dále k jihu, tím bude vody více, tím častější budou deště. V suchém korytě, kterým zprvu půjdete, najdete vodu vždycky, vykopete-li jámu do dvou loket hloubky…“

Nubijec vstal, měl se chvatně k odchodu a Kavi mu chtěl poděkovat, když tu najednou přiskočil k průvodci jeden z asijských otroků s dlouhým zcuchaným a špinavým plnovousem a s houní chundelatých vlasů na hlavě.

„Proč nám radíš, abychom šli na západ a ne na jih? Náš domov je tam,“ Asiat ukázal na východ, směrem k řece.

Nubijec upřeně pohlédl na mluvícího a pomalu odpověděl, odděluje slovo za slovem:

„Dostaneš-li se přes řeku, bude na východě kamenitá poušť bez vody. Přejdeš-li ji a překročíš-li vysoké hory, přijdeš k moři, kde vládne Kemt. Dokážeš-li přeplout moře, je tam, jak se říká, poušť ještě strašnější. A v horách a při Řece vůní žijí kmeny, které dodávají Kemtu otroky výměnou za zbraně. Uvažuj tedy sám!“.

„A na sever cesty není?“ úlisně se ptal jeden z Libyjců.

„Na severu, dva dny cesty odsud, se prostírá nesmírná poušť: nejdříve holé kameny a hlína, pak písek. Kam bys tam tedy šel a proč? Možná, že tam jsou nějaké cesty a prameny, ale já o nich nevím. Mluvím jen o cestě, která je nejlehčí, o té, kterou dobře znám…“ A posunkem ukázav, že je rozmluva u konce, vzdaloval se průvodce od stromu.

Kavi šel za ním, objal ho v ramenou a začal mu děkovat, míchaje egyptská a etruská slova a pak zavolal tlumočníka.

„Nemám, co bych ti dal, sám nemám nic, jen tohle…“ — Etrusk se dotkl ušpiněné bederní roušky — „ale v srdci si na tebe uchovám památku.“

„Ani já to nedělám pro zisk, ale naslouchám hlasu svého srdce,“ odpověděl Nubijec s úsměvem. „Kdo z nás, kteří jsme okusili jařmo Kemtu, by odřekl pomoc vám hrdinům, kteří se vykoupili z otroctví za tak strašlivou cenu? Poslyš tedy, zachovej se podle mé rady a uschovej znak, který jsem ti dal… Ještě ti něco řeknu: pramen vody je od vás vpravo, dva tisíce loktů odsud — tamhle, kde se koupali nosorožci, a nejlépe bude, když odsud odejdete ještě dnes před příchodem noci.

Buď sbohem, odvážný cizince, pozdrav tvým statečným druhům! Spěchám.“

Průvodce zmizel a Kavi se díval za ním zamyšlen.

Ne, dnes nebudou moci odsud odejít a nechat umírající soudruhy na pospas hyenám. Je-li voda nablízku, musí zde zůstat tím spíše.

Kavi se vrátil k přátelům, kteří se radili, co dělat dál. Lidé zahnali žízeň a hlad a začali rozvážněji a opatrněji uvažovat o dalším postupu.

Všem bylo jasné, že se na sever jít nedá — musí se dostat co nejdříve od řeky, ale v otázce jít na jih, či na východ, se mínění rozcházela.

Asiaté, kteří činili téměř polovinu zachráněných otroků, nechtěli jít hlouběji do vnitrozemí, k černým, a naléhali na cestu na východ. Nubijci tvrdili, že by bylo možno se dostat za tři neděle ke břehům úzkého moře, které dělilo Nubii a Asii, a Asiaté byli odhodláni vydat se znovu na cestu pouští, jen aby byli co nejdříve doma.

Kavi byl odvlečen do otroctví na vojenské výpravě. Doma měl rodinu a váhal: možnost brzy se vrátit domů byla tolik lákavá. Nejjednodušší by bylo vracet se přes Kemt. Loďkou dolů po řece až k moři. Ale zkušený, hodně světa znalý vojín chápal, že hrstka lidí, ztracená v nepřátelské zemi, a zejména v poušti, kde jsou všechny studně spočítány, může se udržet leda zázrakem. A Etrusk se ve svém životě se zázraky nesetkal a ani v ně příliš nevěřil.

Do rozpravy zasáhl Kidogo, který se odloučil od přítele, aby se mohl zúčastnit porady.

Černoch vypravoval po prvé o sobě. Vyšlo najevo, že Kidogo je synem hrnčíře a pochází z bohatého a velkého národa, který sídlí u mořského pobřeží na západním pomezí země Černých. Tam zasahovala hluboko do pevniny ohromná zátoka, zvaná Jižní roh. Kidogo neznal odsud cesty do rodné země, neboť se dostal do zajetí na pokraji velké pouště, když putoval do Kemtu s vášnivou touhou vidět zázraky dovedného mistrovství tohoto národa. Domníval se však, že jeho domov nebude daleko na jihozápad od místa boje. Kidogo ujišťoval, že bude moci vyzvědět správnou cestu u toho kmene, ke kterému je posílal nubijský průvodce. Kidogo sliboval všem přátelům pohostinství, budou-li jen s to dorazit do těch oblastí, kde sídlí jeho národ, a Etruskovi prohlásil, že jjodle vyprávění, která slyšel v dětství, připlouvali k nim na korábech lidé, podobní Etruskovi a Pandionovi ze severního moře. Kavi si všechno promyslil a radil soudruhům, aby poslechli průvodce a vydali' se na jih. Po Kidogových slovech se mu neznámá země Černých už více nezdála nepřátelská. Svobodné moře, nepodřízené nenáviděnému Kemtu, dávalo možnost vrátit se do vlasti. Etrusk věřil více moři než poušti.

Asiaté protestovali, nesouhlasili, Libyjci se shodovali s Etruskem a o černoších se nemusilo ani mluvit: všichni byli pro to jít na jih a na západ, tam byla cesta do jejich rodných zemí.

Asiaté tvrdili, že není vůbec jisto, jak je kočovníci přijmou, a zejména ten četný a bohatý národ, o kterém mluvil nubijský průvodce, že znak, který dal Etruskovi, může být úskokem a že se pak všichni octnou v zajetí.

V té chvíli černoch, ležící se zlámanou nohou, začal křičet a posunky upozorňoval na sebe. Chvatně polykal slova, až mu z úst stříkaly sliny, a povídal cosi, snaže se usmívat, a bil se do prsou. Z jeho bouřlivé řeči s celým vodopádem neznámých slov Kavi pochopil, že černoch patři k tomu národu, ke kterému se měli dostat podle průvodcovy rady s pomocí kočovníků, a že se zapřísahá mírumilovností svých soukmenovců. Etrusk se tedy definitivně rozhodl pro černochy a Libyjce proti Asiatům, kteří trvali dále na svém plánu. Ale slunce se již schýlilo k západu a bylo třeba myslit na vodu a na nocleh. Etrusk navrhl, aby na místě vyčkali rána. Ačkoli si všichni přáli odejit s hrozného bojiště, posetého mrtvolami, nezbývalo než zůstat na planině, aby se umírající přenášením zbytečně netrápili. Deset lidí se vydalo k prameni, o kterém jim řekl Nubijec, a přinesli džbánky plné kalné teplé vody, páchnoucí zemí. Na radu černochů byla k ochraně před hyenami zřízena mezi stromy ohrada z trnitých větví. Na straně, obrácené k planině, zaplápolaly tři hranice. Tři lidé zůstali u raněných na stráži, deset lidí s kopími se usadilo u ohně. Noc přicházela v těchto končinách rychle. Na západě oblaka ještě svítila, ale ze severu a východu se už valila černá zeď blížící se tmy, zaplavovala vrcholky stromů a rozžehovala nad nimi nespočetné ohníčky hvězd. Kavi, neznalý jižních zemí, záhy pochopil, proč jim průvodce radil rychleji odsud odejít. K nebi se sborem vzneslo vytí šakalů, úsečný, hysterický chechtot hyen se rozléhal kolem dokola. Zdálo se, že se sta zvířat seběhla se všech stran, aby sežrala nejen mrtvé, ale i živé, kteří tu zbyli. S planiny se ozýval lomoz, vrčení, chroupání a hlasité mlaskáni. Všude se šířil nasládlý pach mrtvol rychle se v horku rozkládajících.

Lidé křičeli, házeli hroudy hlíny a kameny, vybíhali s hořícími větvemi, ale marně — dravců bylo stále více.

Pandion ležel s otevřenýma očima a jeho hruď se zvedala klidným a stejnoměrným oddechováním. Kidogo, který se nad ním sklonil, s hrůzou pochopil, že ho přítel nevidí. Ale přinesenou vodu Pandion vypil a pomalu sklopil víčka.

Najednou se za trnovou ohradou ozvalo duté vrčení a vzápětí se krajem téměř řítil řev, otřásající zemí. Zvěř hryzoucí se na planině ztichla, lidé se probudili a vyskočili a v nastalém tichu ranění sténali hlasitěji. Řev se blížil — nízký zvuk neuvěřitelné síly vycházel, zdálo se, z ohromné trouby. Nejasná silueta těla s obrovskou hlavou se mihla u krajního stromu — k poděšeným lidem se blížil velký hustohřívý lev a za ním se neslyšně plížila pružná, štíhlá lvice. Kopí se obrátila směrem k zvířatům a jejich měděné hroty se slabě leskly v plamenech ne příliš jasně hořících hranic. Lidé s křikem házeli hořící větve na lvy, nedbajíce nebezpečí, že zapálí trávu. Překvapení dravci se zastavili a hned nato couvli na planinu. Lidé stáli dlouho s připravenými kopími, tisknouce v rukou křečovitě jejich násady, ale k přepadení nedošlo.

Sotva začali odpočívající lidé opět dřímat, už nový hromový lví řev otřásl vzduchem a vzápětí následovalo řvaní po druhé a po třetí. Kolem se potulovali nejméně tři lvi a objevivší se předtím lvice byla čtvrtým dravcem. Lidé si uvědomili, že bylo od nich neodpustitelnou lehkomyslností, jestliže si postavili tak nedbale nízkou ohradu. Čtyři lidé stáli s napřaženými kopími, aby mohli odrazit možné přepadení zezadu, šest kopiníků zůstalo stát za ohni. Nikdo nespal. Všichni se ozbrojili, čím kdo mohl, a upřeně zírali do tmy. Nový řev otřásl vzduchem a u krajního ohně se objevil ohromný lev se světlou hřívou. Mihotající se plamen dravce zdánlivě zvětšoval, jeho oči, upřené na lidi, svítily zelenou září. Na neštěstí stál s lukem nablízku jeden ze severních Asiatů, nezkušených v lovu na dravce. Poděšen lvím řevem vystřelil šíp dravci rovnou do tlamy. Řev byl rázem přerušen táhlým zavytím, pak přešel do chraptivého vrčení a zmlkl. „Pozor!“ vykřikl zoufale jeden z Nubijců.

Lví tělo se vzepjalo do vzduchu, dravec skokem přeletěl nad hořícími ohni a octl se mezi lidmi. Vítěze nad nosorožcem nebylo lehké uvést ve zmatek: kopí lva zastavila — zabodla se mu do boku a prsou a čtyři střely proklály pružné tělo. Dvě kopí se zlomila se suchým zapraskáním pod údery těžké pracky a v týž okamžik tři obrovití černoši, kryjíce se štíty, vrazili dravci do hrudi dlouhé nože… Lev táhle a bolestně zařval, lidé potřísnění krví odskočili a najednou nastalo ticho.

Stepí se rozlehl ohlušující vítězný křik. Tělo zabitého lva bylo vyhozeno před ohně a druzi se jali převazovat nové raněné, rozechvělé ještě horečkou boje.

Dravci se potulovali kolem tábora až do svítání a občas zaburácel otřásající řev. Ale ani jeden ze lvů si netroufal opakovat útok.

Na úsvitě nového dne, který se zrodil v oslepující záři, zemřelo pět těžce raněných. A dalších sedm lidí bylo nalezeno mrtvých — v noci ve zmatku se lvy nikdo nezpozoroval, kdy se to stalo.

Aehmi ještě dýchal, občas pohybuje šedými rty.

Po snídani ze zbytků včerejšího jídla Kavi navrhl, aby se vydali na cestu.

Asiaté, kteří se v noci mezi sebou domluvili, odepřeli jít společně. Křičeli, že v této zemi, v níž žije takové množství hrozné zvěře, nevyhnutelně zahynou, že se musí z této osudné stepi zachránit, že poušť je jim známější a bezpečnější. Marně je Kavi a černoši přemlouvali, Asiaté byli neoblomní.

„Dobře, dělejte si, co chcete,“ rozhodl Etrusk. „Já půjdu s Kidogem na jih. Kdo jde s námi, přistupte ke mně, kdo chce na východ, jděte nalevo.“

Kolem Etruská se ihned utvořila skupina černých a světle bronzových těl — černoši, Nubijci a Libyjci. Ke Kavimu se připojilo třicet sedm lidí, nepočítaje Pandiona a černocha ležícího na zemi se zlámanou nohou; ten opřen o loket s napětím sledoval všechno, co se dělo.

Dvaatřicet lidí přešlo nalevo a stáli tam s umíněně sklopenými hlavami.

Mezi obě skupiny byly rozděleny zbraně a nádoby na vodu stejným dílem, aby Asiaté nepřičítali možný neúspěch tomu, že byli vlastními druhy ošizeni.

Jakmile bylo všechno rozděleno, jejich vousatý vůdce vedl své lidi ihned na východ k řece, jako by se obával, že příchylnost k přátelům zlomí jejich rozhodnutí. Ti, co zůstali, dlouho se dívali za statečnými přáteli, kteří se od nich odtrhli na samém prahu svobody, a pak se smutnými vzdechy se vrátili ke své práci.

Etrusk a Kidogo prohlédli Pandiona a raněného černocha a přenesli je pod jiný strom s tenkými větvemi. Když se pokusili zvednout Achmiho, vydralo se z Libyjcova hrdla zasténání a život statečného bojovníka za svobodu skončil.

Kavi poradil Libyjcům, aby mrtvého vysadili na strom a pevně ho přivázali provazy. Bylo to ihned provedeno, ačkoli lidé věděli, že mrtvola bude roztrhána dravými ptáky; ale to se zdálo méně odporné než dát potravu smrdutým hyenám.

Mlčky, se vzájemným němým porozuměním, uřízli Kavi a Kidogo několik větví.

„Co to děláš?“ — zeptal se Etruská jeden z vysokých černochů, přistoupiv blíže.

„Nosítka. Poneseme ho s Kidogem,“ Kavi ukázal na Pandiona, „a vy ponesete tamtoho,“ Etrusk kývl směrem k černochovi s nohou v deskách; „Libyjec s ovázanou rukou půjde sám.“

„My všichni poneseme toho, který první skočil na nosorožce,“ odpověděl černoch, obraceje se k soudruhům. „Odvážlivec nás všechny zachránil. Na to přece nesmíme zapomenout. Počkej, my umíme dělat lépe nosítka než ty.“

Čtyři černoši se obratně chopili práce. Nosítka z dlouhých tyčí, propletených provazy, byla brzo hotova — na bojišti zůstalo provazů dost a dost.

Tyče spojili černoši dvojitými příčkami a uprostřed upevnili po cele délce kulaté podušky z tvrdé kůry, omotané kusy lví kůže. Černoch se zlámanou nohou sledoval práci s úsměvem; jeho tmavé oči pohlížely oddaně do tváří druhů.

Raněné položili na nosítka. Všechno bylo připraveno. Černoši se postavili u nosítek po dvou a rázem je zvedli na vzpažených rukou na hlavy, pečlivě si upravivše na temenech polštářky. Pak se nosiči hnuli stejným a lehkým krokem vpřed.

Tak se Pandion vydal do neznáma, nenabyv dosud vědomí. Dva Nubijci a černoch ozbrojeni kopími a lukem, vzali na sebe povinnosti vůdců a šli vpředu. Ostatních třicet lidí následovalo nosítka husím pochodem. Průvod uzavírali dva kopiníci a lučištník. Dali se po okraji planiny na západ, snažíce se nehledět na pozůstatky druhů a sevřeni pocitem viny, že nedovedli uchránit těla mrtvých před nočními požírači zdechlin.

Po poledním odpočinku došel oddíl brzo k širokému vyschlému korytu, jež v žluté stepi bylo už z dálky vidět podle dvou pruhů křovisek vroubících jeho břehy.

Podél koryta se obrátili přímo na jih a šli bez zastávky až do večera Toho dne nemuseli kopat jámu na vodu — malý pramen prosakoval na povrch ze štěrbiny mezi dvěma balvany hrubozrnného křehkého kamene; ale zato se lidé hodně zapotili s místem noclehu, které museli obehnat valem z trnitých větví. V noci všichni tiše spali, neděsíce se vzdáleného řvaní lva a ve tmě přebíhajících hyen

Druhý a třetí den cesty minuly v klidu. Jen jednou zahlédli zdaleka černou hroudu nosorožce prodírajícího se trávou se skloněnou hlavou.

Lidé se ve zmatku zastavili — znovu se v jejich paměti vzkřísilo všechno strašlivé a nezapomenutelné, co nedávno prožili. Přitiskli se k trávě. Viděli, jak nosorožec zvedl hlavu; a opět jako v té hrozné nedávné chvíli spatřili trčící uši, ze široka rozchlíplé, a konce rohů stojících před nimi. Záhyby tlusté kůže vroubily hruď zvířete a visely jako válečky na konci předních rozkročených nohou, bořících se v trávě. Obrovitý netvor postál nehybně a obrátiv se šel dál dřívějším směrem.

Nevelká stáda malých žlutošedých antilop potkávali často; zvířata skolená střelami byla chutnou potravou.

Čtvrtý den se koryto rozšířilo a zmizelo, žlutou hlinitou půdu vystřídala podivně světlečervená země,[75] pokrývající tenkou vrstvou drolící se žulu. Oblé žulové pahorky se zvedaly jako tmavé skvrny na rudé smutné rovině. Tráva zmizela, místo ní trčely ze země tvrdé listy, podobající se svazkům ostrých úzkých mečů zabodnutých kolmo do kypré země.[76] Průvodci s největší opatrností obcházeli houštiny těchto podivných rostlin s ostrými kraji, řezajícími jako břitva,

Před nimi se prostírala červená dolina a vířily kolmé kotouče prachu, které se zvedaly jako sloupy a tříštily třpyt slunečních paprsků. Poutníky trápilo vedro, ale lidé pokračovali v cestě, bojíce se, že tato dolina bez vody bude velmi dlouhá. Koryto se svým podzemním proudem vody zůstalo za nimi. Kdoví, kdy se jim podaří najít vodu, bez níž člověk nemůže v této horké zemi žít.

S vrcholu jednoho ze žulových pahorků zpozorovali v dálce probíhající nazlátlou čáru — tam zřejmé končila rudá půda a znovu začínala travnatá step. Vskutku, stíny se prodloužily od poledne teprve o polovinu a cestovatelé f už kráčeli šustící trávou, nižší než dříve, ale zato hustší. Stranou bylo vidět rozlehlé zelené mračno, které se zdánlivě vznášelo nad svým vlastním namodrale černým stínem — to obrovský strom zval hosty pod svou klenbu. Průvodci k němu zamířili. Unavení lidé přidali do kroku a brzo stála nosítka s raněnými ve stínu u kmene, rozděleného hlubokými podélnými žlábky na četná oblá žebra.

Několik černochů utvořilo živý žebřík a vylezlo na mohutné větve. Shora se ozvaly nadšené výkřiky — černí se nemýlili ve svých domněnkách: vnitřní dutina tlustého kmene, nejméně patnáct loktů široká, obsahovala vodu z nedávných dešťů. Nádoby byly naplněny studenou tmavou vodou. Černoši shodili shora několik dlouhých, na obou koncích zašpičatělých plodů obrovského stromu. Každý plod, veliký jako lidská hlava, obsahoval pod svou tenkou tvrdou skořápkou nažloutlé moučnaté sladkokyselé maso, znamenitě osvěžující horkem vyprahlá ústa poutníků. Kidogo rozbil dva plody, vybral množství drobných peciček, rozmělnil obsah trochou vody a začal krmit Pandiona.

Měl radost, že mladý Řek jí s velkou chutí a dnes po prvé nadzvedl hlavu, snaže se rozhlédnout kolem (na cestě pokrývali Pandionovi obličej na nosítkách obyčejně velkými listy, které trhali blízko pramenů). Pandionovy ruce se s námahou natáhly ke Kidogovi a zesláblé prsty stiskly černochovo zápěstí. V široce rozevřených Řekových očích bylo cosi matného a bolestného.

Kidogo se vzrušeně ptal přítele, jak se mu daří, ale odpovědi se nedočkal. Oči raněného se opět zavřely, jako by ho slabé vzplanutí probouzejícího se života nesmírně unavilo. Kidogo nechal přítele v klidu a spěchal oznámit radostnou zprávu Etruskovi. Kavi, který byl od strašného dne bitvy ještě zasmušilejší, přistoupil k nosítkám a dlouho u nich seděl, dívaje se upřeně do soudruhovy tváře. Pak položil ruku na Pandionovu hruď a snažil se nahmatat tep jinochova srdce.

V té chvíli začal volat Nubijec, který vylezl na vrcholek stromu, aby obhlédl cestu. Křičel, že daleko vpředu, až u obzoru je vidět tmavé obdélníky trnitých ohrad, jaké dělají kočovníci k ochraně stád před dravou zvěří.

Bylo rozhodnuto pod stromem přenocovat, časně ráno vyrazit a dojít co možná nejdříve k stanovišti kočovníků. Před západem slunce zatáhly husté mraky nebe, bezhvězdná noc byla neobyčejně tichá a hluboká v sametově černé trně nebylo možno zahlédnout ani vlastní ruku vztaženou před samé oči.

Brzy nato opásaly klikaté blesky celý kruh nebe a v dálce nepřetržitě duněl rachotící hrom. Množství vyšlehujících blesků bylo stále větší, po obloze se hemžila sta oslnivých ohnivých hadů, podobných obrovským suchým větvím. Hrom otřásal vším kolem, bleděmodrý oheň oslepoval lidi, toužící opustit svůj útulek. V dálce bylo slyšet hluk, který rychle vzrůstal a přešel v řev. To se blížila stěna zběsilého deště. Stromem zatřáslo — s nebe se zřítilo celé moře vody. Se strašným hlukem se rozbíjely o zemi vodopády studeného deště, kolem stromu se rázem utvořilo hluboké jezero, v němž zmizely tlusté vyčnívající kořeny. Ve tmě, rychle se střídající s nedohlednou ohnivou září, se zdálo, že celá step bude nevyhnutelně zatopena — tak úžasná byla záplava vody, kterou déšť kolem chrlil. Ale brzo šlehání blesků ustalo, déšť ztichl a nad napitou stepí se rozklenulo hvězdné nebe; slabý vánek sem zanášel vůně neviditelných trav a květin. Libyjci a Etrusk ztrnuli při pohledu na bouřku, která se jim zdála hroznou katastrofou, ale černoši se vesele smáli a vysvětlovali jim, že je to docela obyčejný liják v deštivém období, a ani ne příliš velký. Kavi jen pokýval hlavou; v duchu si říkal, že pokládají-li zde takový liják za obyčejný déšť, pak je patrně v zemi Černých čekají docela neobvyklé příhody. Toto tušení Etruská nezklamalo.

Příštího dne se na cestě najednou ozval psí štěkot. Z mlh výparů, v kterých se skrýval vzdálený obzor, se vyhouply dlouhé ohrady, za nimiž se krčily nízké salaše kočovníků.

Poutníky obklopil zástup lidí, oblečených do kožených zástěrek.

Tváře s vysedlými lícními kostmi byly neproniknutelné, úzké tmavé oči hleděly nepřátelsky na egyptské zbraně v rukou bývalých otroků. Avšak znak, který jim ukázal Nubijec, učinil na ně nejpříznivější dojem. Ze zástupu vystoupilo pět lidí, ozdobených černými a bílými péry ve vysokých účesech, které byly podpírány kulatými sloupečky upletenými ze stopek velkých listů.

Řeči kočovníků Nubijci rozuměli — příchozí brzo seděli v těsném kruhu posluchačů a popíjeli kyselé mléko. Nubijští otroci vyprávěli svůj příběh. Mluvili jeden přes druhého, vyskakovali v zápalu líčení, doprovázeni sborovými výkřiky údivu. Náčelníci ozdobení péry se jen plácali po bedrech.

Kočovníci vypravili šest lidí s desíti osly, aby cizincům ulehčili cestu. Měli doprovodit poutníky k velké osadě usedlého národa, který měl svá sídla asi sedm dní cesty na jihozápad, na břehu nevysýchající menší řeky.

Nosítka byla předělána a upevněna na čtyřech oslech, ostatní zvířata nesla vodu, kyselé mléko a hrubý sýr v pevných kožených pytlích. Poněvadž nyní lidé nic Den míjel za dnem. Pod žhavým oslnivým sluncem ležela nekonečná step, buď znavená žhavým tichem, nebo za větru rozčeřená mohutnými vlnami trávy. nenesli, mohli dělat Větší pochody a urazit za den nejméně sto dvacet tisíc loktů.

Stále hlouběji pronikali bývalí otroci do divokých jižních prostor, hemžících se nesčetnými stády zvířat. Zprvu se nezvyklý zrak nevyznal v stádech ženoucích se kolem nebo polozakrytých trávou — bylo vidět jen hřbety, trčící krátké a ohnuté rohy nebo zase rohy dlouhé a rovné jako kopí nebo spirálovitě zatočené. Ale později se poutníci naučili rozeznávat jednotlivé druhy zvířat — dlouhonohé sajky, velké a krotké červené jelení býky, gnuje, chundelaté, s nestvůrnou hrbonosou tlamou, a antilopy drobné jako malá telátka, podivná zvířata s velkýma ušima, tancující pod stromy na zadních nohách.[77]

Žlutá tráva s drsnými stébly do výše člověka šelestila kolem jako nepřehledný lán obilí. Její rozlehlá plocha nazlátlá sluncem byla hustě poseta skvrnami svěží zeleně podél vyschlých koryt a močálů, nyní naplněných vodou. V dáli se do povrchu stepi zabodávaly bleděmodré a fialové výběžky hor, zvedajících se na obzoru.

Stromy se vyskytovaly Častěji, tvoříce vysoké ostrovy, tmavnoucí v stepi, nebo se znovu rozbíhaly na všechny strany, ubíhajíce daleko od sebe jako hejno vyplašených ptáků. Nejčastěji to byly známé už deštníkové stromy, které tak překvapily Kaviho, když se po prvé seznamoval se zlatou stepí — pichlavé kmeny se rozvíjely od kořene širokým trychtýřem, podobajíce se kuželům obráceným špičkou dolů. Někdy měly stromy tlustší a krátké kmeny, také se rozvětvující masou haluzí, a pak jejich koruny, husté a tmavé, se podobaly širokým zeleným kupolím nebo převráceným pohárům. Palmy zdaleka vynikaly svými rozsochatými větvemi, končícími tmavými vějíři roztřepeného listí s hroty špičatými jako dýky.

Kavi pozoroval, jak černoši a Nubijei, kteří se zdáli v Kemtu nebo na Velké řece neobratní a málo vtipní, jsou zde den ze dne silnější, energičtější a jistější. Zasmušilý Etrusk cítil, že ačkoli jeho autorita jako vůdce zůstává nedotčena, on sám ztrácí svou jistotu v této cizí zemi a že zákony jejího života jsou mu neznámy.

Libyjci, kteří se tak dobře osvědčovali v poušti, zdáli se zde bezmocní. Báli se stepi, oplývající tisíci zvířat, zdálo se jim, že na ně v trávě číhá bezpočet nebezpečí, že mohou na každém kroku narazit na nějakou hrůzu.

Cesta skutečně nebyla lehká. Procházeli houštinami trav, jejichž šišky rozsévaly miliony trnů, zapichujících se do kůže a způsobujících nesnesitelné svrbění a záněty. Množství dravců se v horkých denních hodinách ukrývalo pod stromy. Někdy se mezi ostře ozářenými trsy trávy objevil stín jako černá jeskyně a, z něho se vynořilo pružné skvrnité tělo leoparda.

Černoši se s překvapující obratností dovedli přikrást k červeným antilopám, a bývalí otroci měli vždy hojnost šťavnatého a chutného masa a sytou potravou nabývali stále více sil.

Když se v dálce objevila masa šedočerných těl ohromných býků[78] s širokými rohy obrácenými dolů, dávali černoši poplašné znamení, a oddíl spěšně couval k nejbližším stromům, aby se u nich skryl před těmito hroznými obyvateli afrických stepí.

Průvodci zřejmě odhadli vzdálenost nepřesně: putovali už devět dní, a dosud se neobjevily známky lidských sídel. Libyjcova ruka se zahojila, černoch se zlámanou nohou už na nosítkách seděl a večer v táboře vesele poskakoval a směšně se belhal kolem ohně, působě soudruhům svým uzdravením radost. Jen Pandion ležel němý a netečný jako dříve, a Kidogo a Kavi ho musili nutit, aby více jedl.

A bujný život stepi rozkvétal kolem po deštích stále více.

Miliony hmyzu nad trávou zvonivě bzučely a hučely, ve spleti šedivých, pokroucených větví se míhali pestře zbarvení ptáci jako modravé, žluté, smaragdově zelené a sametově černé vidiny. V parném vzduchu se stále častěji ozýval zvučný pokřik malých dropů: „Mak-char! Mak-char!“

Kavi uviděl zblízka také africké obry.

Nehlučné a klidné obrovské šedé hroudy slonů proplouvaly nezřídka nad trávou, gigantické uši tlustokožců se natahovaly směrem k lidem, lesklé bílé kly se ostře odrážely od tmavých kroutících se chobotů. Mohutná zvířata se Etruskovi líbila — jejich moudré chování se tolik lišilo od neklidných antilop, zlostných nosorožců, číhavé pružnosti dravců. Někdy se lidem podařilo zahlédnout vznešené obry při odpočinku: stádo ukryté ve stínu stromů stálo bez hnutí v těsném shluku.

Ohromní staří samci měli široká čela svých hlav obtížených prohnutými kly nízko skloněna, samice, jejichž čela byla plošší, spaly s hlavami zvednutými výše. Jednou průvodci kráčející vpředu uviděli osamělého starého slona. Obr spal stoje přímo na slunci. Usnul patrně ve stínu, a pak se slunce posunulo, a slon v hlubokém spánku žár necítil. Kavi se díval dlouho se zalíbením na mocného velikána.

Slon stál jako socha, lehce roztáhnuv zadní nohy. Spuštěný chobot byl svinut do prstence, malinké oči byly zavřeny, tenký ocas visel kolmo se srázného zadku. Tlusté, prohnuté kly hrozivě trčely vpřed, jejich konce se rozcházely daleko do stran.

Kde bylo stromů pořídku, tam potkávali často zvířata neobvyklého zjevu. Jejich dlouhé nohy nesly krátké tělo s hřbetem prudce se svažujícím dozadu. Přední nohy byly mnohem delší než zadní. Záda od masivních plecí a široké hrudi přecházela v neobyčejně dlouhý krk, nakloněný dopředu a na něm seděla malinká hlava s krátkými růžky a velkýma rourovitýma ušima. To byly žirafy. Zvířata potkávali v celých stádech od pěti do sta kusů. Nezapomenutelnou podívanou bylo velké stádo žiraf na zcela volném místě: zdálo se, že se v oslnivém světle stěhuje celý les, jehož kmeny byly ohnuty větrem a vrhají kolem skvrny fantastických stínů.

Žirafy běžely hned klusem, hned podivnými poskoky, při kterých skrčovaly přední nohy a zadní natahovaly dopředu. Jejich strakatá kůže se světležlutým mřížovím úzkých proužků, přerušovaných velkými černými nepravidelnými skvrnami, se podivuhodně podobala stínu stromů, pod nimiž zvířata byla naprosto neviditelná. Žirafy opatrně otrhávaly pysky listí z vysokých větví a pásly se bez lačnosti; jejich velké, jemné uši se citlivě pohybovaly.

Nad vlnícím se mořem trávy se často objevila řada šíjí — tato podivná zvířata se pohybovala pomalu a hrdě nesla své hlavy s lesklýma Černýma očima ve výšce deseti loktů nad zemí.

Zdrželivé pohyby žiraf byly půvabné, neškodná zvířata bezděky k sobě všechny poutala.

Nejednou zaslechli cestovatelé za stěnou trávy zlostné frkání nosorožce, ale už se uměli vyhnout těmto zuřivým netvorům, kteří měli špatný zrak, a možné setkání s nimi bývalé otroky už neochromovalo hrůzou.

Poutníci šli husím pochodem, kráčejíce těsně po stopách svých druhů v úzké chodbě vysoké trávy — nad trčícími stébly se kolébala jen kopí a vyčnívaly hlavy omotané hadry a listy. Po stranách se do nedozírna táhla jednotvárná, vlnící se plocha. Tráva a planoucí nebe pronásledovaly cestovatele ve dne, hradby trávy se jim objevovaly v nočních snech, zdálo se jim, že navždy utonuli v dusné šelestící nekonečnosti. Teprve desátého dne se před oddílem objevil nízký řetěz útesů, zahalený bleděmodrým závojem. Vystoupili na ně a octli se na kamenité náhorní planině, porostlé křovím a bezlistými stromy, jejichž větve jako množství rukou s roztaženými prsty se smutně vztahovaly k nebi. Nízké kmeny i větve byly stejně jedovatě zelené barvy. Tyto stromy se podobaly kulatým štětkám, nahoře rovně přistřiženým a trčícím na krátkých násadách. V jejich houštinách byl vzduch pln trpké, ostré vůně, křehké větve se lehko lámaly větrem a v místech lomu vytékala hojná šťáva. Byla bílá, jako husté mléko a tuhla v dlouhých šedivých kapkách. Průvodci spěšně chvátali z tohoto neobyčejného lesa a tvrdili, že se křehké stromy, kdyby vítr zesílil, začnou kolem dokola kácet a umačkají lidi.[79]

Za stromy se opět rozvinula step, vzdutá pahorky a porostlá svěží zelenou trávou. S vrcholu kopce se najednou před poutníky objevila obdělaná pole, přimykající se až k pruhu hustého a vysokého lesa. V hloubi lesa byl průsek, kde na vyvýšenině bylo postaveno mnoho kuželovitých chatrčí. Kopec byl obehnán masivní kůlovou ohradou. Přímo proti poutníkům byla těžká vrata z nerovných břeven, ozdobená nahoře girlandou lvích lebek, vybělených sluncem.

Vysocí drsní ozbrojenci vyšli ze vrat vstříc oddílu bývalých otroků, pomalu vystupujícímu do kopce. Místní obyvatelé se podobali Nubijcům, jejich pleť byla jen o něco světlejšího bronzového odstínu.

V rukou tiskli ozbrojenci velká kopí s ohromnými hroty, podobnými úzkým mečům. Opírali se o ohromné štíty, pomalované černobílými ornamenty. U pasů z kůže žiraf jim visely kyje z černého dřeva, velmi tvrdého a těžkého.

Se svahu kopce bylo vidět malebnou krajinu. Od zlaté stepní trávy se ostře odrážela svěží smaragdová zeleň břehů, která lemovala úzkou bleděmodrou stuhu lesknoucí se řeky. Křoviny se nepatrně chvěly, pokryty růžovými nadýchanými chomáči. Se stromů visely hrozny žlutých a bílých květů;

Předběžná vyjednávání se dlouho táhla. Černoch se zlámanou nohou, který tvrdil, že pochází z tohoto národa, vystoupil jako tlumočník. Pokynem ruky dal druhům znamení, aby zůstali stát a opíraje se o hůl poskakoval na jedné nože k vojínům.

Kaví otrok se zlomenou nohou, Kidogo, jeden Nubijec a jeden z průvodců byli vpuštěni do vrat a odvedeni do náčelníkovy chýše.

Ostatní čekali před vraty netrpělivě na návrat svých druhů, nejistota je sužovala. Jen Pandion, nehybný a netečný, ležel na nosítkách snesených s oslů. Zdálo se, že uplynula velice dlouhá doba. Konečně se ve vratech objevil Etrusk, doprovázen celým zástupem mužů, žen a dětí. Obyvatelé osady se přívětivě usmívali, mávali širokými listy a pronášeli nesrozumitelná, ale přátelsky znějící slova.

Vrata se otevřela, bývalí otroci prošli mezi velkými chýšemi, které byly vystavěny v podobě vysokých, z hlíny uplácaných rozměrných prstenců, pokrytých kuželovitými čepicemi z dlouhých stébel tvrdé trávy.

Na louce pod dvěma stromy stála zvlášť veliká chýše s přístřeškem nad vchodem. Zde se shromáždili náčelníci, aby si cizince prohlédli. Kolem se tísnili téměř všichni obyvatelé osady, vzrušení neobvyklou událostí. Na žádost hlavního náčelníka černoch se zlámanou nohou opakoval vyprávění o hrozném lovu na nosorožce, při čemž často ukazoval na klidně ležícího Pandiona.

Obyvatelé vesnice dávali výkřiky nadšení, údivu a hrůzy najevo své dojmy nad neslýchanou událostí, ke které došlo na rozkaz strašného faraóna Kemtu.

Hlavní náčelník se zvedl a obrátil se k svým lidem s krátkou řečí, které příchozí nerozuměli. Odpověděli mu pochvalnými výkřiky. Nato vůdce přistoupil k poutníkům vyčkávavě stojícím, mávl rukou kolem vesnice a sklonil hlavu;

Kavi prostřednictvím černošského tlumočníka poděkoval náčelníkovi a lidu za pohostinství. Večer byli cestovatelé pozváni na hostinu, pořádanou na počest jejich příchodu.

Zástup obyvatelů obklopil Pandionova nosítka. Muži hleděli na raněného s úctou, ženy — se soucitem. Ze zástupu vystoupila směle dívka v modrém plášti a naklonila se nad mladým Řekem.

Nemocný Pandion, ožehnutý za dlouhou dobu sluncem Kemtu a země Nub, se od ostatních obyvatelů jižních stepí lišil jen poněkud světlejším, nazlátlým odstínem pleti. Ale zcuchané a slepené kadeře jeho neostříhaných vlasů a pravidelné rysy pohnuté tváře prozrazovaly při bližší prohlídce cizince.

Pohnuta lítostí k hezkému, bezmocně ležícímu mladému hrdinovi, dívka opatrně vztáhla ruku a něžně odhrnula z Pandionova čela pramen vlasů, které se mu svezly do tváře.

Pomalu se zvedla ztěžklá víčka, široce se rozevřely oči nevídané zlaté barvy. Dívka se lehce zachvěla. Ale cizincovy oči ji neviděly, zakalený pohled byl netečně upřen na větve pokyvující se nad ním.

„Irumo!“ okřikly dívku přítelkyně.

K nosítkům přistoupili Kidogo a Kavi, zvedli je a odnesli raněného přítele. Dívka zůstala stát na místě, sklopila pohled a najednou se stala právě tak nehybnou a netečnou, jako mladý Řek, který upoutal její pozornost.

TEMNÁ CESTA

Dík pečlivému ošetřování Kidoga a Kaviho Pandionovy zlámané kosti srostly. Ale dřívější síla mladého Řeka se nevracela. Lhostejný a netečný ležel celé dny v pološeru prostranné chýše, malátně a jednoslabičně odpovídal na otázky přátel, jedl s nechutí a nepokoušel se zvednout s lože. Byl přepadlý, jeho tvář se zapadlýma očima většinou zavřenýma obrostla hebkým plnovousem.

Bylo už na čase dát se na dalekou cestu k moři a do vlasti. Kidogo se už dávno vyptal do všech podrobností místních obyvatelů na cestu k břehům Jižního rohu.

Z třiceti devíti bývalých otroků, kteří našli útulek v této vesnici, odešlo už na různé strany dvanáct — žili v této zemi a mohli se bez velké námahy a nebezpečí brzo dostat do vlasti.

Ti, kteří zůstali, naléhali na Kidoga. aby se už dali na cestu. Nyní, když byli svobodní a silní, vzdálená vlast je vábila stále více a více; každý den, strávený v odpočinku, zdál se jim zločinem. A pokud jejich návrat záležel na Kidogovi. dotírali na něho prosbami a domluvami.

Kidogo se vytáčel neurčitými sliby — nemohl opustit Pandiona. Po takových rozmluvách proseděl černoch celé hodiny u lože svého přítele, trápil se pochybami a kladl si stále touž otázku: kdy už ve stavu nemocného nastane obrat k lepšímu? Na radu Kaviho vynášeli Pandiona z chýše a nechávali ho ležet u vchodu v hodinách, kdy horko začalo polevovat. Ale ani to nepřineslo žádoucího zlepšení. Pandion byl čilejší jen za deště — rachot hromu a řev řítící se vody ho dovedly přimět k tomu, že se nadzvedal na lokti a naslouchal, jako by v těch zvucích zachycoval jakési volání, ostatním nesrozumitelné. Kavi pozval dva místní lékaře.

Okuřovali nemocného štiplavým kouřem bylin, zakopali do země hrnek s jakýmisi kořeny, ale stav mladého Řeka se nelepšil.

Když jednou Pandion ležel před chýší a Kavi vyzbrojen malou větvičkou líně od něho odháněl bzučící mouchy, přistoupila k němu dívka v modrém pláštíku.

Dívka vyprostila z pláštíku štíhlou ruku, na které zazvonily náramky; držela v ní maličký pletený uzlíček. Iruma jej podala Kavimu — Etrusk se už naučil trochu místním lidem rozumět — a vysvětlila mu, že to jsou kouzelné ořechy ze západních lesů[80], které musí nemocného vyléčit. Dívka se snažila Etruskovi vyložit, jak se z nich má lék připravit, ale Kavi jí nerozuměl. Iruma v rozpacích sklopila hlavu, ale ihned se vzchopila, požádala Etruská, aby jí dal plochý kámen, kterým drtili obilí, a aby přinesl misku vody. Etrusk si cosi bručel pod nos a vešel do chýše. Dívka se rozhlédla kolem, klekla si v hlavách nemocného a upřeně se mu zadívala do tváře. Malá ruka se položila na Pandionovo čelo. Ozvaly se těžké kroky Kaviho a dívka spěšně ruku odtáhla.

Vysypala ze sáčku ořechy podobné kaštanům, rozbila je, rozetřela jadérka na kameni a udělala řídkou kasičku, smíchavši je s mlékem, které právě Kidogo přinesl. Jakmile černoch spatřil ořechy, spustil radostný pokřik a radostí začal skákat kolem zamračeného Etruska.

Užaslému Kavimu Kidogo vysvětlil, že v západních lesích a v lesích jeho vlasti roste malý strom se štíhlým kmenem. Větve stromu se postupně k vrcholu krátí, takže nahoře vypadá strom zašpičatělý. Roste na něm mnoho ořechů, které mají tu kouzelnou vlastnost, že léčí nemocné, vracejí sílu vysíleným, zahánějí únavu a zdravé povzbuzují k veselosti a radosti.

Dívka nakrmila nemocného kasičkou z kouzelných ořechů, pak se všichni tři usadili u postele a trpělivě čekali na výsledek. Minulo několik okamžiků. Slabý Pandionův dech se stal silný a souměrný, pokožka na zapadlých tvářích zrůžověla. Etrusk se přestal mračit. Jako okouzlen pozoroval účinek tajemného léku. Teď mladý Řek hlasitě povzdechl, najednou rozevřel široce oči, nadzvedl se a usedl.

Slunečné Pandionovy oči se svezly s Etruska na Kidoga a znehybněly v upřeném pohledu na dívku. Mladý Řek se díval s překvapením na tvář barvy tmavého bronzu s podivuhodně hladkou a velmi svěží pletí.

Malinko sklopené vnitřní koutky očí dělily u kořene nosu drobounké čárky plné šelmovství. Přivřenými víčky probleskovalo bílé a čisté bělmo, chřípí širokého, ale pravidelného nosu se nervosně chvělo, poněkud silné rty odhalovaly v otevřeném a plachém úsměvu řadu velkých zubů. Celá její široká tvář byla tak plna vyzývavého a něžného šelmovství, veselé hry mladistvého života, že se Pandion nevolky usmál. A ihned nazlátlé oči mladého Řeka, před okamžikem ještě matně a netečné, zazářily a zajiskřily. Zrozpačitělá Iruma sklopila oči a odvrátila se.

Ohromení přátelé byli u vytržení — po prvé od osudného dne bitvy s nosorožcem se jejich přítel usmál. Kouzelný účinek podivných ořechů byl docela nesporný. Pandion seděl a lačně se přátel vyptával na všechno, co se stalo ode dne jeho zranění, a přerušoval jejich výklady rychlými otázkami a vzbuzoval dojem člověka něčím opojeného. Iruma se chvatně vzdálila, ale slíbila, že se navečer přijde poptat na jinochovo zdraví. Pandion s chutí a mnoho jedl a nepřestal se vyptávat dál. Avšak k večeru účinek léku skončil, plamen života pohasl, a mladého Reka opět zachvátil dřímotný stav netečnosti.

Pandion ležel v chýši. Etrusk a Černoch se radili, mají-li mu opět dát kouzelné ořechy, a rozhodli se, že se na to zeptají Irumy.

Dívka přišla V doprovodu svého otce — vysokého atleta s jizvami od lvích drápů na rameni a prsou. Otec & dcera se dlouho radili, lovec několikrát pohrdlivě zamával na dívku rukou, pohněvaně vrtěl hlavou, pak se hlasitě rozesmál a zlehka ji plácl po zádech. Iruma zlostně pohodila rameny a přistoupila k přátelům.

„Otec řekl, že se mnoho ořechů dávat nesmi,“ řekla černochovi, pokládajíc ho patrně za nejbližšího přítele nemocného. „Ořechy je třeba podávat jen jednou — za poledne, aby nemocný dobře jedl…“

Kidogo odpověděl, že zná účinek těchto ořechů a že se bude touto radou řídit.

V tu chvílí se otec podíval na nemocného, zavrtěl hlavou a řekl dceři několik slov, kterým nerozuměl ani Kavi, ani Kidogo. Iruma najednou vypadala jako velká rozzlobená kočka — tak se ji leskly oči. Hořejší ret se trochu nadzvedl a odhalil kraj zubů. Lovec se dobrácky ušklíbl, mávl rukou a vyšel z chýše. Dívka se naklonila nad Pandionem, dlouho si prohlížela jeho tvář, pak jako by měla naspěch, také vykročila k východu.

„Zítra večer ho budu léčit sama podle zvyků našeho lidu,“ prohlásila rozhodně před odchodem. „Od pradávna léčí tak u nás ženy nemocné nebo raněné. Tvému příteli odešla duše radosti — bez ní ani jeden člověk nemá chuť žít. Je třeba mu ji vrátit!“

Kidogo se zamyslil nad dívčinými slovy a usoudil, že dívka má pravdu. Pandion vskutku po všech protrpěných otřesech ztratil chuť k životu. Něco se v něm nalomilo. Ale nechť si Kidogo jakkoli lámal hlavu, nedovedl si představit, jakým způsobem chce Iruma Pandiona léčit. Nemohl na nic přijít a šel spát.

Příštího dne nakrmil Kidogo přítele opět kašičkou z ořechů. Pandion opět seděl, rozmlouval a k radosti přátel s velkou chutí jedl. Mladý Řek se stále rozhlížel a konečně se zeptal na včerejší dívku. Kidogo se vesele zašklebil, mrkl na Etruska a ohlásil Pandionovi, že ho dívka bude dnes večer léčit tajemným a zcela neznámým způsobem. Pandiona to zprvu zajímalo, ale potom, když doba účinku ořechů skončila, upadl znovu do obvyklé netečnosti.

Přesto se jak Kavi, tak Kidogo shodli, že se stav nemocného za tyto dva dny značně zlepšil. Jejich mladý přítel se na loži obracel častěji a hlasitěji dýchal než dříve.

Jakmile se slunce schýlilo k západu, osada se jako obvykle naplnila štiplavým kouřem hořícího roští a monotónním dutým zvoněním velkých moždířů, v nichž ženy drtily k jídlu drobounká zrna jakési na poli pěstované rostliny[81].

Černá kaše z těchto zrn, připravená z mléka a omastku, byla hlavní potravou všech zdejších lidí.

Po soumraku přišla rychle noc. Najednou se ztichlou osadou rozlehlo duté rachocení bubnů. Hlučný zástup mládeže se přiblížil k chýši našich tří přátel. Vpředu šly čtyři dívky s pochodněmi, obklopujíce dvě sehnuté stařeny v širokých tmavých pláštích. Hoši uchopili nemocného a doprovázeni hlasitými výkřiky zástupu nesli ho na druhý konec vesnice, který zabíhal k vykácenému okraji lesa.

Kavi a Kidogo šli za zástupem. Etrusk se nespokojeni rozhlížel kolem; jeho pohled prozrazoval, že si od celého tohoto záměru neslibuje nic dobrého.

Pandiona přinesli do ohromné prázdné chýše, široké nejméně třicet loktů v průměru a složili ho u prostředního sloupu, zády k širokému vchodu. Několik pochodní ze zpuchřelého dřeva, napuštěného palmovým olejem, které byly upevněny na sloupu, osvětlovalo jasně střed chýše. Stěny pod nízkými spadajícími okraji střechy se utápěly v polotemnu. Chýše byla plná žen — mladé dívky i stařeny seděly podél stěn v živém hovoru. Jakási stařena dala Pandionovi něčeho tmavého se napit, což jinocha rázem povzbudilo.

Z vydlabaného sloního klu se rozlehl ostrý třaslavý zvuk — v chýši nastalo ticho a všichni muži chvatně opustili místnost. Etrusk a Kidogo, kteří se pokoušeli zde zůstat, byli bez okolků vystrčeni do tmy. U vchodu se seskupilo několik ohyzdných stařen a zahradilo před zvědavými zraky vše, co se v chýši dělo. Kavi se usadil nedaleko chýše, rozhodnut stůj co stůj se nehnout až do konce tajemné věci. Kidogo se k němu připojil; cenil zuby a šklebil se — věřil způsobům léčení, pěstovaným u jižních národů.

Dvě dívky opatrně nadzvedly nemocného, posadily ho a opřely zády o sloup. Pandion se udiveně rozhlížel kolem, setkávaje se v polotmě s lesklými bělmy očí á zuby smějících se žen. Uvnitř chýše byly rozvěšeny svazky jakési aromatické rostliny. Široká girlanda obtáčela chýši kolem dokola po vnitřním lemu střechy, jemné větvičky téže křoviny oplétaly sloup, o nějž byl Pandion opřen. Všechno bylo prosyceno natrpklou a posilující vůni rostliny[82] — tato vůně dráždila a znepokojovala Pandiona a připomínala mu cosi nekonečně drahého a vábícího, ale nenávratně zapomenutého.

Přímo před Rekem se usadilo několik žen. Ve světle pochodní se bělaly dvě prohnuté trumpety ze sloních klů, tmavé bubny se černaly kulatými boky, byly to vydlabané špalky z kmene tlustých stromů.

Znovu zazněl třaslavý zvuk trumpet. Stařeny postavily před Pandiona zčernalou dřevěnou sošku ženy s hrubě zpracovanými mohutnými tvary.

Vysoké ženské hlasy zanotovaly tichou píseň — plynuly pomalé vlnky hrdelních tónů a tesklivých vzdechů, zrychlovaly se a nabývaly síly, rostly do šíře a zvedaly se do výše s prudkým tempem. Najednou těžký a zvučný úhoz na buben otřásl vzduchem. Pandion bezděky sebou trhl. Píseň umlkla, na hranici světla a stínu se objevila dívka v modrém plášti, kterou Pandion už znal. Vstoupila do kruhu osvětleného pochodněmi a jakoby nerozhodně se zastavila. Znovu se ozvala trouba a do jejího zasténání vpadlo několik stařen divokým zaječením. Dívka odhodila za sebe plášť a zůstala v pase, upleteném z věncoví vonných větviček.

Světlo pochodní přebíhalo po lesklé, tmavě bronzové pleti mlhavými odlesky. Iruminy oči byly silně podmalovány namodrale černou barvou, na rukou a na nohou se třpytily vyleštěné měděné kruhy, krátké černé vlasy v tvrdých prstencích se rozletěly po hladkých ramenou.

Bubny zarachotily stejnoměrně a dutě. Dívka se v taktu jejich pomalých úderů blížila k Pandionovi, tiše našlapujíc bosýma nohama, pružným, kočičím pohybem se naklonila nad soškou neznámé bohyně a vztáhla ruce v mučivém a vášnivém očekávání. Okouzlený Pandion sledoval každý Irumin pohyb. Teď nebylo v dívčině tváři ani stopy šelmovství — vážná, přísná, se zamračeným obočím jako by naslouchala hlasům svého srdce. Hned znehybněla, hned vzpínala ruce, ze široka je rozhazovala a stavěla se na špičky prstů, jako by se každá částečka jejího těla chtěla vznést do výše. Mladý Rek nikdy v životě nic takového neviděl — tajemný život proudící v rukou jako by splýval s oduševnělým výrazem dívčiny hlavy pozvednuté vzhůru.

Divoce zatroubily rohy ze slonové kosti. Náhlý ohlušující úder zarazil Pandionovi dech — měděné plechy, které udeřily o sebe, zahřměly a zazvonily vítězně a radostně, přehlušujíce trhaný rachot bubnů.

Dívka se prohnula v zádech jako vysoká lesklá duha. Pak se malinké nožky pomalu šinuly po hladce udusané podlaze — tanečnice se pohybovala po obvodu kruhu nesměle a nerozhodně, plna plachého zmatku.

Ozářena jasným světlem pochodní, dívka se zdála ulita z tmavého kovu. Couvajíc do pološera, pohybovala se jako lehký, téměř neviditelný stín.

Poplašný rachot bubnů se neustále zrychloval, měděné plechy hřměly divoce a pomalý tanec, poslušen těchto zběsilých zvuků, byl prudší a prudší.

Pevné štíhlé nohy se rychle rozletěly v taktu s hlubokým třaslavým zvukem mědi, splétaly se, zastavovaly a znovu plavně tančily, sotva se dotýkajíce země.

Ramena i vysoko zvednutá hruď byly nehybné a napjaté Iruminy ruce prosebné vztažené k soše bohyně se rytmicky a pomalu vlnily.

Vytrvalé bubnování rázem ustalo, hřmící měď zmlkla a jen tesklivé vzlyky trub rušily občas nastalé ticho, v němž zvonily a chrastily Iruminy náramky.

Pandiona překvapil zvláštní pohyb svalů pod hladkou dívčinou pokožkou. Nikde nevystupovaly výrazně, ale přelévaly se a vlnily jako voda v potoce, a linie Iruminina těla se před očima mladého sochaře promítaly v řadě neopakujících se proměn. Byl v nich ladný rytmus mořského prostoru a rozmáchlý, prudký rozběh větru po zlaté stepů

Prosba, která naplňovala každý dívčin pohyb na začátku tance, ustoupila nyní velitelskému úsilí. Pandionovi se zdálo, že před ním proudí sám plamen života v bronzových odlescích světla a mocného hřmění hudby.

V duši mladého Reka vyšlehla najednou znovu touha po životě, probudily se znovu zašlé tužby, otevřel se před ním prostorný a tajemný svět.

Trouby umlkly. Nízké a hrozivé rachocení bubnů splynulo s pronikavými skřeky žen, měděné plechy hřměly jako blízka bouře a najednou nastalo ticho. Pandion slyšel bušení vlastního srdce.

Dívka se vrhla vpřed a chvějící se a vysílená pustila najednou podél těla bezvládně ruce.

Kolena se jí podlomila, lesk v očích pohasl. Smutně vykřikla a klesla před soškou bohyně. Po pádu zůstala nehybně ležet, jen ňadra se dmula zrychleným dechem.

Omráčený Pandion sebou trhl. Prudký tanec byl přerušen výkřikem žalu.

Chýši naplnil ryk nadšených hlasů.

Čtyři ženy, šeptajíce nesrozumitelná slova, zvedly a odnesly Irumu do hloubi chýše. Starodávná socha byla okamžitě uklizena. Ženy se zvedly vzrušené, s hořícíma očima. Hlasitě mezi sebou hovořily a ukazovaly na cizince. Stařeny se u vchodu rozestoupily a propustily Kidoga a Kaviho, kteří se vrhli k příteli a začali se ho vyptávat. Ale mladý Řek nechtěl hned mluvit. Oba přátelé ho odnesli domů a Pandion dlouho ležel bez spánku pod dojmem neobyčejného tance.

Pandion se začal uzdravovat. Jeho mladé tělo nabývalo staré síly s překvapující rychlostí.

Za tři dny došel mladý Řek bez cizí pomoci k domu lovcovu — toužil spatřit Irumu. Dívka nebyla doma, zato její otec přijal cizince laskavě a přívětivě, pohostil ho chutným pivem a dlouho se pokoušel cosi vysvětlit posunky a plácal Pandiona po ramenou a prsou. Mladý Řek mu však nerozuměl a opustil lovcův dům s neurčitým pocitem rozmrzelosti.

Znovuzrození Pandionovo nebylo zcela úplné: ač byl svoboden a uzdravoval se, neopouštěla ho podivná duševní strnulost. Vrozená čilost se mu přece jen nevracela.

Mladý Řek sám chápal, že jeho zdraví podlomily těžké zkoušky, kterými ho osud postihl. Otřes při zápasu s nosorožcem byl nad jeho síly. Zeslábl a dlouho se nemohl vrátit k životu. Ale musí se vzpamatovat, musí být schopen dalšího zápasu! A Pandion začal s přemáháním cvičit, aby se mohl jako dříve vyrovnat svým soudruhům.

Kidogo a Kavi se už nemuseli o Pandiona obávat a se všemi bývalými otroky a s většinou vesničanů se vydali na dlouhý lov na žirafy, doufajíce, že při tom trochu prozkoumají cestu a pro své pohostinné hospodáře uloví hodně zvěře.

Pandion zatím za smíchu a dobromyslných žertů sousedů pomáhal drtit zrní k přípravě piva, aby otužoval zesláblé svaly, a nedbal posměchu mužů, kteří ho viděli u ženské práce. Brzy se pak začal toulat za obvod vesnice, ozbrojen tenkým egyptským kopím. V stepi cvičil vrhání kopí a běh; radostně cítil, jak jeho svaly každým dnem sílí a jak lehce jeho tělo nesou opět neúnavné nohy.

Pandion přitom ani na okamžik nezapomínal na Irumu a začal se učit řeči domorodců. Do nekonečna opakoval neznámá zpěvná slova. Dík své dobré paměti rozuměl za jeden týden svým spolubesedníkům.

Irumu neviděl už čtrnáct dní a netroufal si k ní zajít v otcově nepřítomnosti, poněvadž ještě neznal obyčeje tohoto lidu. Jednou, když se vracel ze stepi, spatřil náhle před sebou postavu v modrém plášti, a jeho srdce mocně zabušilo. Mladý Řek zrychlil kroky, dohonil dívku a s radostným úsměvem se před ní zastavil.

Nemýlil se — byla to Iriíma. Při prvním pohledu do dívčiny tváře se Pandiona zmocnilo vzrušení. Vyslovuje s námahou nezvyklá slova, začal mladý Rek Irumě děkovat a dívka sklopila hlavu a tonula v rozpacích. Pandion byl se zásobou slov brzo hotov a ve svém vzrušení přešel do rodné řeči; vzpamatoval se však, zmlkl a díval se rozpačitě na okraj pestré čelenky na Irumině hlavě, která dosahovala výše jeho klíčních kostí. Iruma na něj pokukovala úkosem a šelmovsky se začala smát. Usmál se i Pandion a pak opatrně řekl větu, které se už dávno naučil:

„Mohu k tobě přijít?“

„Přijď“ — odpověděla dívka prostě — „přijď zítra na kraj lesa, až slunce bude stát proti němu.“

Pandion potěšen nevěděl, co by ještě řekl, a vztáhl k Irumě obě ruce. Modrý plášť se rozhalil a dvě malé pevné ruce se důvěřivě položily do Pandionových dlaní. Něžně a pevně je stiskl. V ten okamžik na vzdálenou Tessu ani nepomyslil. Dívčiny ruce se zachvěly, široké chřípí se vzdulo, něžným, ale energickým pohybem se vymkla z Pandionových rukou, zakryla tvář pláštěm a rychle se pustila po svahu kopce.

Pandion se dovtípil, že se nepatří, aby šel za ní. Zůstal na místě a pohlížel za dívkou, dokud nezmizela za chýšemi. Bezděky se usmívaje, kráčel pak Pandion ulicí a mával kopím.

Po prvé si teď povšiml, na jak malebném místě vesnice leží. Chýše byly vystavěny pohodlně a pěkně, ulice byly široké.

Mimoděk si uvědomil, že se zdejší lidé nápadně liší od těch, které viděl v zemi Nub, a od nebožáků „vyvoleného“ Kemtu. Tam byla v lidských tvářích vryta pečeť zatrpklosti a netečnosti. Na tělech vysílených hladem a udřených prací spočívalo jakési ponížení. Ale zde chodili lidé lehkou, volnou chůzi; i staří lidé měli krásné držení těla.

Pandionovy myšlenky přerušil svalnatý a ramenatý mladík, který se před ním náhle vynořil v malinké čepičce z levhartí kůže. Nepřátelsky se díval na cizince a velitelským pohybem vztáhl před sebe ruku, dotknuv se Pandionových prsou. Řek se udiveně zastavil a jinoch před ním stál jako socha; spustil ruku na pás se širokým nožem a měřil si cizince vyzývavým pohledem.

„Viděl jsem, že dobře běháš,“ řekl konečně jinoch, — „Chceš se mnou běžet o závod? Já jsem Fulbo, zvaný Levhart“ — dodal, jako by toto jméno mělo Pandionovi všechno vysvětlit.

Pandion se přátelsky usmál a odpověděl, že dříve běhal lépe a nyní že dřívějšího umění ještě nenabyl. Nato ho Fulbo zahrnul zlostnými posměšky, a v mladém Řekovi vzkypěla krev. Nechápaje, co je původem mladíkovy nenávisti, založil pohrdavě ruce v bok a výzvu k utkání přijal. Protivníci se rozhodli utkat se hned téhož večera, až se ochladí.

U paty kopce, na kterém byla vesnice rozložena, se shromáždila mládež a přišlo i několik starších lidí, aby se potěšili pohledem na utkání mezi Fulbem a cizincem.

Fulbo ukázal na vzdálený osamělý strom, ke kterému bylo nejméně deset tisíc loktů. Vítězem měl být ten, kdo k naznačené čáře přiběhne první s větvičkou utrženou se stromu.

Plácnutí do dlaní bylo signálem — Pandion a Fulbo vyrazili. Fulbo se třásl netrpělivostí a rázem se rozletěl velkými skoky. Zdálo se, že mladík letí nad zemi jako pták s roztaženými křídly. Mládež dávala nadšeným pokřikem najevo svou spokojenost.

Mladý Řek, ještě ne zcela ve své míře, pochopil, že mu hrozí nebezpečí, že bude poražen. Ale rozhodl se, že neustoupí. Začal běžet tak, jak ho to učíval děd za chladných hodin rozbřesku na úzkém pruhu mořského pobřeží. Běžel, zlehka se kolébaje, bez prudkých skoků a souměrně dýchal. Fulbo se octl daleko před ním, ale mladý Řek běžel klidně a rychle a nesnažil se soupeře dohonit. Jeho hruď se postupně rozšiřovala, nabírala stále více vzduchu, nohy letěly stále rychleji, a diváci, kteří se na něj zprvu dívali soucitně, viděli, že se vzdálenost mezi soupeři začala zmenšovat. Afričan se ohlédl, vyrazil zlostný křik a letěl ještě rychleji.

Ke stromu přiběhl o čtyři sta loktů dříve než Pandion, vysoko povyskočil, strhl větvičku a okamžitě se obrátil nazpět. Pandion ho minul nedaleko stromu a všiml si hlučného Fulbova dýchání. Ačkoli i Pandionovo srdce tlouklo mnohem silněji, než by bylo mělo, mladý Řek nabyl přesvědčení, že může počítat s vítězstvím nad příliš horkokrevným soupeřem, neznalým pravidel běhu. Pandion pokračoval v závodě se stejnou vyrovnaností, a teprve když zbývalo k divákům ne více než tři tisíce loktů, vyrazil najednou prudce kupředu. Brzo Fulba dohonil, ale ten lapaje dech ústy dokořán otevřenými prodloužil skoky a opět nechal cizince za sebou. Pandion se však nevzdával. Ač se mu před očima tmělo a srdce měl až v hrdle, znovu dohonil soupeře. Ten v běhu už před sebou nic nevnímal, cestu ani neviděl a najednou klopýtl a upadl. Pandion proletěl několik loktů, zastavil se a přiskočil k upadnuvšímu, aby mu pomohl vstát. Fulbo ho pohněvaně odstrčil, vrávoravě se postavil na nohy a s námahou řekl, dívaje se Pandionovi přímo do tváře:

„Ty jsi zvítězil… ale dej si pozor!.. Iruma…“

Mladý Řek rázem pochopil všechno a k vítězné radosti se přimísil pocit trapných rozpaků, jako by se byl vetřel do něčeho cizího a zakázaného.

Fulbo smutně svěsil hlavu a odcházel těžkým krokem, nepokoušeje se už běžet. Pandion se beze spěchu vrátil k čáře; Byl uvítán pozdravy diváků. Pocit trapnosti ho však neopouštěl.

Sotva se mladý Řek octi ve své prázdné chýši, už ho přemohl stesk po Irumě. Setkání, které si s ní na zítřek umluvil, se mu zdálo příliš daleké.

Přátelé se zúčastnili společné hostiny, vystrojené na počest navrátivších se lovců. Účastníky lovu uvedlo pivo do povznesené nálady a jeden přes druhého se chvástal svými úspěchy. Mladý Řek seděl opodál, vrhal nepozorovaně pohledy na louku, kde tancovala mládež, a snažil se spatřit Irumu v dlouhé řadě jinochů a dívek.

Lehce se kymáceje zvedl se jeden z vůdců a spustil uvítací řeč, kterou doprovázel ladnými, krásnými gesty. Pandion byl s to pochopit jen celkový smysl řeči, v které náčelník chválil cizince u nich dlící, litoval, že už brzy odejdou, nabízel jim, aby tu zůstali, a sliboval, že budou přijati jeho lidem jako soukmenovci.

Hostina byla skončena až v noci, když se dosyta najedli jemného masa mladých žiraf a když byla spotřebována veškerá zásoba piva. Na cestě do chýše Kidogo prohlásil, že zítra budou mít všichni bývalí otroci, kterých zůstalo dvacet sedm lidí, konečnou poradu o další cestě.

Kidogovi se podařilo domluvit se s kočovnými lovci, s kterými se v lese setkal. Znali dobře krajinu na západ od vesnice a pověděli mu, jak mají jít dále. Vzdálenost, která dělila Kidoga od moře a od vlasti, je veliká, ale on teď ví, že po třech měsících chůze, byť i nerychlé, tam budou. Co je nyní může zastavit, osvědčené v bojích a silné vzájemným přátelstvím? Každý z dvaceti sedmi má cenu pěti vojínů! Černoch hrdě vypjal prsa, zvedl k hvězdám veselou nachmelenou tvář, objal Pandiona a vzrušeně zakončil:

„„Nyní je mé srdce klidné. Ty jsi zdráv — a tak vzhůru na cestu! Na cestu, třeba hned zítra!“

Pandion mlčel, po prvé cítil, že jeho přáni nejsou táž jako jeho přátel. Mladý Řek se neuměl přetvařovat

Po dnešním shledání Pandion pochopil, že stesk, který po celou dobu bolestně drásal jeho duši, vyvěral z lásky k Irumě. Dívka mu vstoupila do cesty na prahu svobody po krutém životě otroka.

Je to snad málo pro něho; který se ještě před nedávnem chytal nejnepatrnější naděje na dně tmavé žalářní jámy? Co konečně potřebuje na světě a od života, když ho láska mocně volá, aby zůstal zde, v zlaté stepi? A tajné přání, které si sám sobě nechtěl přiznat — zůstat zde s Irumou navždy — začalo sílit v Pandionově duši. Zápasil sám se sebou, snažil se ověřit svou lásku k Irumě. Důvěřivé mládí odvádělo Řeka nepozorovaně do říše snů, kde bylo všechno tak snadné a prosté.

Zítra uvidí Irumu a všechno jí poví… a ona — ona ho také miluje!

Bývalí otroci se měli sejít na druhém konci vesnice. Tam ve dvou velkých chýších také bydleli. Kavi, Kidogo a Pandion obývali zvlášť malou chýši, kterou jim dali s ohledem na Řekovu nemoc

Pandion, který si v koutě chýše brousil kopí, vstal a šel k východu.

„Kam jdeš?“ — zeptal se ho překvapený Etrusk. „Což pak na poradě nebudeš?“

„Přijdu potom,“ odpověděl Pandion a chvatně vyšel z chýše.

Etrusk se za ním pozorně podíval a vyměnil užaslý pohled s Kidogem, který u vchodu pilně zpracovával kus tlusté kůže, aby si z ní udělal štít.

Mladý Řek neřekl přátelům, že na něj dnes na kraji lesa čeká Iruma. Cítil, že příchodem přátel vyrostla nenadálá překážka, ohrožující jeho právě se rodící lásku, a nebyl s to se schůzky zříci. Hájil se v duchu tím, že se usnesení porady stejně od přátel doví.

Když se Pandion přiblížil k lesu, dlouho hledal pohledem Irumu, až najednou dívka s úsměvem odstoupila od stromu a stanula před Řekem. Měla na sobě otcův lovecký plášť s měkké šedé kůže a na pozadí stromů byla naprosto neviditelná. Pokynula Pandionovi, aby ji následoval a rychle vykročila podél kraje lesa k obloukovitému výběžku háje, který zabíhal do stepi ve vzdálenosti tří tisíc loktů od vesnice.

Tam zašla pod stromy. Pandion se díval zvědavě kolem — po prvé byl v africkém lese. Řek si jej představoval docela jinak; les se vinul jako dlouhá úzká stuha dolinou říčky, která tekla kolem vesnice, a nebyl širší než dva tisíce loktů.

Byla to ohromná klenba vysokých kmenů, tmavý ochoz nad hlubokou, věčně zšeřelou úžlabinou říčky.

Stromy byly stále vyšší a u svažujícího se břehu se skláněly až k vodě s větvemi zkříženými ve výšce.

Stihlé a rovné kmeny s bělavou, černou a hnědou kůrou se tyčily vzhůru celou stovku loktů jako husté sloupoví vysoké budovy. Větve se hustě splétaly do uzavřené klenby, jíž slunce nebylo s to proniknout. Ponuré šedivé světlo padalo shora a uhasínalo v hlubokých prohlubních mezi podivnými kořeny, podobajícími se nízkým stěnám. Ticho, nerušené žádnými zvuky kromě sotva slyšitelného bublání vody, pološero, obrovská výška lesního sloupořadí Pandiona sklíčily. Připadal si jako nezvaný vetřelec, který se vloupal do: zapovězeného, tajuplného srdce cizí přírody.

Těsně nad vodou byly v zelené klenbě úzké štěrbiny — tam se řítil s výše nepřetržitý vodopád zlatého ohně. Halil stromy do zářivé mlhy, tříštil se v mezerách mezi kmeny na svislé světelné pruhy, postupně hasnoucí v hloubi lesa. V Pandionově paměti se vynořily ponuré tajuplné chrámy egyptské. Provazce popínavých rostlin se pnuly se stromu na strom volnými smyčkami nebo se spouštěly dolů, tvoříce vlnité záclony. Půda postlaná listím, ztrouchnivělým prachem zetlelých plodů a uschlých větví, byla sypká a měkká, sem tam byly po ní rozhozeny drobné hvězdičky pestrých květů.

S kmenů visely dlouhé stuhy loupající se kůry jako rozedrané kousky kůže.

Velcí motýli nehlučně létali nad zemí; jejich třepotající se křídla poutala mladého Řeka fantastickým seskupením barev — leskle sametově černých, kovově modrých, červených, zlatých a stříbřitých.

Iruma kráčela jistě mezi kořeny, sestupovala k řece a přivedla Pandiona na rovnou planinku těsně u břehu, pokrytou něžným kobercem načechraného mechu. Zde stál strom, rozražený bleskem. Z pahýlu tvrdého žlutého dřeva vystupovaly hrubé obrysy lidské postavy. Strom byl zřejmě předmětem uctívání — kolem dokola byly rozvěšeny barevné hadříky a zuby dravců. Ze země trčely tři zčernale slonové kly.

Iruma sklonila v úctě hlavu, přistoupila k starému stromu a zvala Pandiona k sobě.

„To je předek našeho rodu, zrozený hromem“ — řekla dívka tiše. — „Daruj mu něco, aby předkové byli k nám hodni“

Pandion se na sebe podíval — neměl nic, co by mohl věnovat tomuto hrubému bohu, domnělému Iruminu předkovi S úsměvem rozepjal ruce, ale dívka byla neúprosná. „Daruj tohle,“ a dotkla se pásu, spleteného ze žirafích ocásků, který toho dne dal Pandionovi Kidogo na památku lovu.

Mladý Řek poslušně pás rozvázal a dal dívce proužek kůže. Iruma odhodila plášť. Neměla na sobě ani náramky, ani náhrdelník, byla jen v širokém koženém pásu, šikmo padajícím na levý bok.

Dívka vystoupila na špičky, natáhla se k zářezu u hlavy modly a připevnila tam Pandionův dar. Doleji Iruma zastrčila útržek pestré levhartí kůže a svazek temně červených bobulí podobných korálkům. Nato vysypala modle pod nohy hrst prosa a spokojeně odstoupila.

S upřeným zrakem se teď dívala na Pandiona, opřena zády o kmen nevysokého stromu se sty a sty rudých květů mezi listím. Zdálo se, že dívce nad hlavou hoří rudé lampičky. Na bronzové Irumině pokožce se třpytily sluneční paprsky.

Pandion stál v němém obdivu nad dívkou. Její krása se mu zdála posvátnou v tichu obrovského lesa — chrámu neznámých bohů, tak ostře odlišných od radostných nebešťanů jeho dětství.

Jasná, klidná radost naplnila najednou Pandionovo srdce — opět se stal umělcem a jeho dřívější touhy se znovu probudily.

Ale najednou se vynořila z hloubi paměti neobyčejně jasná představa. Tam, v nesmírně daleké vlasti, v šumění borovic a moře, právě tak stála Tessa opřena o strom za těch dávno minulých, nenávratných dnů…

Iruma si založila ruce za hlavu, nepatrně se prohnula v štíhlém pase a slabě si povzdechla. Zmatený Pandion couvl o krok. Iruma zaujala týž postoj, v jakém chtěl kdysi modelovat Tessu.

Před Pandionem vstala z mrtvých minulost, s novou silou vzplanula touha po Aeneadě. Na cestu, vstříc novému zápasu, pryč od Irumy!..

Pandion trpěl touto dvojakostí svých tužeb, dříve vždycky tak jasných. Objevil v sobě dříve neznámou slabost, a to ho polekalo.

Zde ho s nezadržitelnou silou vábil život horký jako samo africké slunce, mladý jako step kvetoucí po deštích, mohutný jako široký tok řeky. Tam byly všechny jeho nejsvětější sny o velikém umění. Ale což nestála před ním sama krása, blízká a radostná? Nechť si byly Iruma a Tessa podobny sebevíce, byly zcela jiné, i když v nich obou žila táž přesvědčivost krásy.

Pandionův neklid se zmocnil i dívky. Přistoupila k němu blíže a zpěvavá slova cizí řeči přerušila ticho lesa.

„Ty jsi náš, zlatooký, tancovala jsem tanec velké bohyně, předek přijal tvé dary…“ — Irumin hlas utichl, dlouhé řasy zakryly oči. Dívka pevně objala Pandiona kolem krku a přitiskla se k němu.

Mladému Řekovi se zatmělo v očích a jen se zoufalým úsilím se vyvinul z dívčina objetí. Iruma zvedla hlavu. Její ústa se dětsky pootevřela.

„Ty nechceš žít zde? Ty odejdeš se svými druhy?“ zeptala se užaslá Iruma a Pandion se zastyděl.

Něžně přivinul Irumu k sobě a shledávaje vhodná slova z těch, kterým se naučil z řeči jejího lidu, snažil se jí vysvětlit svůj veliký stesk po vlasti, po Teste…

Irumina hlava se zvrátila na širokou hruď mladého Řeka, její oči se pohroužily do zlatisté záře jeho očí, zuby se obnažily v slabém úsměvu, Iruma začala hovořit a ve zvuku jejích slov byla táž něha, táž měkkost lásky, která tak opájela Pandiona z úst Tessiných.

„Ano, nemůžeš-li zde žít, musíš odejít…“ Dívce se při posledním slově sevřel hlas… „Ale máš-li mne a můj lid dost rád zůstaň tu, zlatooký! Rozmysli se, rozhodni se, přijď, budu čekat!“

Dívka se vzpřímila a hrdě pokynula hlavou. Právě tak přísnou a vážnou ji Pandjon viděl při tanci.

Okamžik stál mladý Řek před ní bez hnutí, pak s tlumeným vzlykem vztáhl k ní ruce. Ale v mžiku zmizela za stromy a rozplynula se v šeru lesní houštiny…

Irumino zmizení ohromilo Pandiona jako těžká ztráta. Dlouho stál v chmurném lese, pak se loudal nazdařbůh nazlátlou mlhovinou mýtiny; zápasil s touhou vrhnout se za Irumou, vyhledat ji, říci jí, že ji miluje, že zůstane s ní.

Iruma, jakmile zmizela Pandionovi za stromy, dala se do běhu, lehce přeskakovala kořeny, proklouzávala mezi liánami. Letěla stále rychleji, dokud se nadobro nevyčerpala. Těžce oddechujíc zastavila se na břehu klidné vodní hladiny — tiché zátočiny říčky, která se zde rozšiřovala. Ostré světlo ji oslepovalo, po šeru pod stromy a po lesním chládku zaplavil tělo žár.

Iruma se rozhlédla tesklivě kolem, v slzách spatřila na vodní hladině svůj obraz a bezděky se zadávala na sebe celou v tomto velkém zrcadle… Ano, je krásná! Ale jak vidět, krása není ještě všechno, chce-li cizinec, zlatooký, statečný, dobrý a něžný, od ní odejít. Je vidět, že mu ještě něco chybí… Ale co?

Slunce zapadalo za pahorkatou stepí. Na práh chýše, kde seděli Kidogo a Kavi, dopadal bleděmodrý šikmý stín.

Podle toho, jak se oba přátelé neklidně pohnuli, Pandion pochopil, že Etrusk a černoch již na něho dlouho čekají. Mladý Řek přistoupil k přátelům se sklopeným zrakem. Kavi vstal, slavnostní a drsný, a položil příteli na rameno ruku:

„Chceme si s tebou promluvit, on i já,“ Etrusk kývl směrem ke Kidogovi stojícímu stranou. — „Tys nepřišel do rady, ale všechno je rozhodnuto — zítra odcházíme…“

Pandion couvl. Příliš mnoho se toho stalo za tyto poslední tři dny, A přece mladý Řek si nepomyslil, že druzi budou tak pospíchat. Sam by spěchal právě tak, kdyby… kdyby nebylo Irumy!

V očích přátel četl, že ho odsuzují. Nutnost k něčemu se rozhodnout, která, jitřila už dávno Pandionovo srdce, ale kterou nevědomky oddaloval v naivní důvěře, že se všechno nějak urovná, se nyní dostavila. K radostnému světu svobody, té svobody, která ve skutečnosti žila jen v Pandionových snech, jako by mu znovu zahradila přístup vysoká zeď.

Musí se rozhodnout, zůstane-li zde s Irumou, či odejde s přáteli a navždy ji ztratí. Ale zůstane-li zde, bude to také navždy: jen spojeným silám dvaceti sedmi lidí odhodlaných pro návrat do vlasti ke všemu, i k jisté záhubě, se může podařit zdolat prostor, kterým je země drží v zajetí. Zůstane-li, pak navždy ztratí vlast, moře, Tessu, všechno, co ho posilovalo a pomáhalo mu, aby se dostal až sem.

Dokáže to, žít zde? Splyne s tímto přívětivým, ale přece jen cizím životem, až zde s ním nebudou jeho věrní, v trampotách vyzkoušení druhové, o jejichž přátelství se opíral už ze zvyku, aniž si to zvlášť uvědomoval? Bez dlouhého uvažování, celým srdcem, vycítil Pandion jasnou odpověď.

A nebude to vlastně zrada, když je opustí, ač oni ho zachránili a jen díky jim znovu nabyl své síly?

Ne, musí jít s nimi, i když zde zanechá celou polovinu srdce!

A vůle mladého Řeka nesnesla tíhu zkoušky. Uchopil ruce přátel, kteří s obavami pozorovali duševní zápas, zrcadlící se na přímé Pandionově tváři, a prosil je úpěnlivě, aby neodcházeli tak brzo. Nyní, když jsou volní, co pro ně znamená, pobudou-li zde ještě trochu, dobře si před cestou odpočinou a lépe se seznámí s cizí zemí.

Kidogo zaváhal; černoch velice miloval mladého Řeka. Etrusk se zamračil ještě více.

„Pojďme tam, zde jsou cizí oči a uši,“ Kavi strčil Pandiona do tmavé chýše, znovu z ní vyšel a vrátil se s uhlíkem. Zažehl malou pochodeň. Zdálo se mu, že za světla lehčeji přesvědčí zmateného přítele. „Co očekáváš, zůstaneme-li zde?“ zeptal se přísně Etrusk a jeho slova svírala Pandionovo srdce. „Odejdeš pak od Irumy stejně? Či si ji chceš vzít s sebou?“

Ne, Pandionovi nepřišlo ani na mysl, že by mohla Iruma jít s nimi na dalekou cestu, a záporně zavrtěl hlavou.

„Pak tě nechápu,“ drsně řekl Etrusk. „Copak ostatní naši soudruzi zde nenašli dívky, které se jim líbily? A přece se z nich na poradě nikdo nerozpakoval, koho mají volit — ženu či vlast, nikoho ani nenapadlo, aby tu zůstal. Irumin otec, který je lovec, si myslí, že s námi nepůjdeš. Zalíbil ses mu, sláva o tvé statečnosti se rozletěla po všem lidu. Řekl mi, že je ochoten přijmout tě do rodiny! Což opravdu nás opustíš, zapomeneš na vlast pro děvče?“

Pándion sklopil hlavu. Neměl, co by odpověděl, nedovedl by vysvětlit Etruskovi, v čem se zřejmě mýlí. Jak mu měl říci, že se Pandion neoddal jen vášni? Jak vyjádřit, co ho poutalo k Irumě jako umělce? A na druhé straně — krutá pravda Etruskových slov ho pálila — zapomněl, že cizí lid měl své zákony a obyčeje. Zůstane-li zde, bude se muset stát lovcem, spojit svůj osud s osudem tohoto lidu. To byla nevyhnutelná daň za štěstí s Irmou… Ale vždyť zde je mu blízká jen Iruma. Klidný a horký prostor zlaté stepi se naprosto nepodobal rodným dálavám šumícího a pohyblivého moře. A dívka byla částí tohoto světa, jehož se nepřestával cítit dočasným hostem… A tam v dáli mu jako maják svítila vlast.

A zhasne-li ten maják, dokáže pak žít bez něj?…

Etrusk se na chvíli odmlčel, aby dal Pandionovi čas na rozmyšlenou, a znovu začal:

„Dobře, staneš se jejím mužem, abys ji pak brzo zase opustil a odešel. A ty si myslíš, že její lid nás propustí v míru a pomůže nám? Urazíš jejich pohostinství. Trest, který ti bude patřit po zásluze, stihne nás všechny… A pak, proč se domníváš, že ostatní druzi budou souhlasit s čekáním? Nesvolí k tomu, a já budu při nich!“

Etrusk se odmlčel a jako by se zastyděl za příkrost svých slov, smutně dodal:

„Srdce mě bolí, neboť až dostihnu moře, nebudu mít přítele, který se vyzná na moři. Můj Remd zahynul a všechny své naděje jsem skládál v tebe — ty ses plavil po moři, učil ses u Féničanů…“ Kavi sklopil hlavu a odmlčel se.

Kidogo se vrhl k Pandionovi a zavěsil mu na krk sáček na dlouhém řemínku.

„Střežil jsem jej, dokud jsi byl nemocen,“ řekl černoch. „To je tvůj mořský talisman… Pomohl ti zvítězit nad nosorožcem, pomůže nám všem dostat se k moři, půjdeš-li s námi…“

Pandion si vzpomněl na kámen — Jachmův dar. Zapomněl úplně na tento zářivý symbol moře, tak jako zapomněl tyto dny na mnoho jiného. Zhluboka vzdychl. V tu chvíli vešel do chýše vysoký člověk s dlouhým kopím v ruce. Byl to Irumin otec. Nenucené se posadil na zem, skrčiv pod sebe nohy, přátelsky se usmál na Pandiona a obrátil se k Etruskovi.

„Přišel jsem k tobě něco vyřídit,“ začal beze spěchu lovec. „Řekl jsi, že za jedno slunce jste se rozhodli odejít do vlasti.“ Kavi souhlasně kývl hlavou a mlčel, čekaje, co bude dál. Pandion s neklidem pohlížel na Iruminina otce, chovajícího se s klidnou a slavnostní důstojnosti.

„Cesta je daleká, člověka ohrožuje v stepi a v lese mnoho zvěře,“ pokračoval lovec. „Máte špatné zbraně. Pamatuj si, cizince: se zvířaty se nelze bít jako s lidmi. Meč, střela a nůž jsou dobré proti člověku, ale proti zvířeti je nejlepší — toto kopí. Jen kopí může zadržet silné zvíře, zastavit je, dostat jeho srdce na dálku. Vaše kopí se do naší stepi nehodí“ — lovec pohrdavě ukázal na tenké egyptské kopí s malým měděným hrotem, opřené o stěnu chýše. „Takové musíte u nás mít!“

A Irumin otec položil Kavimu na kolena zbraň, kterou přinesl, a sňal s ní dlouhý kožený povlak.

Těžké kopí bylo dlouhé přes čtyři lokty. Jeho kopište, tlusté dva palce, bylo z tvrdého a jadrného dřeva, lesknoucího se jako kost. Uprostřed bylo kopiště ještě tlustší a na tom místě bylo obšito tenkou drsnou kůží z hyeny. Místo krátkého hrotu mělo na konci celý loket dlouhé a tři palce široké ostří ze světlého tvrdého kovu — vzácného a drahého železa.

Kavi zamyšleně ohmatal nabroušené ostří, zkusil v ruce tíhu zbraně a s povzdechem ji vrátil lovci.

Ten se usmál, pozoruje dojem, který na Etruská kopí učinilo, a opatrně řekl:

„Zhotovit takové kopí dá mnoho práce… Kov pro ostří dobývá sousední kmen a ten jej prodává draho. Zato tě kopí nejednou zachrání ve smrtelném nebezpečí…“

Kavi nechápal, kam lovec míří, a mlčel.

„Přinesli jste s sebou silné luky z Kemtu,“ pokračoval lovec. „My takové nedovedeme vyrábět a chtěli bychom je vyměnit za kopí. Náčelníci svolili, abychom vám dali dvě kopí za každý luk, a kopí, jak jsem řekl, vám budou užitečnější.

Kavi se podíval tázavě na Kidoga a černoch kývnutím hlavy potvrdil lovcův názor.

„V stepi je mnoho zvěře a šípy nebudeme potřebovat,“ řekl Kidogo, „ale v lesích, ač jsou dosud daleko, to bude zlé; šest kopí místo tří luků nám dá větší ochranu proti útokům šelem.“

Kavi chvílí uvažoval, pak s výměnou projevil souhlas a dal se do smlouvání. Ale lovec byl neoblomný, dokazoval, že nabídnutá zbraň je velmi cenná. Nikdy by nedali dvě kopí za luk, kdyby nepotřebovali vědět, jak se egyptské luky dělají.

„Dobře,“ řekl Etrusk. „Dali bychom vám luky jaké dar za pohostinství, kdybychom neměli před sebou tak dalekou cestu. Přijímám tvé podmínky — zítra dostaneš luky.“

Lovec zazářil, plácl Kaviho přes ruku, zvedl kopí, díval se pozorně na červený odlesk pochodně na jeho ostří a navlekl na ně kožený povlak zdobený různobarevnými kousky kůže.

Etrusk natáhl ruku, ale lovec mu zbraň nedal. Dostaneš zítra právě takové. A tohle…“ otec Irumy učinil přestávku, „daruji tvému zlatookému příteli. Povlak ušila sama Iruma! Podívej se, jak je krásný!“

Lovec podával kopí mladému Řekovi, který přijímal dárek váhavě.

„Ty s nimi nejdeš,“ Irumin otec ukázal na Etruska a Kidoga, „ale dobré kopí — to je první lovcova věc a já si přeji, abys proslavil náš rod, až se staneš mým synem!“

Kidogo a Kavi upřeli své zraky na přítele a černoch stiskl prsty, až klouby zapraskaly. Neočekávaně nastal rozhodný okamžik.

Pandion zbledl a prudkým, odmítavým pohybem podal lovci náhle kopí zpět.

„Ty odmítáš, jak tomu mám rozumět?“ zvolal užaslý lovec. „Odcházím s přáteli,“ namáhavě ze sebe vypravil mladý Řek chraplavým hlasem.

Irumin otec stál bez hnuti, díval se němě na Pandiona a pak mu pohněvaně mrštil kopí pod nohy. „Nechť je tomu tak, ale neopovaž se už ani jednou pohledět na mou dceru. Hned dnes ji pošlu pryč!“

Pandion se díval na lovce skelně ztrnulýma a široce rozevřenýma očima. Nelíčené hoře strhalo jeho mužné rysy, a to změkčilo hněv Irumina otce.

„Měl jsi dost odvahy se rozhodnout, dokud nebylo pozdě, to je dobře,“ řekl. „Ale chceš-li odejít, odejdi co nejdříve…“

Lovec ještě jednou přelétl Pandiona zachmuřeným pohledem od hlavy až k patě a vydal jakýsi neurčitý zvuk.

Na prahu chýše se Iruminin otec ohlédl na Kaviho.

„Co jsem řekl, to platí,“ utrhl se hrubě a zmizel ve tmě.

Při pohledu na lesknoucí se oči mladého Řeka byl Kidogo všechen nesvůj a cítil, že nyní Pandion o přátele nestojí. Řek stál s pohledem upřeným do dáli, jako by se jí tázal, co má dělat. Pomalu se odvrátil, vrhl se na lůžko a zakryl si tvář rukama.

Kavi rozžehl novou pochodeň; nechtěl Pandiona nechat samotného s jeho myšlenkami ve tmě. Etrusk a černoch se usadili stranou a bděli, byli však němí. Občas se nepokojně podívali na přítele, kterému nemohli nijak pomoci. Čas plynul pomalu, nastala noc. Pandion se pohnul, vyskočil, naslouchal a vrhl se z chýše ven. Ale široká ramena Etruskova mu zatarasila vchod. Mladý Řek narazil na jeho zkřížené ruce a stanul s hněvivě staženým obočím.

„Pusť!“ řekl netrpělivě Pandion. „Nemohu jinak, musím se rozloučit s Irumou, jestli ji už někam neposlali.“

„Vzpamatuj se!“ odpověděl Kavi. „Zahubíš ji, sebe a nás všechny! Její otec je na tebe rozhněván!“

Pandion mlčel a snažil se Etruská odstrčit, ale ten stál pevně.

„Rozhodl ses, tak dost, nepohněvej jejího otce,“ pokračoval Kavi v přesvědčování svého přítele. „Pochop, co z toho může vzejít.“

Mladý Řek strčil do Etruska ještě silněji, ale dostal ránu do prsou a couvl. Kidogo viděl srážku druhů a přiběhl, nevěda ve svém zmatku, co dělat. Mladý Řek zaťal zuby a oči mu vzplanuly nedobrým ohněm. Se vzdutým chřípím se vrhl na Kaviho. Etrusk rychle vytáhl nůž, otočil zbraň rukovětí k Pandionovi a hněvivě vykřikl: „Vezmi si nůž, bodni!“ Pandion ztrnul.

Etrusk vypjal hruď, položil levou ruku na srdce a pravou podával rukověť nože dále Pandionovi.

„Bodni rychle, bodni! Semhle! Živ tě dál stejně nepustím! Zab mě, pak si jdi!“ křičel zuřivě Kavi.

Pandion viděl po prvé svého zasmušilého, moudrého přítele v takovém stavu. Ustoupil, bezmocně zaúpěl a loudal se ke svému lůžku. Znovu se na ně svalil a obrátil se k přátelům zády.

Kavi těžce oddychoval, utřel si s čela pot a zastrčil nůž za pás.

„Musíme ho hlídat celou noc a odejít co nejdřív,“ řekl poděšenému Kidogovi. „Zpravíš na úsvitě druhy, aby se připravili.“

Pandion jasně slyšel Etruskova slova, která znamenala, že se mu Irumu už nepodaří spatřit.

Dusil se, téměř fysicky cítil, jak ho zde všechno kolem svírá. Zápasil se sebou, napínal všechnu svou vůli a bouřlivé, téměř šílené zoufalství se měnilo pomalu v tichý smutek.

A opět africká step rozevřela své žhavé dálky před dvaceti sedmi tvrdohlavci, kteří se rozhodli stůj co stůj se vrátit do vlasti.

Hrubá tráva se teď po deštích zvedla do výše dvanácti loktů[83] a v její dusné houštině se beze stop skryla i obrovská šedá těla sloní. Kidogo vysvětlil Pandionovi, proč musí tak pospíchat: brzo končí období dešťů a step začne hořet a změní se v mrtvou rovinu zanesenou popelem, kde bude těžké si najít potravu.

Pandion mlčky kývl. Jeho smutek byl ještě příliš čerstvý. Ale když se octl mezi svými druhy, kterým byl tak mnohým zavázán, mladý Řek cítil, jak ho s nimi opět spojují pouta mužného přátelství, jak v něm samém roste touha jít vpřed, jak lační po boji a jak v něm začíná plápolat silná touha co nejdříve se dostat do Aeneady.

A přes palčivý stesk po Irumě cítil, že teprve teď se stává dřívějším člověkem, jasným n přímým, jdoucím bez bázně zvolenou cestou. Znovu se v něm probudila lačná vnímavost umělce k tvarům a barvám přírody, rostla touha tvořit.

Dvacet sedm silných mužů bylo ozbrojeno kopími, vrhacími oštěpy, noži a několika štíty. Bývalí otroci, otužilí v trampotách a bitvách, byli značně silnou jednotkou a nemuseli se obávat nesčetných šelem.

Cesta ve vysoké trávě byla hodně nebezpečná. Volky nevolky museli jít husím pochodem a prodírat se úzkými chodbami zvířecích pěšinek a celé dlouhé hodiny viděli před sebou jen záda svého druha, který šel vpředu. A každým okamžikem hrozilo nebezpečí z vysokých stěn šustících zprava i zleva — kterýkoli okamžik se mohla stébla rozhrnout a propustit přiblíživšího se lva, rozzuřeného nosorožce nebo vysoké, nezměrné tělo osamělého slona. Tráva pochodující rozdělovala, a nejhůře bylo těm, kteří šli vzadu: na ně se mohl obořit hněv zvířete, vyrušeného předními chodci. Ráno byla tráva nasáklá rosou, nad mokrými těly lidí, jakoby zmoklých, se vznášel třpytivý poprašek vodních krůpějí. Za denního horka rosa zmizela beze stopy, suchý prach se sypal s. vrcholků stébel a dráždil v hrdle, v těsných průchodech nebylo možno dýchat.

Třetího dne napadl levhart na cestě statečného Libyjce Takela, který šel vzadu, a jen šťastnou náhodou vyvázl mladík s nepatrnými škrábanci. Příští den vyskočil na Pandiona a jeho souseda černocha z trávy tmavohřívý lev. Kopí Irumina otce dravce zadrželo a Řekův soused uchopil štít, který Pandion překvapením upustil a napadl lva zezadu. Zvíře se obrátilo k novému nepříteli a padlo, probodnuto třemi kopími. Kidogo přiběhl, rozčilením sotva popadaje dech, když už bylo po všem a udýchaní bojovnici stírali z kopí rychle hnědnoucí krev. Dravec ležel na zemi a v hnědé poválené trávě jej bylo možno sotva rozeznat.

Sběhli se všichni účastníci výpravy a nad místem boje se rozlehl hlasitý křik. Všichni dokazovali dvěma svalnatým černochům — Dchomovi a Mpafovi — kteří spolu s Kidogem oddíl vedli, že zvěř nakonec přece někoho z nich dostane. Musí tuto rovinu vysoké trávy obejít. Vůdcům ani nenapadlo něco namítat. Oddíl zahnul v ostrém úhlu na jih a už navečer se přiblížil k dlouhé stuze lesa, která se táhla právě na jihozápad, kam měli jít. Pandion už znal takový les — zelenou klenutou chodbu nad úzkou stepní říčkou. Lesní stromořadí přetínala step různými směry podle koryt řek a potoků.

Poutníci měli štěstí: pod zelenou klenbou nebyly trnité houštiny, liany nepropletly neproniknutelné závěsy — oddíl se dal čile na pochod úzkým lesním pruhem, vyhýbaje se obrovským kořenům. Hluboké ticho a chladivý soumrak vystřídaly šelest trávy v dusnu oslnivého, dne. tes se táhl hodně daleko — šli jím den za dnem, zřídka kdy vycházeli do stepi pro zvěř, nebo vylézali na kraji lesa na nízké stromy, aby si přezkoušeli směr.

Ačkoli putováni zde bylo lehčí a méně nebezpečné, ticho a šero tajemného lesa Pandiona silně skličovalo. Mladý Řek se vracel k vzpomínkám na setkání s Irumou. Ztráta se mu zdála nezměrná, stesk halil Pandionovi celý svět do šedého závoje a neznámá budoucnost byla právě tak chmurná, mlčelivá a temná jako les, kterým šli,

Pandionovi se zdálo, že temná cesta je bez konce v jednotvárném střídání stromořadí ohromných kmenů, šera a slunečních skvrn, jam i vyvýšenin.

Šli do neznámé dáli, stále hlouběji pronikali do srdce cizí a podivné země, kde všechno bylo neznámé a před nevyhnutelnou smrtí je chránil jen kruh ostražitých druhů.

Moře, k němuž Pandion tak toužebně spěchal, které se zdálo tak lehce dosažitelné, pokud byl y zajetí, vzdálilo se teď nesmírně daleko, bylo zataraseno tisíci překážkami, měsíci těžkého putování… Moře ho odtrhlo od Irumy a samo bylo nedosažitelné…

Na konci lesa se před cestovateli objevil rozlehlý močál. Přetínal cestu od jednoho konce obzoru k druhému a prostíral se daleko dopředu, zahalen v dáli nazelenalou mlhou vlhkých výparů a zrána opásán nízkou vrstvou bělavého oblaku. Nad mořem rákosu létali v nevelkých hejnech bílí čápi.

Kavl, Pandion a Libyjci, zaraženi překážkou, dívali se užasle na ostře zelenou houštinu, močálových porostů, mezi nimiž na slunci planula okénka vody. Ale průvodci vyměňovali spokojené pohledy a usmívali se: šli správnou cestou, dva týdny těžkého pochodu nebyly nadarmo.

Příštího dne oddíl svázal vory ze zvláštního, neobyčejně lehkého a pórovitého rákosu, jehož kolénkatá stébla dosahovala délky deseti loktů.[84] Cestovatelé pluli podél vysokých houštin chumáčovitého papyru a proplétali se mezi načervenale hnědými naplaveninami uschlých a polámaných stébel rákosu a plovoucími ostrůvky trávy.

Na každém voru byli činni dva nebo tři muži, kteří opatrně balancovali dlouhými tyčemi, stejnoměrně se zabodávajícími do jílovitého dna.

Tmavá, páchnoucí voda byla jako hustý olej, bublinky plynu vystupovaly z močálu na povrch vody kolem tyčí, lepkavá plíseň se pěnila nazrzle hnědými pruhy podél vorů. Kam oko dohlédlo, nebylo jediného suchého místečka, vlhké horko trápilo lidi zalité potem, shora žhlo nemilosrdně slunce. Navečer napadaly lidi miliony zhoubných mušek v hustých mračnech. Měli štěstí, že se podařilo najít nezatopený pahorek, na kterém rozdělali ohromný čadící oheň. Ještě lépe jim bylo za větru, který zaháněl mračna hmyzu a dával jim možnost se vyspat po těžkých dnech a nocích. Vítr ohýbal rákosí, vlna za vlnou se rozbíhala zeleným oceánem.

V páchnoucí vodě a zahnívajících houštinách se schovávalo nesmírné množství havěti. Obrovští krokodýlové se shromažďovali ve stovkách na vyvýšeninách mělčin nebo vyhlíželi ze zelených stěn, napolo schovaní za stébly. V noci netvoři řvali — jejích dutý nízký řev působil na lidi pověrečnou hrůzou. V krokodýlím řevu nebylo zuřivosti nebo výhružnosti — v těchto nízkých trhaných zvucích, rozléhajících se nad stojatou vodou v temnu noci, bylo cosi bezduchého a studeného.

Cestovatelé dorazili do mělkého zálivu, posetého polorozvalenými, kuželovitými kopečky z jílu, vysokými půl druhého lokte. Hnědá voda nesnesitelně páchla, kopečky byly pokryty bílým povlakem ptačího trusu. Černoši vysvětlili, že to bylo místo hnízdění velkých dlouhonohých růžových ptáků,[85] kteří v jiné roční době zaplňovali močál celými mračny.

Ze špatné vody a škodlivých výparů onemocnělo několik lidí, hlavně Libyjců. Krutá zimnice lidi vyčerpávala; leželi netečně na vorech u nohou svých druhů.

Pátý den plavby se v zarostlém močále začaly stále častěji objevovat hladiny volné vody, z níž trčely vrcholky stromů. Pandion se překvapen ptal Kidoga, co to znamená. Černý druh se usmíval celou šířkou svých velkých úst a sliboval, že brzo bude konec trápení.

„Zde,“ řekl Kidogo, ponořiv tyč do hluboké vody, „za suchého období země horkem hoří a tohle je zátopa po deštích.“

„Jakápak je to řeka?“ znova se zeptal Pandion.

„Zde není jen jedna řeka, ale dvě[86] a mezi nimi je dlouhý řetěz močálů,“ odpověděl černoch. „V době sucha tyto řeky téměř úplně vyschnou.“

Kidogo měl pravdu jako vždy v poslední době. Brzy začaly vory zadrhávat o jílovité dno a země se před nimi stále zvyšovala a přecházela do rovné stepi.

Tam rostla zvláštní tráva se stříbřitě bílými klasy, takže povrch stepi, který se třpytil v paprscích slunce, vzbuzoval z dálky dojem, jako by vodní hladina pokračovala dále. S pocitem hlubokého ulehčení se cestovatelé vybrali na pevnou zemi, boříce se až po pás do bahna a křikem zahánějíce krokodýly. Vítal je svěží a suchý vítr, který zaháněl těžké výpary močálu. Oddíl došel k návrší, na kterém rostlo křoví s velkými namodrale zelenými listy, obalené oranžovými plody velikými jako vejce.

Cestovatelé zde našli čistou vodu a rozhodli se zastavit. Zbudovali kolem tábora trnovou zeď šest loktů vysokou, černoši nasbírali hromadu oranžových plodů, které byly, jak se ukázalo, podivuhodně chutné a jemné, a přinesli ještě nějaké listy a šťávou z nich začali léčit soudruhy stižené zimnicí. Zdraví vyspávali dosyta, boláky, které jim způsobilo štípání vodního hmyzu, se rychle hojily. Nepršelo několik dní po sobě. Zrána bývalo velice chladno, a černí členové pochodu se třásli a trpěli chladnem.

Brzo se cestovatelé pustili dále.

Šli stepí nových dvacet pět dní. Nyní jich zbylo devatenáct — osm druhů se po přechodu močálu oddělilo a odešlo na sever, do svých rodišť, kam mohlo dorazit ani ne za deset pochodů. Marně zvali ostatní, aby šli s nimi, tvrdohlavci byli věrni svému rozhodnutí proniknout až k moři.

Šedý závoj halil blankytnou oblohu, z níž dříve tryskala oslnivá zář. Za nocí se nebe nezřídka zatáhlo mraky, strašné hromobití se hnalo nepřetržitě nad stepí, ale ani jediný výšleh blesku nerozťal sametové černou noční tmu, nespadla ani kapka deště na vyschlou trávu a zemi pukající žárem.

Po stepi byly roztroušeny malinké kopečky — špičaté kužely nebo až deset loktů vysoké věže se zaokrouhlenými vrcholky. Uvnitř těchto kopců z hlíny tvrdé jako cihly žil nesčetný hmyz, podobný mravencům a nebezpečný svými kusadly.

Pandion už přivykl množství zvířat: už ho nepřekvapovaly žirafy nebo shluky slonů po pěti stech kusech v stádě. Zde spatřil stáda nových podivných zvířat černobíle pruhovaných. Podobala se koním Aeneady, ale odlišovala se od nich: pruhovaná zvířata byla poměrně menšího vzrůstu a tenkých nohou, měla širší hřbet, prohnutý v kříži, ladně vykrojený hořejší pysk a krátké chvosty a hřívy. Snil o tom, že by se pruhovaní koně mohli chytit a vycvičit k jízdě. Ale když se se svými úvahami svěřil Kidogovi a ostatním černochům, dlouho a hlasitě se smáli. Černoši vysvětlili mladému Rekovi, že pruhovaná zvířata jsou silná, zlá a nezkrotitelná, a i kdyby se podařilo chytit několik krotších, pak dvacet kusů, které by potřebovali, nepodařilo by se ulovit ani za deset let.

Druhé zklamání zažil Pandion při setkání s buvoly. Uviděl masivní tmavošedé býky se širokými rohy, zahnutými na koncích, a jal se plížit k nejbližšímu, aby ho složil kopím, ale Kidogo se na Pandiona naválil celým tělem a přimáčkl ho k zemi. Černoch příteli vysvětlil, že tito býci jsou snad nejnebezpečnějšími zvířaty jižního kraje, že je možno podniknout na ně lov jen s luky nebo vrhacími oštěpy, jinak je záhuba nevyhnutelná. Pandion černocha poslechl a schoval se v křoví jako ostatní, ale Kidogův strach před těmito býky mu zůstal nepochopitelný — podle jeho názoru nosorožec nebo slon se zdáli mnohem strašnější.

Nezřídka přetínaly cestu skalnaté hřebeny, řetězy kopců nebo skupiny trčících zvětralých útesů. V takových místech často vídali odporné opice s psími hlavami.[87]

Jakmile tato zvířata zpozorovala blížící se lidi, shromažďovala se na skalách nebo pod stromy, bez bázně si prohlížela příchozí a drze se na ně šklebila. Pandion se díval s odporem na holé psí tlamy s modrými napuchlými tvářemi, ovroubenými hustou trčící ježatou srstí, na jejich kroutící se zadky s červenými mozolnatými lysinami. Opice byly nebezpečné. Jednou Kavi nemohl snést vyzývavé chování tří opic, které se mu postavily do cesty, a udeřil kopím jedno z ohavných zvířat. Strhla se vážná bitka u paty útesů. Poutníci byli rádi, že mohli vzít nohy na ramena a že se odpoutali beze škody, protože byli rychlejší.

Dvacátý pátý den cesty se v krajině, neznatelně se zvedající, objevil na obzoru tmavý pruh. Kidogo radostně vykřikl a ukazoval na něj — začínal tam velký les, poslední překážka, kterou ještě musili zdolat. Za horami, porostlými lesem, leželo vytoužené moře — spolehlivá cesta domů.

V poledne došel oddíl k palmovému háji. Pandiona překvapil podivný vzhled háje. Dříve se v stepi nevyskytovaly takové vysoké, štíhlé stromy, podobné datlovým palmám, známým z Egypta.[88] Každý kmen jako by se zvedal přímo ze středu modrého hvězdicového stínu, vrhaného korunou palmy. Suchá půda mezi černými hvězdami stínů vypadala jako do běla rozžhavený kov. Podle neobvyklého rozložení stínů Pandion viděl, že polední slunce mu stojí přímo nad hlavou. řekl to Kavimu. Etrusk pokrčil udiveně rameny a Kidogo jim vyložil, že tomu tak skutečně je. Čím dále k jihu, tím výše stoupá slunce a nikdo neví, jaká je toho příčina. Starci jen říkají, že podle starého podání klesá slunce daleko na jihu opět níže.

Mladý Rek neměl čas dlouho se trápit touto hádankou — všichni, znavení vedrem, spěchali k vodě. Na místě odpočinku Kidogo prohlásil, že večer dojdou k lesu a jejich cesta půjde přes lesy a hory, které se táhnou daleko, až na kraj země.

„Tam,“ řekl černoch a ukázal vpravo — „i tam,“ ruka Kidogova se obrátila vlevo — „jsou velké řeky, ale my po nich plout nemůžeme. Pravá zahýbá na sever k velkému sladkovodnímu moři u pokraje severních pouští. Levá se stáčí na jih a odvedla by nás daleko od našeho cíle.[89] Mimo to žijí u řek silné kmeny, které pojídají lidské maso a všechny by nás zahubily. Musíme proniknout na jihozápad jako střela letící přímo mezi oběma řekami. Tmavé lesy jsou pusté a bezpečné a na horách nežije nikdo, protože se všichni bojí hrozných bouří a tmavých, hlubokých pralesů. Zvěře je tu sice pořídku, ale nás je, málo, a lovem a plody se nějak uživíme.“

Pandion, Kavi a Libyjci hleděli s obavami na temný les, který se před nimi objevil, a zmocnil se jich podivný nepokoj.

VLÁDA LESŮ

V hustých křovinách se zvedaly neobvyklé stromy. Jejich tenké kmeny s vypouklými příčními hranami byly zakončeny plochými vějíři nedlouhých větví s velkými listy a nad nimi trčely dlouhé a rovné výrůstky, podobající se zeleným mečům deset loktů zdéli.

Dva s každé strany, stály čtyři takové stromy jako stráže před vchodem do lesa, výhružné zvedajíce své meče k nebi. Oddíl prošel mezi nimi, prodíraje se trnitým křovím. Ohromný kanec se žahnutými tesáky a s šerednou hrbolatou hlavou vyskočil z křovin, hněvivě zachrochtal směrem k lidem a zmizel.

Hned první den ztratil Kavi v lese svou hůlku s devětačtyřiceti zářezy, které znamenaly počet dní pochodu, a cestovatelé přestali čas počítat. Do paměti mladého Řeka se navždy vtiskl dojem jednotvárnosti ohromného lesa.

Oddíl šel mlčky. Při pokusu promluvit se hlasy lidí dunivě rozléhaly pod neproniknutelnou zelenou klenbou. Nikdy se necítili v širokých prostorech zlaté stepi tak malincí a ztraceni v hlubinách cizí země. Obrovská lana popínavých rostlin, dosahu jící leckdy tloušťky lidského těla, obepínala spirálovitě hladké kmeny stromů, splétala se nahoře v ohromnou síť a visela dolů jako opona nebo jako jednotlivé široké smyčky. Větve se rozbíhaly nad hlavami chodců v nepostižitelné výšce, kmeny se utápěly v šedém soumraku. Často se setkávali na cestě s loužemi hnijící vody, pokryté plísní; někdy nehlučně proudily malé tmavé potoky. Na řídce se objevujících mýtinách oslňovalo slunce oči, zvyklé na pološero lesa; neobyčejně hustě zarostlá místa byli poutníci nuceni obcházet. Nevídané kapradí vysoké jako čtyři lidské postavy obrovitě rozprostíralo své bledězelené ohromné řasnaté listy jako křídla. Tenké našedlé listí mimos tvořilo nejjemnější ornamenty v sloupech slunečního světla.

Množství květů — krvavě rudých, oranžových, fialových, bílých — se zvlášť výrazně a pestře odráželo od světlé zeleně ohromných listů, širokých, dlouhých i úzkých, rovných, vykrajovaných i zoubkovaných. V divoké změti se proplétaly dlouhé spirály plazivých výhonků, trčely hrozivé trny na prst dlouhé, nemilosrdně trhající tělo. Na mýtinách se rozléhal divý halas a štěkot ptáků, jako by se všechen lesní život soustřeďoval právě zde.

Poutníci sl ověřovali směr podle slunce a znovu se nořili do lesního soumraku, orientovali se podle dešťových výmolů, podle toku potoků, podle šikmých sloupečků slunečních paprsků, zřídka kdy se prodravších listím. Průvodci se snažili nepřibližovat se k mýtinám také proto, že blízko nich hnízdíval na stromech nebezpečný hmyz — strašné černé vosy a hroziví mravenci. Kmeny stromů byly obaleny mohutnými lišejníky, šedými, jakoby koženými boulemi a výrostky, povrch kořenů potáhl zelený mechovitý povlak. Tyto ploché kořeny, nezřídka vysoké pět až lest loktů, vybíhaly z žeber obrovských kmenů jako nakloněné podpěry. V hlubokých jámách mezi nimi byl by se mohl umístit celý devatenáctičlenný oddíl cestovatelů.

Kořeny stromů zabíhaly jeden do druhého a neobyčejně ztěžovaly cestu — museli je přelézat nebo je obcházet a prodírat se úzkými chodbami. Nohy se bořily do masy poloshnilých větví, listí a uschlých výhonků, které ležely na zemi v tlustých vrstvách. Přicházeli na skupiny bělavých hub s těžkým mrtvolným zápachem. Jen tam, kde nebyly stromy tak vysoké, neztěžovaly kořeny cestu a nohy si odpočinuly na koberci měkkého mechu. Zato rostlo v takových místech trnité husté křoví, které nutilo lidi, aby je obcházeli nebo se jím prosekávali a ztráceli síly a čas. Na holá ramena cestovatelů padali s větví nějací skvrnití slimáci a žehli je jedovatým slizem. Občas se v šeru mihl a bez hlesu zmizel stín zvířete — lidé nezřídka nebyli ani s to určit jeho druh. V noci zde vládlo totéž hluboké ticho, rušené žalostivým vytím neznámého nočního dravce nebo skřekem neznámého ptáka.

Cestovatelé přešli mnoho nevysokých horských hřebenů, ale ani jednou se před nimi neobjevil volný prostor, nezarostlý lesy. Mezi hřebeny býval les ještě hustší; vzduch byl v údolích vlhký a dusný, zápach hnijící země svíral lidem dech.

Prošli údolím, na jehož dně se valil mezi velkými kameny prudký potok studené vody, a usedli k odpočinku. Začínalo dlouhé stoupání.

Dva dny vystupovali cestovatelé na horu. Les byl stále a stále hustší a neproniknutelnější. Zmizely mýtiny, na nichž si mohli opatřit potravu, vyvrátivší se stromy jim častěji zahrazovaly cestu. Oddíl se vyhýbal trnitým oponám z tenkých pružných stébel, snášejících se shora, nebo neprůhledným houštinám křovin a menších stromů a po všech čtyřech se prodírali vymletými strouhami dešťových potoků, které brázdily svahy.

Drsná, suchá hlína se sypala mezi dlaněmi a koleny. Lidé se plazili v tomto labyrintě, zachovávajíce směr jen podle struh vymletých vodou.

Postupně stoupalo chladno, jako kdyby oddíl opravdu pronikal do hlubokého, vlhkého podzemí.

Už se docela setmělo, když bylo stoupání u konce, a cestovatelé se zřejmě octli na náhorní planině. Zde už nebyly výmoly od dešťových potoků, a poutníci se zastavili na nocleh, aby neztratili směr. Zelenou klenbou neprokmitla ani jediná hvězda. Kdesi nahoře řádil silný vítr. Pandion ležel dlouho beze spánku a naslouchal hučení lesa, velice podobnému hučení moře. Rachot, šelestění a klapání větví splývaly pod nárazy větru v mohutné pleskání, které připomínalo stejnoměrné nárazy příboje.

Rozbřesk se zvlášť dlouho nedostavoval — sluneční světlo zadržovala hustá mlha. Konečně neviditelné slunce překonalo soumrak a před lidmi se objevila drtivě chmurná podívaná.

Kmeny nestvůrných stromů, vysokých půl druhého sta loktů, měly černou nebo zase bílou hladkou kůru a utápěly své vrcholky v mléčné husté mlze, která úplně skrývala omšelé větve. Mechy a lišejníky nasáklé vodou rozvěsily po stromech své dlouhé tmavé vlasy nebo Šedivé vousy, občas se pohupující v závratné výšce.

Voda pod nohama šplíchala, vystřikujíc z houbovité síté propletených kořenů, trávy a mechu. Husté porosty křovin s velkými listy tarasily cestu. V mlze se na dlouhých nožkách tiše kymácely velké bledé květy v podobě vejcovitých tvarů.

černé a bílé sloupy, čtyři lokty v průměru, se hromadily proti nim v nepřehledném zástupu, kolem nich se válela šedá mlha, po kůře stékaly drobné potůčky vody. Mnohdy byly kmeny obaleny tlustou pokrývkou z mokrého mechu.

V tomto hrozném lese nebylo vidět dál než na třicet čtyřicet loktů; nebylo možno učinit krok, aniž sis prosekal cestu u paty gigantických stromů.

Hromady obrovských povalených kmenů úplně skličovaly mysl cestovatelů, kteří už tolik vytrpěli. Nejhorší bylo, že se nemohli nijak orientovat — ničím nebylo možno si ověřit směr.

Černoši, vyděšení nevídanou dosud mohutnosti lesa, se třásli chladem v studené mlze; Libyjci byli nadobro zdeptáni. Cestovatelům se zdálo, že se octli přímo v sídlech lesních bohů, do nichž je vstup lidem zakázán a odkud není východu.

Kavi dal Pandionovi znamení — oba se ozbrojili noži a vztekle začali usekávat mokré větve. Poznenáhlu se vzchopili i jiní soudruzi — lidé pracovali, střídali se navzájem, přelézali přes hory obrovitých kmenů, bloudili, hledajíce východ mezi nestvůrnými kořeny, a znovu se nořili do neproniknutelné zeleně. Hodiny plynuly a plynuly: a stále visela nahoře bílá mlha, stále tak těžce a pomalu kapala se stromů voda, vzduch nebyl teplejší, a jen po našedle červeném odstínu mlhy pochopili lidé, že nastává večer…

„Nikde se nedá projít,“ s touto zprávou si Kidogo sedl na kořen a zoufale tiskl v rukou hlavu. Dva průvodci se vrátili už dříve s týmž výsledkem.

Proti nim, po obou stranách prosekané cesty, se táhla na tisíc loktů úzká mýtina.

Vzadu byl chmurný obří les, kterým se s nelidskou námahou prodíral oddíl tři dny. Před nimi stála jednolitá zeď vysokého bambusu. Lesklé kolénkaté stvoly se zvedaly do výše dvaceti loktů, ladně sklánějíce své jemně řásnité vršky. Bambus rostl v tak těsném shluku, že nebylo možno vůbec proniknout do nitra této mříže z kolénkatých rour, rovných jako kopí. Před poutníky se tyčila neproniknutelná hradba. Povrch kulatých jako nalakovaných stvolů byl tak tvrdý, že se bronzové nože cestovatelů otupily hned po prvních řezech. K zápasu s touto zdí by bylo nutno mít sekery nebo těžké meče. Obejít bambusovou houštinu nebylo možno, mýtina byla uzavřena na jednom i druhém konci hustého porostu a bambus se táhl, až kam sahal pohled, širokým pásem na obě strany do mlhavé dáli náhorní planiny.

Lidé byli už utýráni chladnem, nedostatkem potravy a zápasem se strašným lesem a ztratili svou obvyklou energii — příliš těžká byla poslední část cesty! Ale nebyli s to se smířit s nutností se vrátit.

Aby prošli těmito hroznými lesy, nestačilo jen zachovávat dřívější jihozápadní směr, nestačilo se prosekávat a prodírat ze všech sil mohutnou vegetací — bylo třeba ještě vědět, kde projít. Tato místa jim mohli ukázat lidé žijící v lese a s těmi se oddíl nesetkal. Vyhledávat pak tyto lesní obyvatele — mohlo vést nejspíše k záhubě cestovatelů na rožních lidojedů.

„Neprošli jsme lesem, neprobili jsme se!“ — táž myšlenka se zračila ve tvářích všech devatenácti přátel, v jejich drsných vráskách, v jejich zoufalých pošklebcích i v masce ztuhlé pokory.

Kidogo se vzpamatoval z prvního návalu zoufalství a stoje a hlavou zvrácenou dozadu díval se vzhůru k ohromným větvím, které se pnuly nad mýtinou ve výši sta loktů. Pandion rychle přistoupil k příteli, pochopiv jeho myšlenku.

„Je tam možno vylézt?“ zeptal se mladý Řek, dívaje se na naprosto hladké kmeny nezměrné výšky.

„Musíme, ačkoli nás to bude stát celý den,“ řekl zamračeně Kidogo. „Zpátky nebo dopředu, ale nemůžeme už jít naslepo — nemáme potraviny.“

„Tady,“ ukázal Pandion na lesního obra s bílou kůrou, který stál na mýtině; jeho křivé haluze tvořily proti nebi hvězdu.,S tohoto stromu bude pěkný rozhled.“

Kidogo záporně zavrtěl hlavou.

„Ne, strom s bílou kůrou se nám nehodí, nemůže to být ani strom s kůrou černou.[90] Mají dřevo tvrdé jako železo, do něho se nedá zabodnout ani nůž, natož dřevěný klín. Možná, že najdeme strom s kůrou červené barvy[91] a s velkými listy, na ten pak vylezeme.“

Lidé se jali hledat potřebný strom podél mýtiny. Brzo začali volat, že jej nalezli. Strom byl nižší než železní giganti, ale stál těsně u bambusu a přesahoval jejich houštinu do výše větší než padesát loktů. Poutnici s námahou porazili dva tlusté bambusy, naštípali je na kusy dlouhé asi loket a každý zaostřili na jednom konci. Ulomenou těžkou větví začali Kidogo a Mpafu zatloukat do měkkého dřeva klín za klínem, vystupovali stále výše, až dosáhli spirálovité liány, která ovíjela kmen. Pak se Kidogo a jeho pomocník opásali tenkými lianami, a opírajíce se ze všech sil nohama o kmen a odklánějíce tělo daleko od stromu, začali stoupat do ohromné výše. Brzo bylo jejich tmavé postavy sotva vidět na pozadí těžkých mračen, která zatáhla nebe. Pandion najednou pocítil závist k oběma přátelům. Oni tam nahoře vidí svět, a on zůstává dole, ve stínu, jako velcí červenomodří červi, které vídali ve výmolech lesní půdy.

Mladý Řek se najednou odhodlal a zachytil se zatlučených bambusových kolíčků. Na varovný pokřik Etruskův mávl jen Pandion rukou, rychle se vyšplhal na kmen, chytil se spirálovité liány, odřízl seshora visící tenký konec jiné popínavé rostliny a napodobil Kidoga. Jak se ukázalo, nebylo to naprosto nic lehkého — drsná liána hrozně dřela záda. Jakmile však chtěl Pandion uvolnit její napětí, nohy se smekaly, a Pandion si bolestivě odíral kolena o tvrdou kůru. S velkou námahou vystoupil Pandion do poloviny kmene. Dvojité vrcholky bambusů se pod ním kolébaly žloutnoucí nestejnou hladinou, ale k ohromným haluzím bylo stále ještě vysoko. Shora se ozvalo Kidogovo volání a ramene mladého Řeka se dotkla pevná liána se zaklesnutou smyčkou. Pandion provlekl smyčku pod pažemi, soudruzi opatrně táhli lianu vzhůru, a tato opora byla Pandionovi velkou pomocí. S odřenýma nohama dosáhl unavený, ale šťastný Pandion brzo nejsilnějších dolních haluzí. Zde se mezi dvěma ohromnými větvemi Kidogo a jeho pomocník pohodlně usadili.

Pandion se rozhlédl s výšky osmdesáti loktů a po prvé zase za mnoho dní se před ním otevřel široký obzor. Les na vysoké náhorní planině vroubila bambusová houština kolem dokola; pokud bylo možno vidět, prostírala se na všechny strany; široká byla sotva čtyři — pět tisíc loktů. Za ní trčel pás nevysokých černých skal, nakloněných k západu řetězem řídkých šikmých zubů. Dál se krajina opět lehce snižovala. Nekonečné okrouhlé hory, pokryté hustým lesem, se kadeřily jako hustá zelená oblaka, rozdělená úzkými prohlubněmi roklí, plných kotoučů husté mlhy. V nich se skrývaly nespočetné dny hladového a těžkého pochodu, tam právě měla procházet cesta oddílu. Ale nikde nebylo vidět světlo v této jednolité zelené mase, nad níž pomalu pluly velké chomáče bílé mlhy: ani mýtiny, ani široké údolí. Zdolat tuto vzdálenost, kterou nyní mohli přehlédnout svým pohledem, na to by cestovatelům sotva stačily síly. A dál za neproniknutelnými mlhami na obzoru mohlo být totéž a pak by záhuba byla nevyhnutelná.

Kidogo se odvrátil od dálky prostírající se pod ním a zachytil Pandionův pohled. Mladý Řek četl ve vytřeštěných očích přítelových obavy a nezměrnou únavu — nevyčerpatelná černochova bodrost pohasla, jeho tvář se svraštila v hořkém pošklebku.

„Musíme se podívat na druhou stranu,“ řekl skleslým hlasem, ale najednou se vzpřímil a šel po větvi, která se horizontálně vzpínala daleko vpřed nad bambusovým pásmem.

Pandion potlačil výkřik strachu, ale černoch kráčel, jako by pro něho nebylo nebezpečí, nepatrně se kolébal v hrozné výšce a došel až na konec větve, kde se pod jeho tíží rozechvěly oválné listy. Větev se ohnula. Pandion ztrnul v hrůze, ale Kidogo seděl už na ní obkročmo, spustil nohy do bezedna, opřel se oběma rukama o tenké větve a začal se upřeně dívat do prostoru za pravým rohem mýtiny. Pandion si netroufal jít za soudruhem, Řek a Mpafu čekali se zatajeným dechem od Kidoga zprávy. Všechno, co se dělo na stromě, sledovalo dole ostatních šestnáct druhů, jež nebylo téměř možno rozeznat.

Kidogo se dlouho houpal na pérující větvi a pak se beze slova vrátil ke kmeni.

„Je to zlé, když neznáme cestu,“ řekl sklesle: „Mohli jsme se sem dostat mnohem lehčeji. Tam,“ černoch mávl rukou na severozápad, „je blízko od nás step. Měli jsme jít více doprava, nezacházet do lesa… Musíme se k stepi vrátit. Možná, že tam jsou lidé: na kraji lesa je vždycky více lidí než v stepi nebo v lese samém.

Sestup se stromu byl mnohem hroznější než výstup. Kdyby nebylo přátel á jejich pomoci, Pahdion by nikdy nebyl dokázal tak rychle slézt a nejspíše by byl spadl a zahynul. Jakmile se postavil mladý Řek na zemi, nohy zesláblé nervovým napětím se pod ním podlomily, a za smíchu přátel ležel natažen ve trávě. Kidogo vyprávěl o všem, co se stromu viděl, a navrhl, aby se obrátili v přímém úhlu od směru, kterým měli namířeno. K Pandionovu údivu nikdo nepronesl ani slovíčko protestu, ačkoli si všichni byli vědomi, že v zápase s lesem utrpěli porážku a že zdržení v cestě může být velmi značné. Neozval se ani tvrdohlavý Etrusk Kavi; patrno chápal, jak jsou lidé umořeni těžkým zápasem, který se ke všemu ukázal marný.

Pandion si vzpomněl na slova, jež Kidogo řekl na začátku pochodu, a uvědomil si, že cesta kolem lesů je daleká a nebezpečná. Podél řek a na okraji lesa žijí divoké a silné kmeny, pro které devatenáct cestovatelů vůbec neznamená silu, s kterou by počítali.

Step, která s nízkými stromy, rozmístěnými řídce a téměř pravidelně, vypadala jako ovocný sad, se svažovala k bystře proudící říčce. Na protějším břehu byla nahromaděna kupa černých kamenů. Řeka k nim naplavila dlouhý val kmenů, větvi a vybělených a vysušených stébel rákosu.

Oddíl uprchlíků minul palmový háj, zpustošený slony, a utábořil se pod hustou korunou nevysokého stromu. Po kmenu stékala vonná pryskyřice, s větví i s kmenu visely dlouhé cáry hedvábné kůry a v lehkém větru jednotvárně svištěly a uspávaly unavené lidi.

Najednou se Kidogo pozvedl na kolena; napjali pozornost i ostatní. K řece se blížil ohromný slon. Jeho objevení se nemuselo být ničím dobrým. Lidé sledovali rozmáchlý krok zvířete, které jako by pomalu převalovalo své tělo uvnitř mohutné tlusté kůže. Slon se blížil, bezstarostně mával chobotem a cosi v jeho chování se nepodobalo obvyklé opatrnosti těchto ostražitých, pozorných zvířat. Najednou bylo slyšet lidské hlasy, ale slon ani nepozvedl své obrovské uši, skleslé do týla. Zaražení cestovatelé se po sobě podívali, vstali a ihned jako na povel se zase přitiskli k zemi; spatřili u slona několik lidských postav. Teprve nyní zpozorovali, že na široké slonově šíji leží člověk, který se opírá zkříženýma rukama o týl zvířete, slon dosel k řece a vstoupil do vody, která se pod tlustými sloupy jeho noh zkalila. Ohromné uši se najednou vztyčily, čímž se obrova hlava stala třikrát větší. Malinká hnědá očka se pozorně dívala do říční hlubiny. Člověk ležící na slonu si sedl a hlasitě plácl zvíře po šikmé lebce. Od řeky se rozlehl pronikavý pokřik „chejja!“ Slon pokýval chobotem, popadl jím velký kmen z říčního nánosu a vyzvednuv jej vysoko nad hlavu, mrštil jím doprostřed říčky. Těžký kmen lomozně pleskl, potopil se pod vodu a vynořil se za několik okamžiků doleji v proudu. Slon tak svrhl ještě několik stromů a pak opatrně našlapuje došel doprostřed říčky a zastavil se s hlavou obrácenou proti toku.

Hned nato se černí hoši a dívky, kteří se slonem přišli k řece — bylo jich osm — vrhli se smíchem a křikem do studené vody. Dováděli, potápěli jeden druhého — smích a hlasité plácání po mokrých tělech se rozléhalo široko daleko. Člověk, který seděl na slonu, vesele křičel, ale nepřestával pozorovat proud a čas od času slona přiměl, aby shodil do vody nové těžké kusy dřeva.

Cestovatelé se užasle dívali na to, co se před nimi dálo. Přátelství lidí s obrovským slonem se zdálo neuvěřitelným, neslýchaným zázrakem; ve vzdálenosti celkem tří set loktů od nich stál šedý gigant a poslouchal člověka. Co se to jen stalo“, že se zvíře, které nemá sobě rovné velikostí a silou, které neomezeně vládne v stepích i lesích, sklonilo před člověkem, tak křehkým, slabým a nepatrným ve srovnání s šedou masou, měřící šest loktů od země jen k ramenům? Co je to za lidi, kteří si podmanili obry Afriky?

Kavi se s planoucím zrakem dotkl Kidogova boku. Černoch se odvrátil od veselé podívané a zašeptal Etruskovi do ucha:

„V dětství jsem o tom slýchal: na rozhraní lesů a stepí žijí kdesi lidé, kterým se říká vládci slonů. Vidím, že to nebyla pohádka. Tady stojí slon a chrání koupající se lidi před krokodýly… Říkalo se, že je to kmen nám příbuzný a jejich řeč že je podobná naší..

„Ty chceš k nim jít?“ zeptal se zamyšleně Etrusk a nespouštěl očí s člověka ležícího na slonu.

„Chci a nevím…“ byl v rozpacích Kidogo. „Je-li můj jazyk jejich jazykem, pak nám porozumějí, a my se dovíme, jak jít dál. Ale je-li jejich řeč jiná — je zle: pobijí nás jako kuřata!“

„Jedí lidské maso?“ zeptal se opět po chvilce Kavi.

„Slýchával jsem, že ne. Tento lid je bohatý a silný,“ odpověděl černoch a rozpačitě žvýkal stéblo trávy.

„Zkusil bych vyzvědět hned zde, jakou řečí mluví, nešel bych do vesnice,“ řekl Etrusk. „Tady je jen neozbrojená mládež, a kdyby nás chtěl napadnout muž, který sedí na slonu, schováme se v trávě a v křoví. Ale ve vsi bychom zahynuli všichni, ne domluvíme-li se s vládci slonů…“

Etruskova rada se Kidogovi zalíbila, černoch se vzpřímil v celé své výšce a pomalu šel k řece. Pronikavý křik sloního vůdce přerušil zábavu koupajících se; stáli strnule po pás ve vodě a dívali se na břeh proti sobě.

Slon se hrozivě otočil proti blížícímu se Kidogovi, chobot se šustivě vztyčil nad dlouhými bílými kly a uši se opět roztáhly jako široká svislá křídla. Muž sedící na slonovi si přicházejícího Kidoga pozorně prohlížel.

V pravé ruce vůdcově se lehce pohupoval hákovitě na konci zahnutý široký nůž, jejž držel připravený k vrhu.

Kidogo přišel mlčky skoro až k řece, položil na zem kopí, šlápl na ně nohou a rozpřáhl bezbranné ruce.

„Buď zdráv, příteli,“ řekl pomalu Kidogo pečlivě odděluje slova. „Jsem zde se svými přáteli. Jsme osamělí uprchlíci, kteří se vracejí do vlasti, a chceme požádat tvůj kmen o.pomoc…“

Vůdce slonů mlčel. Cestovatelé skrčeni pod stromem čekali se zatajeným dechem, pochopí-li cizí mladík Kidogova slova či ne. Od toho mladého muže závisel vážný obrat jejich osudu.

Vůdce slona nůž sklonil. Slon přešlapoval ve vodě šumějící kolem něho a svěsil chobot mezi kly. Najednou domorodec promluvil a Pandionovi se vydral z prsou povzdech ulehčení. Kidogo stojící v napětí radostně sebou trhl. Vůdcova slova se sice lišila ostrým přízvukem a sykavkami, které chyběly v melodické mluvě Kidogově, ale i Pandion v ní poznal známá slova.

„Odkud jsi, cizí příchozí?“ ozvala se otázka s hřbetu slona a zněla povýšeně. „Kde jsou tví druhové?“

Kidogo vysvětlil, že byli všichni v Kemtu v zajetí a že jdou do vlasti, k moři.

Černoch mávnutím ruky zavolal své druhy — všech devatenáct vychrtlých a zasmušilých lidí stanulo na břehu.

„Kemt,“ hláskoval vůdce slova, „co je to, kde je taková země?“

Kidogo vyprávěl o mocné zemi na severovýchodě, ležící v údolích ohromné řeky, a vůdce spokojeně zakýval hlavou.

„Slyšel jsem o ní, je strašně daleko. Jak jste se odtamtud mohli sem dostat?“ Ve vůdcových slovech se ozvala nedůvěra.

„To je dlouhé vyprávění,“ řekl unaveně Kidogo. „Podívej se na ně,“ černoch ukázal na Kaviho, Pandiona a skupinu Libyjců, „viděl jsi nablízku takové lidi?“

Vůdce slona si se zájmem prohlížel neobvyklé obličeje. Nedůvěra v jeho pohledu postupně mizela, pak pleskl rukou slona do týlu: „Jsem mlád a nemohu o ničem rozhodovat bez starších. Přejděte na náš břeh, dokud je slon v řece, a čekejte. Co mám vyřídit od vás vůdcům?“

„Vyřiď, že unavení poutnici prosí o dovolení, aby si směli ve vsi odpočinout a pozeptat se na cestu k moři. Více nepotřebujeme nic,“ řekl zřetelně Kidogo.

„Neslýchaná věc, nevídaní lidé,“ se zájmem odpověděl vůdce slova, obrátil se ke svým a křikl: „Jděte napřed, já vás dohoním!“

Mladí lidé, pohlížející mlčky na cizince, poslušně vyskočili na břeh a ohlíželi se v hovoru zpět. Vůdce obrátil slona bokem k proudu. Po hruď ve vodě přebrodili se cizinci rychle na druhý břeh. Pak vůdce přiměl slona k rychlejší chůzi a zmizel mezi řídkými stromy za svými. Bývalí otroci se posadili na kameny v neklidném očekávání. Nejvíce se strachovali Libyjci, ale Kidogo je ujišťoval, že vládci slonů jim neublíží.

V stepi se pak brzy objevili čtyři sloni. Na zádech zvířat byla upevněna široká lešení z propletených větví. Na každé plošině sedělo šest mužů ozbrojených luky a velmi širokými kopími. Pod touto stráží došli bývalí otroci do vsi, která byla nečekaně blízko místa setkání, u ohybu téže říčky čtyři tisíce loktů na jihovýchod.

V pahorkaté krajině bylo zdaleka vidět asi tři sta chýši tonoucích pod vysokou klenbou zeleně.

Vlevo se rozkládal nehustý les, vpravo stála stranou vysoká ohrada z ohromných zašpičatělých sloupů, podepřených zvenčí podpěrami. Kolem dokola byl hluboký příkop, obehnaný po krajích plotem ze zaostřených kůlů. Pandion se podivil rozměrům stavby a Kidogo vyslovil domněnku, že tam asi chovají slony.

Jako před mnoha dny na východě stanuli příchozí opět před náčelníky a stařešiny ohromné vesnice a znovu vyprávěli neobyčejnou událost o vzbouřivších se otrocích, ke které přibyl nový velký čin dlouhého cestování neznámou zemí. Náčelníci se cizinců podrobně vyptávali, prohlíželi jejich zbraně a červené jizvy s faraónským jménem na zádech a konečně donutili Pandiona a Kaviho, aby jim vyprávěli o svých zemích na severu dalekého moře. Pandion byl překvapen širokým rozhledem těchto lidí — nejen že slyšeli o zemi Nub, odkud cizinci přišli, ale znali ještě mnoho zemí na východě, severu, jihu i západě Afriky.

Kidogo triumfoval: teď jim zdejší obyvatelé ukáží cestu do vlastí, a poutníci se do ní brzy dostanou, půjdou po správné cestě.

Krátká porada starších rozhodla osud příchozích: dovoleno jim odpočinout si několik dní ve vsi, poskytne se jim přístřeší i strava, jak káže posvátný zákon pohostinství.

Bývalé otroky umístili ve velké chýši na pokraji vesnice — unavení poutníci mohli klidně odpočívat. Ještě více je těšilo, že vládci slonů jim ukážou cestu, že se blíží konec putování.

Pandion, Kidogo a Kavi se toulali po vesnici a seznamovali se se životem lidu, který měli ve veliké vážnosti pro jeho umění vládnout obrovským slonům. Pandion užasle pohlížel na dlouhé ohrady, kde uvazovali dobytek, a které byly postaveny ze sloních klů[92]. Mladému Rekovi se zdálo, že je v tom úmyslné pohrdání hroznými obry. Jakým množstvím klů to vládne tento lid, jestliže může drahocennou slonovinou plýtvat na takové obyčejné věci? Když se Pandion obrátil s touto otázkou k jednomu z obyvatelů osady, ten mu vážně poradil, aby požádal vůdce o dovolení prohlédnout si velký sklad uprostřed vesnice.

„Tam je složeno klů tolik,“ člověk ukázal na prostor mezi dvěma chýšemi, velký asi půl druhého sta loktů, a pak zvedl hůl nad hlavou a ukázal výšku hromady složených klů.

„Jak to, že dovedete velet slonům?“ nezdržel se otázky Pandion.

Domorodec, s kterým hovořil, se zamračil a podíval se na Řeka s podezřením.

„To je pro cizince tajemství,“ odpověděl pomalu. „Chceš-li, zeptej se na to vůdců. Ti z nich, kteří nosí na krku zlatý řetěz s červeným kamenem, to jsou hlavní učitelé slonů…“

Pandion si vzpomněl, že jim bylo zakázáno přibližovat se k ohradě obehnané příkopem, a zmlkl; mrzel se na sebe, že otázkou chybil.

V tu chvíli právě na něj volal Kidogo — černoch byl pod dlouhým přístřeškem, kde pracovalo několik lidí. Pandion tam viděl hrnčířskou dílnu — hrnčířští mistři vládců slonů vyráběli velké hliněné hrnce na obilí a pivo.

Kidogo neodolal. Vzal velký kus dobře rozmíchané mokré hlíny, posadil se do podřepu, zdvihl zrak k rákosovému stropu, zamyslil se a jistými pohyby svých velkých rukou, tesknících po milované práci, se pustil do modelování. Pandion sledoval práci svého přítele; hrnčíři se mezi sebou smáli, neustávajíce ve svém díle. Černé ruce pomalu uplácávaly, uhlazovaly a hnětly hlínu, z neforemné masy se začaly vynořovat obrysy širokých zaostřených zad, záhybů kůže, visící jako pytel s plecí, z hlíny vystupoval charakteristický obraz slona. Hrnčíři zmlkli, zanechali práce a postavili se kolem Kidoga, ale ten pohroužen do práce nikoho si nevšímal.

Už stály na zemi pevné tlusté nohy a slon zvedl hlavu s chobotem nataženým dopředu. Kidogo našel několik hůlek, zastrkal je vějířovitě a vymodeloval na jejich kostře roztažené blánovité uši. Ozvaly se nadšené výkřiky a zmlkly. Jeden z hrnčířů se nepozorovaně vytratil z přístřešku a zmizel.

Kidogo pracoval na zadních nohách slona a ani nezpozoroval, že do kruhu diváku shluknuvších se kolem vešel náčelník — stařec s dlouhým hubeným krkem, s masivním zahnutým nosem a malinkou prošedivělou bradkou. Pandion spatřil na náčelníkově hrudi červený kámen na zlatém řetěze — byl to jeden z hlavních učitelů slonů.

Stařec mlčky sledoval závěrečné práce černochovy. Kidogo odstoupil, utíral si dlaně umazané hlínou, usmíval se a kriticky si prohlížel slonovo tělo, vysoké asi loket. Hrnčíři spokojeně vykřikli. Starý náčelník zvedl těžké obočí a hluk ustal. Se vzezřením znalce sáhl stařec na mokrou hlínu a pak pokynul Kidogovi, aby k němu přistoupil.

„Vidím, že jsi mistr,“ řekl významně vůdce, „udělal-lis lehce a snadno to, co nedovede udělat nikdo z našeho lidu. Odpověz, dovedeš udělat takovou sošku ne slona, ale člověka?“ a vůdce se dotkl hrudi rukou.

Kidogo zavrtěl záporně hlavou. Vůdce se zamračil… „Ale mezi námi je mistr lepší než jsem já, mistr z daleké severní země,“ řekl Kidogo. „Tvou podobu udělá on,“ a černoch ukázal na Pandiona, který stál nablízku.

Stařec opakoval svou otázku, obraceje se k mladému Řekovi. Pandion viděl prosebné oči přítelovy a přitakal.

Ale věz, náčelníku,“ řekl Pandion, „v mé vlastí se postavy vysekávají z měkkého kamene nebo se vyřezávají ze dřeva. Zde nemáme ani nástroje, ani kámen. Mohu tě udělat jen z této hlíny, takhle,“ a mladý Řek přejel hranou dlaně po svých prsou. „Hlína brzy vyschne a popraská, tvá socha bude stát jen několik dní.“

Náčelník se usmál.

„Chci jen vidět, co dokáže cizí mistr,“ řekl stařec. „A naši mistři ať se dívají.“

„Dobře, zkusím to,“ odpověděl Pandion. „Ale budeš muset přede mnou sedět, dokud budu pracovat.“

„Proč?“ podivil se vůdce. „Nedovedeš modelovat jako tenhle?“ ukázal stařec na Kidoga.

Pandion v rozpacích hledal vhodná slova.

„Já jsem udělal prostě slona,“ vmísil se do rozmluvy Kidogo. — „Což ty, učitel slonů nevíš, že jeden slon se druhému nepodobá? Jen člověku, který je nezná, se zdá, že jsou všichni stejní.“

„To jsi řekl správně,“ souhlasil vůdce.,Já vidím okamžitě duši každého slona a mohu říci napřed, jak se bude chovat.“

„Tak vidíš,“ vpadl Kidogo, „a abych udělal takového určitého slona, musím ho mít před očima. A zrovna tak můj přítel: neudělá prostě jen člověka, ale právě tebe, a musí se na tebe při práci dívat.“

„Rozumím,“ řekl stařec. „Nechť tvůj přítel chodí ke mně v hodinu denního odpočinku a já budu před ním sedět.“

Náčelník se vzdálil. Hrnčíři postavili hliněnou sochu slona na dřevěnou lavici. Přicházeli stále noví zvědavci.

„Nu Pandione,“ řekl Kidogo příteli. „Nás osud je v tvých rukou, zalíbí-li se tvá socha vůdci, vládci slonů nám pomohou…“

Mladý Řek kývl hlavou a oba přátelé zamířili do své chýše, provázeni houfem dětí, které šly podivným cizincům v patách.

„Můžeš mluvit?“ zeptal se náčelník, opřev se do vysokého nepohodlného sedadla, zatím co Pandion chvatně nahazoval hlínu, kterou jeden z hrnčířů přinesl, na silný dřevěný špalek. „Nebude ti to při práci vadit?“

„Mohu, jenže špatně umím vaši řeč,“ odpověděl Pandion. „Sotva budu všemu rozumět a budu ti odpovídat málo slovy.“

„Zavolej tedy svého přítele, obyvatele přímořských lesů; může být s tebou. Nudí mne sedět jako opice, která nedovede mluvit!“

Přišel Kidogo a se skrčenýma nohama se posadil u náčelníkova sedadla mezi starce a Pandiona. S Kidogovou pomocí mohli náčelník a Pandion dosti lehce hovořit. Náčelník se vyptával Pandiona na jeho zemi a Pandion pod pronikavým starcovým pohledem odpovídal, pln důvěry k moudrému vládci slonů, který jistě mnoho prožil.

Pandion vyprávěl starci o svém životě ve vlasti, o Tesse, o výpravě na Krétu, o otroctví v Kemtu a o svých úmyslech vrátit se do vlasti. Mluvil a jeho prsty modelovaly, a Kidogo překládal všechno, co řekl. Sochař pracoval se zvláštním zanícením a úporností. Náčelníkova socha mu byla jakoby ukazatelem cesty do přístavu jeho vlastí. Vzpomínky roznítily netrpělivost, zdržení u vládců slonů opět trápilo mladého Řeka.

Stařec si povzdechl a pohnul se; byl zřejmě unaven.

„Řekni mi něco ve své řeči,“ požádal najednou starý náčelník.

„To Hellenikon eleuteronj“ hlasitě řekl Pandion.

Podivně zazněla zde, v nitru Afriky, slova, která rád opakovával jeho děd, když vyprávěl Pandionovi jako chlapci o slávě a hrdinech řeckého lidu.

„Co jsi řekl?“ zeptal se znovu vůdce.

Pandion vysvětlil, že tato slova vyjadřují ideál každého obyvatele jeho země: „Řecko Je svobodné.“

Stařec se zamyslil. Kidogo opatrně naznačil Pandionovi, že náčelník je unaven a že pro dnešek je dost.

„Ano, dost,“ zvedl hlavu učitel slonů. „Přijď zítra. Kolik dní budeš ještě potřebovat?“

„Tři dny!“ — řekl s jistotou Pandion, neohlížeje se na varovné posunky Kidogovy.

„Tři dny — dobře, to vydržím,“ svolil stařec a zvedl se ze sedadla.

Pandion a Kidogo ovinuli hlínu mokrou látkou a uklidili ji do tmavého skladiště u náčelníkovy chýše.

Druhého dne vyprávěli oba přátelé náčelníkovi o Kemtu, o jeho moci, o jeho gigantických stavbách. Stařec byl dotčen těmito zvěstmi o egyptském národě, mračil se, ale poslouchal se zájmem. Když se Pandion zmínil o jednotvárnosti uzavřeného života Egypťanů, náčelníkova tvář se zjasnila.

„Nyní je na čase abych vás seznámil s mým lidem,“ řekl vážně stařec… Donesete zprávy o něm do svých dalekých zemí.“

A náčelník vyprávěl přátelům, že vládci slonů, opírajíce se o svou moc, konají daleko výpravy zemí. Jezdí na slonech a hrozí jim jen jedno nebezpečí — setkat se se stády, táhnoucími proti nim. Slon se může vždycky neočekávaně rozhodnout vrátit se k svým divokým bratrům. Ale jsou známy prostředky, jak tomu čelit.

Náčelník vyprávěl, že dále na východ a na jih od těch míst, kde Pandion a jeho přátelé žili po osvobození z otroctví u pohostinného národa, leží za močály a horami sladkovodní moře[93]. Jsou tak rozsáhlá, že lze po nich plout jen na zvláštních loďkách, a aby se sladkovodní moře přeplulo, je k tomu třeba několika dní. Tato sladkovodní moře se táhnou řetězem jedno za druhým jižním směrem a jsou lemována horami, chrlícími dým, plameny a ohnivé řeky. Ale za těmito moři je opět souše — vysoké náhorní planiny, plné hojné zvěře, a tam už je skutečně konec světa — břehy nekonečného moře, ležícího na východě za pásmem močálů. Na náhorních vysočinách stojí nedaleko od sebe dvě obrovské oslnivé hory[94], jejichž krásu si nedovede představit člověk, který je neviděl.

Hluboké lesy obklopují tyto hory a v lesích žijí divocí lidé a tajemná zvířata vzácného starověkého druhu, jež popsat nelze. Vládci slonů viděli rokle, zavalené ohromnými kostmi, pomíchanými s kostrami lidí, a úlomky jejich kamenných zbraní. V houštinách blízko severní Bílé hory se leckdy objevili divocí kanci, velcí nosorožci a jednou tam viděli zvíře, jistě tak velké jako slon, ale ještě těžší, s dvěma rohy umístěnými vedle sebe na konci tlamy.

Na sladkovodních mořích žijí v plovoucích vesnicích[95] lidé nedosažitelní nepřátelům a sami neznající s nikým smilování.

Pandion se náčelníka zeptal, jak daleko na jih se táhne pevnina Afriky a je-li pravda, že se tam slunce opět skláni níže.

Stařec se celý rozzářil. Vyšlo najevo, že on sám velel daleké výpravě na jih, když mu nebylo ještě čtyřicet let.

Vydali se na cestu na dvaceti vybraných slonech za zlatem a pro drahocennou trávu tamních stepí, která vracela starcům a nemocným sílu.

Za velkou řekou[96], která teče od západu na východ, kde hřmí obrovské vodopády a v sloupech vodní tříště se rozkládá věčná duha, je nepřehledná step bleděmodrých trav[97]. Po okrajích stepí, podél mořských břehů na západě i na východě, rostou mohutné stromy, jejichž listí je jako z vyleštěného kovu a hoří na slunci jako miliony zrcadel[98].

Barva trávy a listí je na dalekém jihu nikoli zelená, ale šedivá, bleděmodrá nebo sivá; dodává krajině cizí a studený vzhled. A skutečně, čím dále na jih, tím je stále chladněji. Deštivé období, které tam nastává naopak v době našeho sucha, je nesnesitelně studené pro lidi ze severu.

Stařec vyprávěl Pandionovi o podivuhodném stříbrném stromě, který se vyskytuje na dalekém jihu v horských roklích. Tento strom vysoký až třicet loktů má tenkou, příčně svraštělou kůru, husté větve, pokryte listy lesklými jako stříbro, jemnými jako chmýří, a je pln čarovného kouzla.

Neplodné kamenité hory se zvedají jako obrovité fialové věže s kolmými stěnami a na jejich úpatí se krčí pokroucené stromy, pokryté velikými chomáči jasně rudých květů.

Na neplodných místech stepi a na roztroušených skalách rostou obludné křoviny a nízké stromy. Masité listy, nasáklé jedovatou šťávou, sedí jako roztažené prsty na samém konci větví, dělících se ve dví a trčících přímo do nebe. Jiné stromy mají tytéž listy, jsou však začervenalé barvy, ohýbají se dolů a tvoří jakousi huňatou čepici na konci křivého kmene bez větví, vysokého čtyři lokty[99].

Poblíž řek a na pokraji lesů lze nalézt rozvaliny starověkých staveb, budovaných z ohromných otesaných balvanů národem zřejmě mocným a dovedným. Ale dnes u těchto rozvalin nežije nikdo, jen strašní divocí, psi v nich vyjí za bledého svitu měsíce. Po stepi se potulují kočovní pastevci nebo nuzní lovci. Ještě dále na jih žijí národy se světlou šedivou kůží, vládnoucí nekonečnými stády býků, ale tam výprava vládců slonů nedošla[100].

Pandion a Kidogo hltali vůdcovo vyprávění. Pověst o bleděmodré jižní stepi se zdála pohádkou, která se připletla ke skutečnosti, ale starcův hlas zněl přesvědčivě, Často upíral do dáli oči vzrušeně se lesknoucí, a Pandionovi se zdálo, že stařec vidí v duchu před sebou obrazy, zachované v paměti.

Vůdce najednou zmlkl.

„Přestal jsi pracovat,“ usmál se. „To budu muset před tebou sedět ještě mnoho dní!“

Pandion se kvapně dal do práce, ale ani jí nebylo už mnoho třeba, mladý sochař cítil, že vůdcova busta se mu podařila jako ještě nic předtím. Mistrovství v něm zrálo nepozorovaně a postupně, přes všechny zkoušky, které přestál; velké zkušenosti a pozorování, jež si odnášel z Egypta, nebyly bez užitku.

Třetího dne Pandion několikrát porovnával náčelníkův obličej se svým hliněným modelem.

„Hotovo!“ řekl s hlubokýpi povzdechem.

„Už jsi hotov?“ tázal se náčelník, a když viděl přisvědčující kývnut sochařovo, vstal a přikročil ke své bustě.

Kidogo se díval s nadšením na Pandionův výtvor, stěží zadržuje slova chvály.

Jednobarevná hlína přejala všechny charakteristické rysy velitelské, moudré a drsné tváře s tvrdými, kupředu vysunutými čelistmi, širokým šikmým čelem, těžkými rty a širokým chřípím tlustého nosu. Starý vůdce se obrátil dovnitř domu a tiše zavolal.

Na zavolání se objevila jedna z žen, mladá dívka, s množstvím drobných copánků, zastřihnutých nad čelem do rovné čáry.

Podala starci kulaté zrcadlo z leštěného stříbra, zřejmě severní práce, které se kdovíjakými cestami dostalo do afrického vnitrozemí.

Náčelník přiložil zrcadlo vzpaženou rukou k obličeji sochy a soustředěně začal srovnávat svou podobu s Pandionovým dílem.

Pandion a Kidogo čekali na starcův posudek. Dlouho náčelník mlčel, konečně však klesla ruka se zrcadlem, a on řekl tiše:

„Velká je síla lidského umění… Ty, cizince, touto silou vládneš, jako nikdo v naší zemi. Učinil jsi mne lepším, než jsem ve skutečnosti — to znamená, že o mně smýšlíš dobře. Odměním se ti stejně. Jakou by sis přál odměnu?“

Kidogo strčil do Pandiona, ale mladý Řek odpověděl moudrému starci slovy, která, jak se zdálo, vytryskla ze samého jeho srdce.

„Hle, stojím celý před tebou. Nemám nic mimo kopí, které mi bylo darováno…“ Pandion se zarazil a trhaně končil: „A nepotřebuji zde, v cizí zemi, nic… Mám ještě svou vlast — je tak daleko ode mne, ale je to mé největší bohatství. Pomoz mi, abych se tam mohl vrátit!“

Učitel slonů položil ruku na rameno mladého Řeka s otcovským pohybem: „Rád bych si s tebou ještě promluvil, přijď zítra ke mně společně se svým přítelem. A nyní dokončíme dílo. Nařídím mistrům, aby vysušili hlínu tak, aby se nerozpukala. Rád bych teď zachoval svou podobu. Vyberou zbytečnou hlínu zevnitř a pokryjí sochu zvláštní pryskyřicí — dovedou to. Ale nelíbí se mi slepé oči. Můžeš do nich vložit kameny, které ti dám?“

Pandion přisvědčil. Stařec znovu zavolal ženu, a ta se tentokrát objevila se skřínkou, potaženou levhartí kůží.

Náčelník vyndal ze skřínky objemný sáček a vysypal na dlaň hrst velkých broušených, oválných kamenů, průhledných jako čistá voda. Pandiona upoutal jejich neobyčejně jiskřivý třpyt. Každý kámen jako by pohlcoval všechnu moc slunečních paprsků, zůstávaje přitom studený, průhledný a čistý[101].

„Vždycky jsem si přál mít takové oči,“ řekl stařec, „aby se v nich sbíhalo všechno světlo života, a samy se přitom neměnily. Vyber z nich nejlepší a vsaď je!“

Mladý sochař poslechl. Náčelníkova socha dostala zvláštní, nevylíčitelný vzhled. V šedé vlhké hlíně svítily místo očí zářivé kameny — a jejich zář naplnila tvář sochy kouzelným životem. Kontrast, který se Pandionovi zdál z počátku nepřirozený, ho teď ohromil čím déle se díval, tím větší soulad viděl ve spojení průzračných oči s tmavou hlínou sochy.

Učitel slonů byl velice spokojen.

„Vezmi si na památku tyto kameny, cizí mistře!“ zvolal vůdce a vysypal jich několik do Pandionovy dlaně. Některé převyšovaly velikostí švestkovou pecku. „Tyto kameny jsou také z jižních stepí: tam je nacházejí v řekách.

Nic není na světě tvrdšího a čistšího nad tyto kameny. Ukaž ve své daleké vlasti zázraky jihu, jichž pány jsou vládci slonů!“

Pandion poděkoval starci a odešel; cestou si schoval dárek do pytlíčku ke kamenu od Jachma. „Nezapomeň, zítra přijď!“ zvolal za ním starý náčelník.

V chýši si bývalí otroci vzrušeně vykládali, co jim asi přinese úspěch, kterého se Pandionovi podařilo dosíci. Naděje na brzký nástup cesty do vlasti stále rostla. Zdálo se nemožné, aby vládci slonů poutníky nepropustili a neukázali jim spolehlivou cestu.

V určený čas se Pandion a Kidogo objevili u náčelníkovy chýše. Stařec jim pokynul k sobě. Přátelé se usadili u nohou učitele slonů, snažíce se utajit své vzrušení.

Stařec seděl chvíli mlčky, pak začal mluvit obraceje se rázem k oběma:

„Radil jsem se s ostatními vůdci, a ti se mnou souhlasí. Za půl měsíce, po velkém lovu, posíláme oddíl na západ pro léčivé ořechy a zlato. Šest slonů půjde lesy a dál k hornímu toku velké řeky, vzdálené odtud sedm dní cesty. Dej mi hůl,“ přikázal náčelník Pandionovi.

Stařec nakreslil na zemi břeh mořského zálivu, který se zařízl do pevniny v podobě pravého úhlu, a Kidogo slabě vykřikl. Náčelník nakreslil klikatou čáru, které měla znamenat říčku rozvětvenou na konci, a udělal u vidlice křížek.

„Sloni dojdou až sem, vy půjdete v jejich stopách a lehce přejdete les. Dále budete muset jít sami, ale k moři budete mít jen pět dní cesty…“

„Otče a vládče, ty nás zachraňuješ!“ zvolal všechen bez sebe Kidogo. „Tato říčka teče už na území mé země a já znám zlatonosnou pahorkatinu…“

„Vím,“ klidně řekl stařec, významně se usmívaje: „Znám tvůj národ i tvou zem a kdysi jsem tam znal silného náčelníka Iorumefu.“

„Iorumefu!“ sotva popadal dech Kidogo. „To je můj strýc s matčiny strany.“

„Dobře,“ přerušil ho stařec. „Vyřídíš mu můj pozdrav. Nyní snad už rozumíš všemu,“ a nečekaje odpověď, končil: „Chci mluvit s tvým přítelem.“ Náčelník se obrátil k Pandionovi. „Tuším, že budeš ve své zemi velkým člověkem, podaří-li se ti vrátit do vlasti. Ptej se mne, nač chceš, a já ti odpovím.“

„Dávno už jsem si přál zeptat se tě na to, jakým způsobem vládnete slonům,“ řekl Pandion. „Či je to snad tajemství?…“ dodal nesměle.

„Výcvik slonů — je tajemstvím jen pro hlupáky,“ usmál se stařec. „Každý rozumný člověk lehce je rozluští… Ale mimo tajemství — to je těžká a nebezpečná námaha, která vyžaduje nekonečné trpělivosti. Nestačí jen inteligence — je třeba ještě práce. Zde v zemi je málo kmenů, které by měly všechny tři vlastnosti, jež má můj lid; inteli gencí, píli a nezměrnou odvahu.

Věz, cizinče, že nelze dospělého slona ochočit. Lovíme jen mláďata. Mladý slon se učí deset let.

Deset let úporné práce je třeba, aby zvíře začalo chápat rozkazy člověka a dovedlo vykonávat potřebnou práci.

„Deset let!“ zvolal zaražený Pandion.

„Ano, právě tolik, určil-lis správně slonovu povahu. Ale byl-li tvůj soud chybný, nespravíš s ním nic ani za patnáct let. Mezi slony jsou také tvrdohlavci a tupci. A nezapomeň, že lovení mladých slonů je spojeno s ohromným nebezpečím. Musíme je lovit svýma rukama, bez pomoci vycvičených slonů, neboť ochočení sloni by nám odešli za stádem. Pomáhají, až když je stádo zahnáno, a mladí sloni chyceni. Na každém lovu zahyne několik našich statečných lidí,“ v hlase náčelníkově zazněl vzdech smutku. „Pověz, viděl jsi cvičení našich mladých vojínů? Ano? To je také nutné k lovu slonů.“

Pandion se několikrát díval na neobyčejné hry vládců slonů. Vojíni vztyčili na rovné planince dvě vysoké tyče a přivázali k nim příčný bambusový trám ve výši pěti loktů od země.

Pak se vojíni rozběhli zvláštním způsobem, jakoby bokem, vyšvihli se do vzduchu a přeskakovali přes příčný trámec. Skokanovo tělo se hluboce sehnulo, jako by složeno na dvě půlky, a letělo do výše pravým bokem směrem skoku. Pandion nikdy neviděl takové vysoké skoky. Někteří, vycvičenější, skákali dokonce šest loktů vysoko. Mladý Řek žasl nad uměním vládců slonů, ale nechápal, nač toto umění potřebují. Slova tvrdého náčelníka mu trochu osvětlila význam těchto vojenských cviků.

Náčelník se odmlčel a pak znovu pozvedl hlas:

„Nyní vidíš, jak je to těžká věc. Na slony pořádají lovy i jiné kmeny. Zabíjejí slony se stromů těžkými kopími, zahánějí je do jam, plíží se k nim za spánku v lese. Ale počkej,“ náčelník se pleskl do kolena:

„Poručím, aby tě vzali na lov slonů s sebou. Bude brzy před tím, než půjde oddíl do západního lesa. Chceš vidět slávu a utrpení mého lidu?“

„Chci a děkuji ti, náčelníku. A mohou se mnou jít moji soudruzi?“

„Ne, bylo by vás všech příliš mnoho. Pozvi s sebou jednoho, dva, jinak byste překáželi.“

„Nechť jdou tedy se mnou dva moji přátelé: tenhle,“ Pandion ukázal na Kidoga, „a ještě jeden…“

„Kdo? Ten zamračený, s hustým plnovousem?“ zeptal se učitel slonů, míně Kaviho, a mladý Řek potvrdil správnost jeho domněnky.

„Chtěl bych si promluvit i s ním, ať přijde ke mně,“ řekl stařec. „Ty bys jistě rád co nejdříve zvěstoval svým soudruhům, že jsme ochotni vám pomoci. Až bude stanoven den lovu, řeknu ti to.“ A stařec pokynem ruky propustil oba přátele.

Lovci se vypravili na cestu za zvuků zlověstně bijících bubnů. Část jich jela na slonech s náklady provazů, potravin a vody, ostatní šli pěšky.

K pěším se přidali Kavi, Kidogo a Pandion, ozbrojeni svými mohutnými kopími. Dvě stě lovců překročilo říčku a vydalo se stepí na sever, k pásmu holých skal, sotva viditelných y modrém oparu nad obzorem. Lovci šli rychle, takže i takoví chodci, jakými byli naši tři přátelé, měli co dělat, aby jim stačili.

Od úpatí horského hřebenu daleko na jih a východ byla step úplně plochá a zela v ní velká, holá vyhořeli místa. Nad žlutou rovinou vznášel vítr mračna prachu, zahalující matnou zeleň stromů a křovin. Nejbližší úbočí bylo vidět dobře, ale vzdálenější skály se skrývaly v šedomodré mlze. Zaoblené i srázné vrcholky se rýsovaly jako ohromné lebky fantastických slonů, nižší vrchy se krabatily, připomínajíce hřbety krokodýlů.

Vládci slonů nocovali u jižního konce skalního řetězu a za rozbřesku se dali podél východních svahů. Vpředu se po rovině válela narudlá mlhovina a v ní se chvěly a rozplývaly obrysy stromů. Na sever se rozkládala rozsáhlá mokřina. Od zástupu lovců se oddělil jinoch, pokynul cizincům, aby šli za ním, a začal vystupovat na horský hřeben.

Kavi, Pandion a Kidogo stoupali po stráni do výše asi dvou set loktů. Nad jejich hlavami se tyčila žárem sálající kamenná stěna, po ostře žlutém povrchu skal se hadovitě proplétaly černé trhliny. Lovec dovedl přátele k útesu vybíhajícímu proti pokraji bažiny, vyzval je, aby se schovali za trsy ostré trávy a kameny, dal jim znamení, aby se chovali tiše, a zmizel.

Etrusk, černoch i Řek leželi dlouho pod žhoucími paprsky slunce, neodvažujíce se mluvit. Zdola z roviny sem nedolehl dosud ani nejmenší zvuk.

Najednou se s levé strany ozval nejasný pleskavý šum, který se blížil a zesiloval. Pandion opatrně vyhlédl za kamenem přes nepatrně se kolébající trávu — a dech se mu zatajil.

Bažinu zaplavilo tmavě šedé mračno tisíce slonů. Obrovská zvířata procházela šikmo od skalního hřebenu a přetínajíce rozhraní stepi a bažiny, mířila na jihovýchod.

Těla zvířat se jasně odrážela na žlutošedé trávě. Sloni šli ve stádech od sta do pěti set kusů, á skupiny následovaly za sebou řetězovitě jedna za druhou v nevelkých mezerách. Každé stádo bylo sraženo do pevné masy, zvířata se tiskla jedno k druhému a shora se zdálo, že se pohybuje jednolitá šedá skvrna se zvlněným povrchem set zad, hustě zpestřená bílými čárečkami klů.

Na močálovitých místech se stádo roztahovalo do dlouhého pásu. Někteří sloni uskakovali stranou, rozevírali uši a směšně stavěli vypjaté zadní nohy, ale pak opět zapadali do řady.

Jedni, většinou to byli samci, posunovali nohy beze spěchu, se sklopenými hlavami a svěšenýma ušima; druzí s\ vykračovali vážně, vysoko zvedali přední část těla a zadní nohy kladli křižem; třetí se často obraceli bokem, vystrkujíce tenké ocásky. V tmavošedé mase ohromných těl se bělaly kly nejrůznějších velikosti a tvarů, krátké i dlouhé, dosahující téměř k zemi, prohnuté i docela rovné.

Kidogovy rty se přiblížily k Pandionovu uchu.

Sloni se stěhují do mokřin a k řekám, step vyschla,“ zašeptal černoch.

„A kde jsou lovci?“ zeptal se mladý Řek.

„Schovali se, čekají na stádo, kde bude mnoho mladých slonu — to půjde až poslední. Vidíš, Že zde jsou jen dospělí.“ „Proč mají někteří sloni kly krátké a druzi dlouhé?“ „Těm s krátkými se zlomily.“ „Při potýkání slonů mezi sebou?“

„Slýchával jsem, že se sloni mezi sebou perou zřídka kdy. Mnohem častěji si slon zláme kly při porážení stromů. Slon vyvrací stromy svými kly, aby mohl spást plody, listí a tenké větve. Sloni žijící v lesích, mívají kly mnohem silnější než sloni žijící ve stepi — proto tvrdá slonovina přichází na trh obyčejně z lesů a měkká ze stepí.“

„A tohle jsou sloni ze stepi či z lesů?“

„Ze stepi, podívej se sám,“ Kidogo ukázal na starého slona, který se zdržel nedaleko skály, kde přátelé seděli.

Šedivý velikán stál po kolena v trávě a obrátil se tělem přímo k trojici, která se na něj dívala. Široce rozložené uši trčely do stran, jejich kůže se natahovala jako plachta, dolejší okraje visely dolů v drobných záhybech. Slon sklopil hlavu. Tímto pohybem se šikmé čelo zvířete vysunulo kupředu, mezi očima a temenem se provalily hluboké rýhy a celá hlava působila dojmem tlustého sloupu, zužujícího se shora, dolů a nepozorovaně přecházejícího do svisle spuštěného chobotu. Hluboké příčné záhyby, podobné tmavým prstenům, přetínaly chobot v pravidelných vzdálenostech. U jeho kořene se šikmo do stran a dolů rozbíhaly roury tlusté kůže, z nichž trčely do široka se rozbíhající kly, velmi široké a krátké.

„Nechápu, jak jsi poznal, že je to slon ze stepi,“ zašeptal Pandion, pozorně si prohlédnuv starého velikána,

„Vidíš jeho kly? Nejsou zlámané, ale ubroušené. Starému slonovi nerostou tak jako slonovi v rozkvětu sil, a on si je obrousil tak hodné proto, že jsou měkké. U slona z lesů takové kly neuvidíš — ponejvíce je mají úzké a' dlouhé…

Přátelé si tiše povídali. Čas utíkal. Přední sloni zmizeli za obzorem, stádo se ztrácelo v dáli jako tmavý pruh.

Vlevo se objevilo zase nové veliké stádo. V čele šli čtyři samci nestvůrně velcí — až osm loktů vysocí. Při pochodu pohupovali hlavami a dlouhé, nepatrně ohnuté kly se hned zvedaly, hned se ostrými špičkami dotýkaly trávy.

V stádu bylo hodně slonic, které se od samců lišily vpadlými zády a velkými záhyby kůže na bocích. Těsně u jejich zadních nohou šla nejistě maličká slůňata a po straně, trochu odděleně, vesele šlapala odrostlejší mládež. Od dospělých se lišila krátkými kly a ušima, malými, protáhlými hlavámi, velkými břichy a stejnou výškou zadních i předních nohou.

Přátelé pochopili, že se blíží rozhodný okamžik lovu. Malinkým slonům se šlo bažinou špatně a stádo uhnulo vpravo a vystupovalo na tvrdou půdu mezi křovím a řídkými stromy.

„Proč se slon, ač je tak těžký, nezaboří do bahna?“ znovu se zeptal Pandion.

„Má zvláštní nohy,“ začal Kidogo. „Má…“

Stepí se rozlehl náhle ohlušující řev kovových plechů a bubnů a zuřivé ječení lidí — přátelům se zatajil překvapením dech.

Sloní stádo se v panice vrhlo k bažině, ale tam se vynořil z trávy řetěz lidí s bubny a troubami. Zvířata, která šla vpředu řetězu, couvla a zastavila nápor zadních. Pronikavé troubení a řvaní vyděšených slonů, hřmění kovových plechů, praskot lámajících se větví — v této pekelné vřavě zazněl ojediněle tenounký, žalostivý pláč slůňat. Zvířata běhala sem tam, hned se srážela do houfu, hned se zase rozbíhala na různé strany. V chaosu splašených obrů a v mračnech hustého prachu se míhali lidé. Nepřibližovali se ke stádu, přebíhali, řadili se a znovu začali bít do plechů. Ponenáhlu přátelé pochopili, co lovci dělali: zaháněli mladé slony od dospělých a zatlačovali je vpravo do širokého a suchého údolí, zabíhajícího do skalnatého pásma a zakrývaného pruhem stromoví. Šediví obři se vrhali na lovce a snažili se rozdupat a rozdrtit nepřátele, kteří se tu náhle objevili, ale lovci činili vysoké skoky a mizeli okamžité v křoví a mezi stromy. Zatím co rozzuřená zvířata mávala choboty a hledala schovaného nepřítele, vynořovaly se jinde nové řady lovců, divoce řvoucích a hřmících kovovými plechy. Sloni se vrhali zase na tyto bojovníky a lidé znovu opakovali tentýž manévr, snažíce se zahánět mladé slony od starých.

Stádo odcházelo stále dál do stepi, šedivá těla mizela za stromy a jen ohlušující rámus a vysoko se vznášející prach ukazovaly místo lovu.

Ustrnulí přátelé, ohromeni odvahou a dovednosti lidí, kteří uměli uhýbat zuřivosti útočících obrů a přitom neústupně, pokračovat ve svém díle, hleděli mlčky na opuštěnou step s rozdupaným křovím a polámanými stromy. Kidogo se nepokojně mračil, naslouchal a konečně tiše řekl:

„Vypadá to nějak špatně… Lov se nedaří, jak by měl!“

„Jak to víš?“ podivil se Kavi. „Přivedli-li nás sem, pak to znamená, že počítali, že stádo půjde na východ, protilehle od nás. Ale teď stádo odešlo vpravo. Myslím, že to není dobře.“

Pojďme tam,“ navrhl Pandion: „Dejme se zpátky po hřebenu, touž cestou, kterou jsme sem přišli.“

Kidogo se chvíli rozmýšlel a pak projevil souhlas. Ve zmatku bitvy nebyl jejich příchod ničím rušivým. Hluboko sehnuti skrývali se Etrusk, Řek a černoch za trávou a ka meny a'vrátili se podél skalnatého hřebenu tisíc loktů zpět, takže se opět octli nad otevřenou rovinou.

Ve skalách spatřili přátelé úžlabinu, do které se lovcům podařilo zahnat přes deset mladých slonů. Lidé přebíhali mezi stromy, obratně házeli na slůňata smyčky a přivazovali je ke kmenům. Řetěz lovců, ozbrojených širokými kopími, uzavíral východ z údolí; Hluk a křik se rozléhal asi dva tisíce loktů vpředu vpravo — tam byla pravděpodobně větší část stáda.

Najednou se ozvalo trhané a ostré zatroubení vpředu vlevo. Kidogo se zachvěl. „Sloni útočí,“ zašeptal tiše,

Nějaký člověk dlouze zasténal, hněvivé výkřiky druhého zazněly jako na povel.

Přátelé zpozorovali nový pohyb na vzdáleném konci otevřené planiny, tam, kde dva rozložité stromy vrhaly velké skvrny stínu. Okamžik — a vynořil se tam ohromný slon s ušima trčícíma do stran a s chobotem, který čněl jako těžká kláda téměř vodorovně dopředu. Vedle něho se objevili dva stejní velikáni — Pandion poznal obří vůdce stáda, čtvrtý v doprovodu ještě několika slonů běžel o něco více vzadu. Proti slonům vyskočili zprava z keřů lovci. Vklínili se mezi skupinu a v běhu vrhli svá kopí na slona, který se objevil poslední. Ten divoce zatroubil a vrhl se na lidi, kteří rychle uháněli k bažině. Za útočícím slonem se obrátila ostatní zvířata. První tři vůdci se řítili, nepozorujíce obratný manévr lidí, kteří je odlákali od ostatních, a hnali se dál k údolí ve skalách, vábeni patrně křikem mladých slonů.

„Zle je, zle je, vůdci se vrátili s druhé strany…“ rozčileně šeptal Kidogo a tiskl Pandionovu ruku, až zabolela.

„Dívej se…, podívej se na ty odvážlivce!“ zvolal Kavi zapomenuv na opatrnost.

Vojíni, kteří střežili vchod do údolí, necouvli a neschovali se před rozzuřenými obry. Vystoupili kupředu v dlouhém řetězu. Nízká spálená tráva nemohla skrýt ani jediný krok lidi.

Slon, který běžel první, vrhl se přímo doprostřed loveckého řetězu. Dva muži zůstali nehnuté stát a jejich sousedé po obou stranách vyskočili najednou vstříc přiřítivšímu se obru. Slon zpomalil běh, zvedl do výše těžký chobot a zlostně pohvizduje vrhl se s dupáním na lidi. Mezi slonem a odvážlivci nebylo víc než deset loktů, když ti najednou bleskurychle uskočili do stran. V týž okamžik se vynořilo u zadních nohou obra po dvou lidech s každé strany. Dva vbodli široká kopí zvířeti do břicha a dva uskočili dozadu a udeřili slona po zadních nohách.

Ze zvednutého chobotu se vydral vysoký svištivý zvuk. Spustiv chobot, slon obrátil hlavu směrem k nejbližšímu člověku vpravo. Ten nestačil, či nemohl uskočit. Vytryskla krev a tři přátele jasně zahlédli obnažené kostí na mužově rameni a boku. Raněný mlčky klesl, ale i obrovský slon těžce dopadl na zádní nohy a pomalu, bokem se svalil stranou.

Lovci ho nechali být a obrátili se k soudruhům, kteří bojovali s dvěma dalšími vůdci. Tito obři byli chytřejší nebo už měli zkušenosti v boji s člověkem: vrhali se ze strany na stranu a nedávali lidem příležitost, aby se k nim přiblížili zezadu; zahubili v boji už tři lovce. Prach zahalující celý kraj rudl v paprscích zapadajícího slunce. Sloni se podobali obrovským černým věžím, u jejichž základů se míhají smělí lidé. Vyskakovali, uhýbali před dlouhými kly, napřahovali proti chobotům kopí opřená do země a s křikem odbíhali dozadu, aby odvrátili pozornost útočících slonů od bojovníků, jejichž záhuba byla nevyhnutelná.

Zvířata rozlícená až k šílenství nepřetržitě troubila. Když se sloni hlavami obraceli ke skále, kde seděli tři přátelé, zdáli se neobyčejně vysocí; široké plachty roztažených uší se pohupovaly nad lidmi. Slon se skloněnou hlavou se zdál s boku nižší, kly zemi takřka ryly, připraveny už už člověka podchytit. Pandion, Kidogo a Kavi si byli vědomi, že vidí jen část bitvy. Boj se odehrával také v dáli za stromy, kde bylo celé stádo, a vlevo na bažině, kam se utekli lovci, když oddělili čtvrtého vůdce a slony, kteří běželi za ním. Co se dělo tam, bylo pro přátele tajemstvím, ale nemohli na to myslit — krvavá bitva před nimi zaujala cele jejich pozornost.

Za stromy se přiblížily a náhle zahřměly bubny — zápasícím přišel na pomoc oddíl několika desítek lovců. Vůdci sloního stáda se zastavili, jakoby v nerozhodnosti, lidé s hrozivým křikem začali mávat kopími, a obři nato ustoupili. Vrhli se k svému třetímu soudruhovi, který ležel na zemi postavili se po obou jeho bocích, poklesli k němu, podstrčili pod něj kly a zvedli ho na nohy. Pak ho oba obři stiskli svými těly, táhli ho za stromy, pustili ho a znovu zvedli a zmizeli. Několik lovců běželo za nimi, ale byli vrácení člověkem, který lov řídil.

„Neujde nám… hnedle ho nechají… a znovu se rozzuří… přeložil jeho slova Kidogo.

Hluk vpravo se stále vzdaloval a slábl: bitva byla patrně dobojována. Od bažiny, se severu, se objevilo několik lovců; nesli dvě nehybná těla. Tří přátel si nikdo nevšímal. Černoch, Etrusk a Řek opatrně sestupovali na step, aby si prohlédli místo boje. Přátelé šli tam, kde byla hlavní část stáda. Kidogo, který se prodíral křovím, najednou zděšeně uskočil — na koruně stromu, zlomeného pádem sloního těla, ležel umírající slon. Konec jeho chobotu se nepatrně chvěl… Dále byly stromy řidší a mezi nimi bylo vidět šedou hromadu — druhý slon ležel na břiše, nohy pod sebou, jeho záda byla vyklenuta do hrbu. Zvíře ucítilo blížící se lidi a zvedlo hlavu. Kolem jeho zakalených a zapadlých očí visely hluboké záhyby kůže, které dodávaly slonovi stařecký výraz nekonečné únavy. Obr svěsil hlavu, opřev se o dlouhé kly, ale pak hlava dutě narazila na zem a klesla na stranu.

Kolem dokola volali lovci na sebe. Kidogo mávl rukou a obrátil se zpět; na jihu se objevilo opět stádo slonů.

Přátelé pospíšili ke skalám, ale poplach byl planý — to přicházela cvičená zvířata vládců slonů.

Mladí sloni, přivázaní ke stromům, vystrčili ocasy a zběsile se vrhali na lidi, snažíce se zasáhnouti je nataženými choboty. Vůdci ochočených slonů stavěli svá zvířata po obou stranách každého zajatce. Ta pak stiskla chyceného svými těly a odváděla jej do vlasti. Pro každý případ byla ke krku a k zadním nohám slůněte přivázána lana; každé lano drželo patnáct lovců, kteří šli vpředu a vzadu.

Tváře lidí, unavené a přepadlé hrozným napětím, byly zasmušilé. Už jedenáct nehybných těl bylo položeno na pletená lešení na zádech slonů a lidé stále ještě běhali mezi křovím, hledajíce dva nezvěstné bojovníky.

Slony s chycenými slůňaty odvedli. Lovci seděli a leželi na zemi, odpočívali po boji. Přátelé přistoupili k náčelníkovi lovu a Kidogo se zeptal, nemohou-li něčím pomocti. Náčelník se na něj hněvivě podíval a řekl hrubě:

„Pomoci? Čím byste nám mohli pomoci, cizinci? Lov byl těžký, ztratili jsme mnoho statečných mužů… Čekejte, kde je vám nařízeno a nepřekážejte nám!“

Přátelé se vrátili ke skalám a uchýlili se stranou; báli se sporu s lidmi, od nichž závisela jejich budoucnost.

Kavi, Pandion a Kidogo leželi, čekajíce, až je zavolají, a tiše rozmlouvali. Slunce zapadalo, černé stíny zubatých skal se protahovaly do stepi.

„Přece jen nechápu, jak je to možné, že ohromní sloni nezničí v boji všechny lovce,“ zamyšleně se ozval Kavi. „Kdyby sloni bojovali tvrději, museli by jednoduše lidi rozdupat na prach…“

„Máš pravdu,“ odtušil Kidogo. „Štěstí pro lidi, že slon má slabé srdce…“

„Jak je to možné,“ žasl Etrusk.

„Prostě proto, že slon není zvyklý se bít. Je tak silný a ohromný, že na něj nikdo neútočí, nehrozí mu nebezpečí, a jen člověk se při lovu na něj opováží. Proto šedivý obr není vytrvalým bojovníkem, jeho vůle je brzy zlomena a slon, nepodaří-li se mu rozdrtit nepřítele naráz, nevydrží dlouhý zápas… To buvol je něco jiného. Kdyby měl rozum a velikost slona — zahynuli by všichni lovci…“

Kavi cosi neurčitě zamručel, nevěděl, má-li černochovým slovům uvěřit, ale vzpomněl si, jakou nerozhodnost projevili sloni před jeho očima v nejkritičtějším okamžiku, a odmlčel se.

„Vládci slonů mají docela jiná kopí než my: ostří jejich hrotů je osm palců široké,“ vmísil se Pandion. „Jakou je třeba mít sílu k úderu takovým kopím!“

Kidogo najednou vstal a poslouchal. S té strany, kde se rozložili lovci táborem, se neozýval ani hlásek. Nebe pozlacené září zapadajícího slunce rychle haslo.

„Odešli a zapomněli na“ nás,“ zvolal černoch a vyběhl za výběžek útesu.

Kolem bylo všechno liduprázdné. Zdáli zaznívaly sotva rozpoznatelné hlasy — lovci odešli do vsi a zapomněli na tři přátele.

„Pojďme honem za nimi, cesta je daleká,“ pobízel chvatně Pandion, ale černoch přítele zastavil.

„Je pozdě, světlo co nevidět zhasne a ve tmě zabloudíme,“ řekl Kidogo. „Počkáme raději, až vyjde měsíc, bude to brzo.“

Kavi a Pandion souhlasili a ulehli k odpočinku.'

SYNOVÉ VĚTRU

V neproniknutelné tmě vyly hyeny, šakalové žalostně naříkali. Kidogo byl rozčilen, často se ohlížel k východu, kde popelavě šedý pruh nebe nad vrcholky stromů věstil východ měsíce.

„Nevím, jsou-li tu divocí psi, či ne,“ mručel Kidogo. „Kdyby přišli, bude zle, psi útočí hromadně, celou smečkou, a zdolají i buvoly…“

Nebe stále více světlelo, chmurně se černající útesy konečně zestříbřely a stromy se začaly v stepi vynořovat jako černé stíny. Měsíc vyšel.

Etrusk, černoch a Řek zamířili podél řetězu skal na jih; kopí pevně v rukou co chvíli se ohlíželi a naslouchali. Pospíchali, aby měli za sebou ponuré místo boje, kde se za křovinami a stromy válely mrtvoly slonů a kde hodovali požírači mršin. Vytí za nimi utichlo, step mlčela. Zdálo se, že všechno kolem je mrtvo; noční ticho rušily i en rychlé kročeje poutníků.

Kidogo se pečlivé vyhýbal hustým hájům a křovinatým houštinám, které se v stepi tu a tam vynořovaly jako tajuplné černé pahorky.

Černoch volil cestu otevřenými planinami, bělajícími se mezi křovinatými porosty jako jezero v labyrintě černých ostrovu. Skalnatý řetěz uhnul na západ, úzký háj přitiskl, cestovatele k útesům. Kidogo se obrátil vpravo a kráčel po dlouhém kamenitém úbočí, svažujícím se k jihu. Najednou se prudce zastavil, obrátil se a naslouchal. Pandion a Kavi napjali pozornost s ním, ale nebylo slyšet nikde ani nejmenší zvuk. Jako dříve bylo kolem hluboké ticho.

Kidogo se tedy váhavě vydal na další cestu, ale brzy zrychlil kroky a na tiché otázky soudruhů neodpovídal. Ušli ještě tisíc loktů a černoch se znovu zastavil. Jeho oči se v měsíčním svitu rozčileně leskly. „Někdo nám jde v patách,“ zašeptal a přitiskl ucho k zemi. Pandion následoval přítelova příkladu, jen Etrusk stál a s přimhouřenýma očima se pokoušel zjistit, zda něco za stříbrnou clonou neuvidí.

Pandion s uchem na horké kamenité půdě slyšel zprvu jen vlastní dech. Mlčelivá, hrozivá nejistota mu brala obvyklý klid. Najednou zachytil vzdálený, sotva postřehnutelný zvuk, který se ozval na tvrdé půdě.

Zvuky se zrychlovaly a stejnoměrně opakovaly velmi zřetelné cvakavé klapání — cvak, cvak! Pandion zvedl hlavu a okamžitě přestal slyšet. Kidogo ještě nějakou chvíli přikládal k zemi hned jedno, hned druhé ucho a pak vyskočil, jako by ho vymrštilo péro. „Pronásleduje nás velké zvíře. Zlé je, že nevím jaké. Drápy má vystrčeny jako pes nebo hyena — není to tedy ani lev, ani levhart…“

„Buvol nebo nosorožec,“ napovídal Kavi.

Kidogo energicky zavrtěl hlavou.

„Ne, je to dravec,“ s jistotou nepřipouštějící pochyb řekl černoch. „Musíme myslit na záchranu. Škoda, na blízku není ani strom,“ šeptal a neklidně se ohlížel.

Před nimi se prostírala téměř rovná kamenitá planina. Jen trsy řídké trávy a malé keříčky trčely na jejím svahu.

„Rychle kupředu!“ pobízel ke spěchu Kidogo, a přátelé se opatrně rozběhli, obávajíce se velkých trnů a trhlin v přeschlé půdě.

A ze zadu, nyní už docela zřetelně, se rozléhalo klapání těžkých drápů. Zrychlení stejnoměrného cvakání říkalo přátelům, že zvíře také přešlo v rychlý běh a že je dohání. Cvak, cvak, cvak! — tupé zvuky se stále blížily.

Pandion se ohlédl a' spatřil vysoký kolébající se stín, pohybující se za nimi jako šedá příšera.

Kidogo otáčel hlavu na všechny strany; vpřed se snažil vypátrat, jak jsou stromy daleko a současně hleděl odhadnout vzdálenost a rychlost běhu neznámého zvířete vzadu. Bylo jasno, že stromy jsou ještě daleko a že k nim už včas nedoběhnou, a proto se Kidogo zastavil:

„Zvíře nás dohání, nesmíme už déle být k němu obráceni zády — jinak zahyneme bídnou smrti!“… rozčileně vykřikl.

„Musíme bojovat,“ ponuře zavrčel Kavi.

Tři přátelé se postavili vedle sebe a svými čely se obrátili k hroznému šedému přízraku, který se blížil v mlčení noci. Zvíře po celou dobu honby nevydalo ani hlásku a tato skutečnost, tak neobvyklá u dravců, přátele nejvíce děsila.

Mlhavý šedý stín byl stále tmavší, jeho obrysy byly už zřetelnější. Mezi přáteli a zvířetem zůstalo sotva tři sta loktů, když zvíře zpomalilo běh a blížilo se klátivým krokem, jisto, že mu vyhlédnuté oběti neuniknou.

Přátelé takové zvíře ještě nikdy nespatřili. Masivní přední tlapy byly mnohem delší než zadní, přední část trupu byla nad křížem silně nadzvednuta, záda se šikmo svažovala. Na tlustém krku seděla zpříma těžká hlava s masivními čelistmi a šikmým vypouklým čelem. Krátká světlá srst byla hustě poseta tmavými skvrnami. V týle hlavy a na šíji mu trčely vzhůru dlouhé tvrdé štětiny. Zvíře mělo vzdálenou podobu skvrnité hyeny, ale nevídaných, nestvůrných rozměrů: jeho hlava byla asi pět loktů nad zemí. Široká hruď, plece a šíje děsily svou masivností,mohutné svaly se napínaly jako velké hrboly, ohromné křivé drápyzlověstně škrábaly a naháněly strach.

Zvíře se pohybovalo podivnými nestejnoměrnými pohyby, motalo se nízkým zadkem a kývalo těžkou hlavou. Jeho tlama padala dolů, takže se dolejší čelist téměř dotýkala hrdla. „Co je to?“ dutě se tázal Pandion a jeho jazyk olízl okoralé rty, „Nevím,“ rozpačitě odpověděl Kidogo. „Nikdy jsem o takových zvířatech neslyšel.“

Zvíře učinilo náhlý obrat; jeho velké oči, upřené na lidi, zahořely blikavým plamenem. Zvíře opsalo malý půlkruh vpravo od stojících, pak se k nim opět obrátilo tlamou a stanulo. Zakulacené uši trčely po obou stranách hlavy šikmo vzhůru.

„Zvíře je chytré: postavilo se tak, aby měsíc svítil proti nám“— zašeptal Kidogo, zrychleně dýchaje.

Pandionem zatřásla nervová zimnice; postihovala ho vždycky, kdykoli míval před sebou nebezpečný boj.

Zvíře vtáhlo do sebe vzduch a začalo se pomalu přibližovat V pohybech zvířete, v jeho zlověstném mlčení, v jeho nehybně upřeném pohledu velkých očí pod vypouklým čelem bylo něco, čím se lišilo od všech zvířat, jež přátelé znali. Lidé instinktivně vytušili, že zvíře, se kterým se setkali, je přežitek jiného, předpotopního světa, s jinými zákony života, než platí dnes. Rameno u ramene, a napřaženými kopími, vykročili proti noční příšeře. Zvíře se na okamžik zaraženě zastavilo, ale vzápětí se s jakýmsi chroptěním vrhlo proti třem přátelům. Rozevřela se ohromná tlama, v měsíční záři se zaleskly tlusté zuby a tři dlouhá ostří mohutných kopí se rázem zabořila do široké hrudi a šíje netvora. Ale náraz lidé nevydrželi — zvíře mělo obrovskou sílu. Kopí se odrazila od masivních kostí, vymkla se z rukou a Etrusk, Řek a černoch odletěli zpět Kidogo a.Pandion mohli ještě uskočit, ale Kaviho přimáčklo zvíře k zemi. Oba přátelé se mu vrhli na pomoc. Nestvůra si sedla na zadní tlapy a najednou rychle vyhodila předními. Otupené drápy udeřily Pandiona do boku s takovou silou, že upadl, málem ztrativ vědomí. Zvíře přišláplo ohromnou tlapou Řekovu nohu, Pandion ucítil hroznou bolest, klouby zapraskaly a drápy zvířete vyrvaly kus masa i s kůží.

Nepouštěje kopí z rukou Pandion se oběma rukama odrazil od země, aby se pokusil vstát, ale vtom zaslechl praskot Kidogova kopí. S námahou se dostal na kolena a viděl, že zvíře přimáčklo černocha k zemi a sklání k němu rozevřený jícen. S vytřeštěnýma očima vzpíral Kidogo ruce proti dolní čelisti nočního strašidla, marně se snaže oddálit od sebe dravcovy zuby. Věrný druh hynul Pandionovi před očima. Pološílený, necítě již bolesti, mladý Řek vyskočil a vrazil zvířeti znovu své kopí do do krku. Zvíře hlasitě sklaplo čelisti a bleskem se obrátilo k Pandionovi, kterého náhlý pohyb zvířete srazil k zemi. Mladý Řek však nepustil kopí z rukou a s násadou opřenou do země nestvůru okamžik zadržel, takže Kidogo mohl zatím vytáhnout nůž.

Ani černoch, ani Řek neviděli, že se za zvířetem zvedl Kavi. S vyceněnými zuby Etrusk chladnokrevně namířil kopí do boku netvora a oběma rukama je pohroužil přímo pod lopatku. Dlouhé ostří proniklo celý loket do těla zvířete, z dokořán rozevřené tlamy se vydral řev, netvor sebou křečovitě trhl a obrátil se vlevo proti Etruskovi. Etrusk se schoulil s vysoko vypjatými rameny, zavrávoral, ale s kopím v ruce se udržel Kidogo zatím s pronikavým výkřikem vrazil zvířeti do hrdla nůž a v týž okamžik Etruskovo kopí proniklo do netvorova srdce. Těžké tělo se křečovitě rozkymácelo, kolem se šířil nesnesitelný smrdutý puch. Pandion vytrhl z těla zvířete kopí, a znovu je vrazil netvoru do týlu. Ale tato poslední rána byla zbytečná. Zvíře natáhlo krk, tlamou vrazilo Etruskovi do nohou a obě zadní tlapy vyhodilo do stran. Ještě se pohybovaly, drápy ryly zemi, svaly se pod kůži ještě stahovaly, ale srst za hlavou dosud bojovně trčící už zplihla.

Sotva se přátele trochu vzpamatovali, jali se prohlížet své rány. Etrusk měl z ramene vytržen celý kus masa, stopy dlouhých drápů zbrázdily záda. Pandionova noha nebyla zlomena, ale měl hlubokou ránu pod kolenem a v chodidle mu pravděpodobně přeskočila nebo se přetrhla šlacha, takže se nemohl postavit na nohu. Bok mu naběhl a zmodral od rány netvorovy tlapy, ale žebra byla celá. Nejvíce byl postižen Kidogo, který měl několik velkých ran a byl hodně pohmožděn.

Přátele obvazovali jeden druhého útržky svého oděvu roztrhaného na proužky a radostně prožívali své vítězství nad strašným netvorem, nepohnutě rozvaleným před nimi v jasném měsíčním svitu. Nejvíce byl dosud otřesen Pandion. Raněná noha mu nedovolovala jít.

Kidogo přítele uklidňoval; přesvědčoval ho, že jsou nyní už v bezpečí: netvorova zdechlina je bude chránit před všemi jinými dravci. Vládci slonů je určitě budou pohřešovat a na úsvitě ztracené najdou.

Přátelé si lehli na tvrdě kamení, přemáhajíce trpělivě bolest a palčivost ran, ale nemohli, rozčilením usnout.

Rozbřesk vyšlehl nečekaně rychle, slunce zaplašilo tajemný a zlověstný stín noci. Pandion, vysílen bolestí v noze, otevřel unaveně oči, když zaslechl hlasitý výkřik Kidogův. Černoch si prohlížel přemoženého nočního útočníka a líčil Etruskovi, že viděl obraz podobného zvířete v Kemtu mezi kresbami různých zvířat ve velké hrobce u města Bílých zdi. Kavi krčil nedůvěřivě dolejší ret Kidogo se zapřísahal a přesvědčoval přítele, že obyvatelé Kemtu se v pravěku nepochybně s takovým zvířetem setkávali.

Slunce se zvedalo výše. Přátele mučila Žízeň; trápila je horečka, vyvolaná ranami. Kidogo a Kavi se už rozhodli jit hledat vodu, když tu zaslechli hlasy. Tři sloni s bojovníky na hřbetě se pohybovali stepí pod kamenitým svahem, na němž se přátelé setkali s noční příšerou. Vládci slonů zaslechli černochovo volání a přiměli slony obrátit a zrychlit krok. Sloni se už blížili k cizincům, když najednou pooplašně zatroubili a začali couvat, zvedat choboty a rozvírat uši.

Vojíni seskočili s pletených lešení a běželi k mršině nestvůry s výkřiky: „Gišu! Gišu!“

Náčelník včerejšího lovu pohlížel na přátele, s uznáním a řekl trhaným sípavým hlasem:

„Jste slavní hrdinové, dovedli jste se sami tři vypořádat s příšerou nocí, požíračem slonů.“

Vládci slonů pak vyprávěli cizincům o gišu — velice vzácném a nebezpečném zvířeti. Za dne se skrývá, nikdo neví kde, v noci se tiše toulá a napadá mladé slony, nosorožce a mláďata jiných, velkých zvířat. Gišu je neobyčejně silný a houževnatý v boji — jeho strašné zuby naráz překousnou sloní nohu a mohutné přední tlapy lámou kosti a drtí je.

Kavi požádal lovce posuňky, aby mu pomohli zvíře stáhnout. Čtyři lovci se dali chutě do práce, nedbajíce odporného zápachu zvířete.

Kůže a useknutá hlava byly naloženy na slona, na kterého lovci vyzvedli také raněné cizince. Sloni, poslušní lehkého bodání zakřivených nožů svých vůdců, běželi klusem, rychle zdolávajíce rozsáhlou step.

K polednímu byli přátelé ve vsi. Obyvatelé je srdečně uvítali: lovci, kteří cizince doprovázeli, hlásali se sloních zad slávu hrdinského činu tří mužů.

Zářící Kidogo trůnil s Pandionem na širokém kymácejícím se lešení ve výši pěti loktů nad zemí. Černoch se dal několikrát do zpěvu, ale vládci slonů ho po každé okřikli, varujíceho, že sloni nemilují hluk a jsou zvyklí pohybovat se v tichu.

Od města vládců slonů byli už přátelé vzdáleni čtyři dny cesty. Náčelníkův slib došel splnění. Oddílu bývalých otroků bylo dovoleno se vydat na západ s výpravou kmene. Kavi, Pandion a Kidogo, ie jichž rány se ještě nezahojily, dostali místo na zádech jednoho ze šesti slonů, ostatních šestnáct svobodných druhů kráčelo po stopách výpravy.

Zvířata byla denně na pochodu necelý půlden, ostatní čas si vyžádalo jejich krmení a odpočinek. Pěší oddíl doháněl slony obyčejně teprve před setměním.

Poháněči slonů vedli zvířata docela jinou cestou, než kterou by si vybrali lidé. Obcházeli vysoké lesy a kráčeli přímo přes planiny a křovinaté houštiny, kterými by si lidé museli cestu proklestit. Šedí velikáni si klidně razili cestu. Občas si přední slon vyměnil místo s posledním a kráčel pohodlně na konci řady. Za slony zůstávala v houštinách stezka, a Pandionovi druhové bez jedině rány nožem šli a šli, nadšeni lehkým vítězstvím nad nepřístupnými lesy. Ještě lépe se dařilo třem přátelům jedoucím spolu na slonově hřbetě. Lešení se zlehka kolébalo, ale nedosažitelně se vznášelo nad zemí s jejími trny, hmyzem a nebezpečnými hady, s rozbředlým bahnem zahnívajících bažin, s ostrým kamením skalnatých svahů, pichlavou trávou a hlubokými zejícími trhlinami. Teprve nyní Pandion chápal, jak velkou ostražitost vyžadovala nebezpečí pěších pochodů hlubokými africkými pralesy a stepmi.

Jen ustavičná bdělost dávala člověku možnost, aby zůstal bez pohromy a zachoval si síly a schopnost k boji a k další cestě. Bylo nutno napnout k tomu všechny duševní síly. Teprve nyní; na zádech slona, který kráčel s neotřesitelnou jistotou kamenného balvanu, mohl mladý řek lačně a nerušeně vstřebávat celým svým nitrem barvy, tvary a vůně cizí země v celé velkolepé mohutnosti její zvířeny a rostlinného života. V oslnivém světle slunečních paprsků dosahovaly čisté tóny barev jasnosti, která seveřana neklidně vzrušovala. Ale jakmile se nebe zatahovalo těžkými mraky, nebo když byl oddíl ponořen do soumraku stinného lesa, barvy hasly. Jednotvárné jejich odstíny se zdály ponuré a hrubé ve srovnání s měkkými, Snivými a souladnými barvami Pandionovy vlasti.

Cesta oddílu přeťala blízký výběžek lesa a znovu se objevila červená step zvlněná pahorky a porostlá bezlistými stromy, ze kterých prýštila mléčná šťáva. Jejich namodralé zelené větve se zasmušile tyčily k oslepujícímu nebi, jejich plochá jako sestřižená koruna se ježila ve výšce třiceti loktů nad zemí. V těchto houštinách, které zůstávaly bez nejmenšího pohybu, nebylo ani ptáka, ani zvířete — nad červenými pahorky vládl žhoucí mrtvý klid. Ohromné kmeny a větve byly jako svícny ulité ze zeleného kovu. Velké červené květy se rděly na koncích větví, podobné pochodním, které se rozhořely na chmurném hřbitově.

Pak přišla půda rozrytá hlubokými výmoly — pod ohnivě rudou horní vrstvou země ležela pásma oslnivě bílého písku. Oddíl vešel do sítě úzkých roklí[102]. Po obou stranách se zvedaly křehké purpurové stěny do výše sta loktů. Sloni se opatrně prodírali zrnětí vymletých srázů, pyramid, věží a štíhlých útesů. V kulatých hlubokých dolinách, podobných mísám, bylo místy vidět dlouhé výběžky útesů rozbíhajících se paprskovitě napříč rovinatým dnem. Výběžky se zvedaly jako ostré srázné stěny sypké země; někdy, když se oddíl pohyboval blízko nich, stěny se náhle hroutily a děsily slony, uskakující stranou. Barva vy-mleté sypké půdy se ustavičně měnila: za stěnou teple červeného odstínu se zvedala zeď světlehnědá a zase se tyčily pyramidy ostře zlatožlutého zabarvení, promíchané oslnivě bílými pruhy a výběžky. Pandionovi se zdálo, že se octl v kouzelném království. V těchto hlubokých, suchých a mrtvých údolích se tajil celý svět oslňujících barev mrtvé přírody.

Pak se znovu táhly, hřebeny, porostlé lesem, oddíl opět obklíčily zelené stěny a lešení na sloních zádech se zdálo ostrovem pomalu plujícím oceánem listí a větvi

Pandion se všiml, jak pečlivě se průvodci starali o svá mohutná zvířata. Na zastávkách, bedlivě prohlíželi kůži slonů. Mladý Řek se zeptal svého průvodce, proč to dělá. Černoch položil ruku na nádobu, vyrobenou z plodu nějakého stromu, kterou měl přivázánu u pasu.

„Je zle, když si slon kůži rozedře nebo se poraní,“ řekl průvodce.

„Pak mu začne hnít krev a rychle zahyne. Je třeba ránu ihned namazat léčivou pryskyřicí, proto máme vždycky lék po ruce.“

S podivem mladý Řek slyšel, že nezkrušitelní a dlouho žijící obři jsou snadno zranitelní. Nyní chápal opatrnost moudrých zvířat. Péče o ně vyžadovala kupu starostí. Místo pro nocleh a odpočinek bylo vybíráno pečlivě, po dlouhém hledání a poradách; přivázané slony obklíčil řetěz pozorných hlídek, které nespaly celou noc. Zvláštní k tomu určení pátrači byli vysíláni daleko dopředu, aby zjistili, nejsou-li na blízku divocí sloni. Sloní stáda, na která narazili, rozháněli lomozným křikem.

Při táboření přátelé rozmlouvali se svými spolucestovateli. Drsní vládci slonů ochotně odpovídali na zvědavé dotazy cizinců.

Jednou se Pandion zeptal malého staršího člověka, který velel výpravě, proč chodí rádi na lov slonů, když je tak hrozně nebezpečný.

Hluboké vrásky kolem velitelových úst se ještě více zaostřily. Neochotně odpověděl:

„Mluvíš jako zbabělec, ačkoli na něj nevypadáš. Sloni — to je moc našeho národa. S nimi žijeme dobře, v dostatku. Ale platíme za to životy. Kdybychom se báli, nežili bychom lépe než kmeny, které se živí ještěrkami a kořínky. Ti, kdo se bojí smrti, žijí o hladu a v strachu. Víš-li, že tvá smrt dá život tvé rodině, jdeš směle do jakéhokoliv nebezpečí. Můj hrdinný syn zahynul v květu života při lovu na slony…“ Vůdce výpravy upřel na Pandiona pohled zamračených očí: „Či vy, cizinci, jste jiného mínění? Proč jsi tedy ty sám přešel tolik zemí, bil jsi se s lidmi a zvěří a nechtěl jsi zůstat v otroctví?“

Zahanbený Pandion se přestal ptát dále. V té chvíli Kidogo, který seděl blízko ohně, se najednou zvedl a belhal se k hájku, vzdálenému asi dvě stě loktů od tábora. Zapadající slunce zlatilo oválné listy, tenké větve se lehounce chvělý. Kidogo pozorně prohlížel hrbolatou, nerovnou kůru štíhlých kmenů, radostně vykřikl a vytáhl nůž. Za chvíli se vrátil k ohni s dvěma velkými svazky načernalé šedé kůry[103]. Jeden svazek podař veliteli oddílu.

„Odevzdej to náčelníkovi jako dárek na rozloučenou od Kidoga,“ řekl černoch. „To je lék právě tak dobrý jako kouzelná tráva z bleděmodré stepi. V nemoci, při vysílení nebo těžkomyslnosti kůru roztluče a vypije trochu odvaru, ale jen trochu. Kdyby se ho vypilo mnoho, nebyl by to už lék, ale jed. Tato kůra vrací starým sílu, rozveseluje smutné, osvěžuje vysílené. Zapamatuj si tento strom — budeš mi vděčen.“

Velitel projevil radost, dárek si vzal a ihned poručil, aby se kůry naloupalo co nejvíce. Druhý svazek Kidogo schoval do kůže gišu, kterou s sebou vezl Kavi.

Příštího dne vystoupili sloni na kamenitou rovinu, kde porosty vysokých hustých křovin, ohýbaných větry, se skláněly až k zemi, tvoříce vysoké zelené hrby, rozhozené po planině, zšedlé suchou trávou.

S větrem, který jim vanul naproti, vdechovalo chřípí příjemnou svěžest. Pandion byl vzrušen. V této vůni bylo cosi známého, nekonečně drahého a zapomenutého, i když se ještě ztrácela v pachu listí na slunečním žáru v lese, jejž bylo vidět dole. Daleko se táhly široké a srázné holé svahy, jejichž bleděmodrý povrch přetínaly tmavé pruhy a skvrny hlubokých lesů. Na konci obzoru se modralo vysoké pásmo hor.

„To je Tengrela, má vlast!“ divoče zaječel Kidogo a všichni se otočili k němu.

Černoch se rozháněl rukama, vzlykal a vraštil obličej, jeho mohutná ramena se chvěla rozčilením. Pandion chápal přítelovy pocity, ale neurčitý pocit závisti ho bolestně zraňoval: Kidogo se dostal do vlasti, ale on, Pandion, musí ještě mnoho překonat, než přijde velký okamžik a bude moci zvolat jako Kidogo: „Hle, má vlast!“

Pandion sklopil hlavu a nepozorované se odvrátil; v tuto chvíli se nemohl radovat se svým přítelem.

Sloni sestupovali po černém holém svahu vulkanické půdy; na ztuhlé lávě nerostlo nic. Do cesty se vklínil hladký výběžek s celou sítí malinkých jezírek. Lesklá zrcadla vody čisté, modré a hluboké, se ostře odrážela od černých břehů. Pandion se zachvěl. Vzpomněl najednou neobyčejně živě na modré oči Tessiny, na její husté černé vlasy. I zde se modrá jezírka dívala na něho jakoby s němou výčitkou, tak, jako by se na něho dívala Tessa sama, kdyby se dověděla o jeho slabosti. Pandion se zatoulal myšlenkami do Aeneady, tesklivá a nepřekonatelná nedočkavost mu vzedmula hruď, přisedl k příteli a pevně ho objal. Na černou ruku Kidogovu se položila šlachovitá ruka Kaviho a tři přátelé spojili své dlaně v pevném a radostném stisku.

A sloni sestupovali stále níže a níže — s obou stran se vynořily břehy širokého údolí. Ještě chvíli a zprava se otevřelo nové podobné údolí. Protékající potoky se slily a utvořily rychlou říčku, čím 'dál, tím širší a hlubší. Sloni šli nějaký čas po levém břehu podél úpatí zvětralých skal. Pak se skály vpředu rozestoupily, čistá voda říčky se s veselým bubláním rozběhla pod stinnou klenbu vysokých stromů, které stálý jako vysoké zelené oblouky, vzpínající se po obou stranách jejího koryta, širokého zde už patnáct loktů. Sloni se zastavili, ještě než došli ke stromům.

„Zde,“ řekl velitel. „Nejdeme dále!“

Tři přátelé slezli se slonů a rozloučili se se svými hostiteli. Oddíl přešel přes řeku. Přátelé se dlouho dívali za šedivými obry, kteří zdolávali výstup na plochou náhorní planinu, táhnoucí se severně od řeky. A všichni tři si bezděky lítostivě povzdechli, když mohutná zvířata zmizela v dáli. Etrusk, Řek a černoch rozdělali hranici, znamení soudruhům, jdoucím kdesi vzadu.

„Pojďme hledat rákos a stromy na postavení voru,“ navrhl Kidogo Etruskovi. „Zbytek cesty sjedeme rychle po řece. Ty, chromý, počkej u ohně, šetři nohu,“ obrátil se s hrubou něžností k mladému Řekovi.

Pandion a Kavi zanechali Kidoga na břehu řeky v kruhu jeho krajanů.

Vůně blízkého moře opájela přátele, vyrostlé ha jeho březích. Odrazili svůj vor a vpluli do levého ramene široce rozvětvené delty. Vor se brzy zastavil — úzký průliv byl zanesen pískem. Přátelé se vydrápali na srázný břeh, ztrácejíce se ve vysoké trávě. Překročili zvýšený hřeben a vzrušením sotva popadajíce dech rychlé vystoupili na pobřežní val, kde stanuli bez hnutí, neschopni mluvit a dýchat.

Opájela je nekonečná prostora širého oceánu' a šplíchání vln jim znělo v uších jako hromobití. Kavi á Pandion stáli až po hruď, v pichlavé trávě. Vysoko nad jejich hlavami se kývaly řasnaté vrcholky palem. Lem zeleného úpatí kopců podél pruhu pobřežního písku, hořícího zlatě v slunečních paprscích, se zdál skoro černý. Zlatý pás písku Vroubila pohyblivá stuha pěny, za níž se kolébaly průhledné zelené vlny. Ještě dále rovná čára rýsovala hranici pobřežních bradel. Zdála se oslnivě bílá na pozadí hluboké modře nespoutaného oceánu. Po nebi zvolna pluly lehounce načechrané chomáče ojedinělých obláčků. Nad písčitým břehem se sklánělo pět palem. Jejich dlouhé listy se hned široce rozvíjely vzduchem, hned zase pod nárazy větru se skláněly jako křídla rozčepýřených ptáků tmavěhnědého a nazlátlého peří, kteří se vznášeli nad břehem.

Listy palem jako odlité z bronzu clonily třpytící se hladinu oceánu. I ostré jejich hrany šlehaly blesky jiskřícího ohně — tak mocně se jimi prodíralo majestátní slunce. Vlahý vítr voněl mořskou solí. Teplý jeho dech celoval tvář i odhalenou hruď Pandionovu, jako by lačněl po jeho náručí po dlouhém odloučení.

Etrusk a Rek pomalu klesli na písek, chladivý, pevný a rovný jako podlaha rodného domku.

Odpočinuli si a pak se vrhli do jemně laskajícího kolébání vln. Moře je přijalo pozdravy lehkých nárazů hladiny. Pandion a Kavi s rozkoší vdechovali vůni slané tříště, rozráželi rukama oslnivé hřebeny, dokud jejich hojící se rány nezačala žhnout mořská sůl. Pak se oba přátelé vrátili na písčinu a opájeli se pohledem na mořskou dálavu. Rozprostírala se před nimi jako modrý most, který se kdesi tam daleko spojuje s vodami jejich rodného moře; tytéž vlny narážely nyní na bílé skály břehů Hellady na žluté srázy vlasti Kaviho.

Mladý Řek cítil, jak mu radostné vzrušení plní oči slzami; nemyslil nyní na ohromnou vzdálenost, stále ještě zející 'mezi ním a vlastí. Zde bylo moře a za mořem na něho čekala Tessa, Čekalo na něj všechno drahé a krásné, co opustil a co zaclonily roky drsných zkoušek a nesčetná utrpení těžké cesty.

Etrusk a Řek stáli na úzkém pobřežním pruhu, obráceni tváři k moři, a za nimi se tyčily mohutné hory pod příkrovem hrozných lesů — kraj cizí země, která je tak dlouho držela v zajetí žhavých pouští a stepí, vyprahlých náhorních planin, vlhkých a černých pralesů — žerně, která jim vzala roky života — všechno, co mohli dát svým blízkým. Léta hrdinského zápasu a neslýchaného úsilí přinesli své svobodě. A kdyby byli to všechno věnovali vlasti, bylo by jí to přineslo úctu a slávu.

Kavi položil těžké ruce na Pandionova ramena.

„Nyní je náš osud v našich vlastních rukou, Pandione!“ zvolal. V jeho obvykle zasmušilých očích hořel oheň vášně. „Jsme dva. A že nedokážeme doplout až k Zelenému moři, když jsme se už probili až k břehům Veliké duhy?. Ne, my se vrátíme, budeme oporou i našim libyjským soudruhům, kteří se na moři nevyznají…“

Pandion mlčky kývl hlavou. Před tváří moře cítil v sobě nezkrotitelnou důvěru ve své síly.

Nad břehem se rozlehl Kidogův hlas. Znepokojený černoch hledal se zástupem vzrušených krajanů a všech druhů z výpravy ztrativší se přátele. Pandion a Kavi byli odvedeni zpět k řece, přeplavili se na druhý břeh a tam už na ně čekalo několik volů k přepravě raněných, věcí a zbrani.

Poutníkům už zbýval jen malý kousek cesty. Kidogo splnil slib, který dal pod stromy na břehu Nilu před tváří umírajících soudruhů po strašné bitvě s nosorožcem. Všech devatenáct bývalých otroků našlo přívětivé přístřeší a odpočinek v ohromné osadě nedaleko moře, na břehu velké hluboké řeky, která tekla souběžně s tou, po které připluli, když se rozloučili s vládci slonů.

Ale zejména radostná byla pro Pandiona a Kaviho zpráva, že minuléno roku sem připluli po dvanáctileté přestávce zase synové větru. Syny větru nazývali Kidogovi krajané námořníky, kteří od pradávna přijížděli k břehům Jižního rohu ze severu pro slonovou kost, zlato, léčivé byliny a kožešiny. Místní obyvatelé říkali, že zevnějškem se synové větru podobali Etruskovi a Řekovi, jen jejich pleť je snědší a vlasy kučeravější. Vloni připluly čtyři koráby, které následovaly cestu svých otců. Synové větru slíbili, že přijedou znovu, jakmile skončí období bouří v Moři mlh. Podle výpočtu zkušených lidí zbývaly do připlutí korábu ještě asi tři měsíce. Stavět vlastní koráb by si vyžádalo času více, nemluvě už ani o tom, že cesta, která byla před nimi, jim bylá zcela neznáma. Pandiona a Kaviho znepokojovala myšlenka, vezmou-li je námořníci na své koráby s desíti soudruhy, ale Kidogo se tajuplně poškleboval a mrkal očima a ujišťoval, že to zařídí.

Museli jen čekat a trápit se nejistotou. Synové větru se nemuseli objevit třeba celých dvacet let. Etrusk a Řek se uklidňovali tím, že když se koráby v očekávanou dobu neobjeví, pustí se do stavby vlastní lodi.

Kidogův návrat byl událostí, která se hlučně oslavovala. Pandion už byl hostin syt. Omrzelo ho nekonečné vychvalování jeho statečnosti, nudilo ho stále vyprávět o rodných krajích, o prožitých dobrodružstvích.

Tak nějak zcela přirozené se stalo, že Kidogo, věčně obklopen příbuznými a soukmenovci a propadaje obdivu žen, začal se pomalu vzdalovat od Pandiona a Kaviho. Přátelé se setkávají řidčeji než v šene a na daleké cestě Afrikou. Kidogo už šel životem vlastní cestou, která se rozcházela s cestou jeho přátel. Všichni Kidpgovi soudruzi ze spřízněných kmenů, kteří s nimi došli až sem, se rychle rozptýlili různými směry. Zůstali jen Etrusk, Řek a deset Libyjců, kteří viděli, že jejich návrat do vlasti závisí na Pandionovi a Kavim.

Všech dvanáct cizinců se ubytovalo v rozsáhlém domě z tvrdé, šedozelené hlíny vysušené na slunci. Na Kidogovo naléhání museli se pak Kavi a Pandion ubytovat v hezké kupolovité chýši, která stála blízko jeho domu. Po dlouhých letech putování mohl Pandion znovu odpočívat na vlastním loži. U tohoto lidu nebylo zvykem spát na podlaze, na kožešinách nebo na rozestlané trávě. Kidogovi soukmenovci zhotovovali dřevěné rámy na nožičkách, vyplétali je sítí z pružných stébel, na kterých si tělo dobře hovělo, a to bylo Pandionovi zejména vítáno pro jeho bolavou nohu.

Řek měl nyní mnoho volného času. Trávil jej zejména na procházkách k moři, kde dlouho sedával sám nebo s Kavim a naslouchal stejnoměrnému šumění vln.

Pandion trpěl ustavičným neklidem. Jeho neotřesitelné zdraví bylo podlomeno útrapami cesty v nezvyklém horkém podnebí.

Pandion se hodně změnil a dobře si to uvědomoval. Kdysi na perutích lásky a mládí s lehkým srdcem opustil svou milenku, domov a vlast, chtěje se seznámit s dávnověkým uměním, spatřit cizí země a poznat život.

Nyní už věděl, co to je hořký stesk, poznal bezútěšné zajetí, tíhu zoufalství a otupující, těžkou dřinu otroka. A Pandion se s obavami ptal sama sebe, neopustila-li ho síla tvůrčí inspirace, bude-li s to stát se velkým umělcem. Současně si však uvědomoval: prošel tolika zkouškami, tak mnoho viděl, že to nemohlo zůstat beze stop, že byl obohacen velkou životní zkušenosti, dlouhou řadou nezapomenutelných dojmů.

Pandion si rád prohlížel své kopí — dárek otce navždy ztracené Irunty, kopí, které přenesl přes lesy a stepi a které ho nejednou zachránilo v smrtelném nebezpečí. Bylo pro něj symbolem mužné statečnosti, zárukou lidské odvahy v zápase s přírodou, která svrchovaně vládne v horkých afrických krajích. Mladý Řek opatrné hladil dlouhé ostří, dříve než je přikryl povlakem ušitým Iruminýma rukama. Tento kousíček kůže s pestrou ozdobou z vlny — to bylo všechno, co měl jako památku na minulou, vzdálenou a něžnou dívku, kterou potkal na křižovatce těžké cesty do vlasti. S těmito myšlenkami se Pandion obracel k tmavým horám, které jako vysoká hradba oddělovaly od tváře oceánu země, jimiž prošel. V duchu před ním pomalu plynula dlouhá řada dni nekonečného pochodu…

A nad tím vším stál Irumin obraz živý, nepřekonatelně vabivý… Obraz Irumy, jak ji viděl naposled opřenu o kmen stromu s květy podobnými rudým pochodním…

Pandionovo srdce začalo rychle tlouci. Jasně si představoval lesk Iruminy pokožky, tmavé a něžné, její šelmovské oči, plné sálajícího žáru… Oblá Irumina tvář se s úsměvem přibližovala k jeho obličeji, slyšel její jemný hlas…

Pandion se postupně seznamoval se životem veselého a dobromyslného Kidogova lidu. Kidogovi soukmenovci, vysoké postavy, s měděným odstínem černé kůže, všichni velkolepého tělesného růstu, se zabývali hlavně zemědělstvím. Pěstovali nízké palmy s plody plnými oleje a ohromné travnaté rostliny s obrovitými listy, rozvírajícími se z trsů měkkých stébel jako vějíř. Tyto rostliny plodily těžké hrozny dlouhých, srpovitě zahnutých žlutých plodů s něžným a aromatickým, sladkým obsahem[104]. Plodů se sklízelo ohromné množství a byly hlavní potravou Kidogova lidu. Pandionovi velice chutnaly; jedli je syrové, vařené nebo smažené na oleji. Místní obyvatelé pěstovali lov, aby si opatřili kožešiny a slonovinu, sbírali kouzelné ořechy, podobné kaštanům, které kdysi Pandiona vyléčili z jeho podivné nemoci a pěstovali hovězí dobytek a drůbež.

Byli mezi nimi dovední mistři — stavitelé, kováři a hrnčíři. Pandion si prohlížel se zalíbením výtvory mnohých umělců, kteří se téměř vyrovnali svou vyspělostí Kidogovi.

Velké domy, postavené z pískovcových kamenů a z nepálených cihel nebo jen uplácané z tvrdé hlíny, byly zdobeny složitými a krásnými ornamenty, plasticky vyškrábanými na vnějších stranách zdí. Někdy byly stěny pomalovány barevnými freskami, které Pandionovi připomínaly malby ze starověkých rozvalin na Krétě. Na hliněných nádobách krásných tvarů obdivoval jemné kresby provedené s vybraným vkusem. Ve velkých budovách, ve kterých se scházeli, a v obydlích náčelníků nalézal mnoho dřevěných kolorovaných soch. Podoby lidi i zvířat okouzlovaly Pandiona věrností svého výrazu, zdařile zachyceného charakteristickými rysy.

Podle Pandionova mínění se však skulptuře Kidogova lidu nedostávalo hlubšího chápání tvaru. Scházelo i mistrům egyptským. Kemtské sochy tuhly v mrtvých, strnulých postojích přes všechnu věky vypracovanou jemnost provedení a vytříbenost detailů. Sochaři Kidogova lidu dovedli naopak vytvořit neobyčejný dojem životnosti, ale jen v některých jednotlivých záměrně podtržených charakteristických tazích. A mladý Řek, zamýšleje se nad tvorbou místních obyvatel, začal si nejasně uvědomovat, že cesta k dokonalému sochařství musí být jaksi docela nová, že nejde o slepé kopírování přírody ani o pokusy vyjádřit jen isolované dojmy.

Kidogův lid miloval hudbu, hrál na nástrojích složených z dlouhých řad dřevěných destiček, spojených s podlouhlými prázdnými tykvemi. Některé tesklivé, táhlé a měkké nápěvy Pandiona silně vzrušovaly; připomínaly mu písně jeho vlasti.

Etrusk seděl u vyhaslého ohniště před chýší, žvýkal osvěžující listy a zamyšleně přehrabával hůlkou horký popel, ve kterém se pekly žluté plody. Kavi se naučil připravovat ze žlutých plodů mouku na placky.

Pandion vyšel z chýše, přisedl k příteli, roztržitě těkal pohledem po řadě vysokých chýší a díval se na kolem procházející obyvatele.

Na Zaprášené pěšiny uléhalo měkké večerní světlo a zhasínalo v nehybných větvích stinných stromů.

Najednou upoutala Pandionovu pozornost kolemjdoucí žena. Zpozoroval jí hned v prvních dnech příchodu do Kidogova města, ale od té doby se s ní nesetkal. Byla to žena jednoho z Kidogových příbuzných, jak se Pandion dozvěděl, a jmenovala se Nora. Nora vynikala krásou i mezí svými hezkými soukmenovkyněmi. Šla teď pomalu kolem s důstojností žen, vědomých si své krásy. Mladý Řek se na ni díval u vytržení, tvůrčí touha v něm pojednou vzplanula s bývalou silou.

Nořinu postavu pevně ovíjel pás zelenavě modré látky. Šňůra bledě modrých korálů, těžké srdcovité náušnice a zlatý kroužek na zápěstí levé ruky byly jejími ozdobami. Zpod hustých řas se dívaly klidné velké oči. Krátké vlasy, vyčesané vzhůru a dovedně zapletené, jí prodlužovaly hlavu. Lícní kosti se zaokrouhlovaly pod očima do oblých hrbolků, jak to bývalo u zdravých a dobře živených řeckých dětí.

Hladká černá kůže, tak napjatá, že se tělo zdálo být ze železa, se leskla v paprscích slunce a její měděný odstín dostával nazlátlý tón. Nořina štíhlá šíje se nepatrně nakláněla kupředu a majestátně nesla ženinu hlavu.

Pandion hleděl se zalíbením na vysokou, pružnou postavu Nořinu a na lehkost a ukázněnost jejích pohybů.

Pandionovi se zdálo, že se před ním v podobě Nořině objevila jedna ze tří Gracií, bohyň, které, jak věřil, vdechovaly kráse život a obdarovávaly ji nepřemožitelnou přitažlivostí.

Etruskova hůlka klepla najednou Pandiona lehce po hlavě.

„Pročpak jsi se za ní nerozběhl?“ ptal se s žertovnou vážností Etrusk, „Vy, Řekové, jste hned u vytržení nad každou ženou…“

Pandion se podíval na přítele bez hněvu, ale tak, jako by ho viděl po prvé a prudce objal Etruska kolem ramenou.

„Poslyš, Kavi, ty nerad mluvíš o sobě… Copak na tebe ženy nepůsobí vůbec žádným dojmem? Necítíš, jak jsou krásné? Nejsou pro tebe částí všeho toho kolem nás,“ — Pandion opsal rukou kruh — „moře, slunce, celého krásného světa?“

„Ne, já když vidím něco hezkého, tak bych to nejraději snědl,“ zasmál se Etrusk. „Ale to já jen žertem,“ pokračoval vážně. „Pamatuj, že jsem dvakrát tak starý jako ty, a za světlou stránkou světa vidím ještě tu druhou — tmavou, ohyzdnou. Tys už zapomněl na Kemt,“ Kavi přejel rukou červené znamení na Pandinově rameni, „já nezapomínám na nic. Ale závidím ti! Ty budeš tvořit krásno a já mohu jen bořit v zápase s temnými silami.“ Kavi se odmlčel a skončil rozechvěvším se hlasem:

„Málo myslíš na své blízké tam ve vlast… Já jsem už tolik let neviděl své děti, nevím ani, jsou-li živy, žije-li celý můj rod. Kdo ví, co se tam mezi nepřátelskými kmeny děje…“

Stesk, který zazněl v slovech vždy ukázněného Etruska, vzbudil Pandionův soucit. Ale jak mohl, přítele potěšit? Přitom ho ranila bolestně Etruskova slova: „Málo myslíš na své blízké tam ve vlasti…“ Měl Kavi právo mu to říci? Nikoli. Znamenají pro něho Tessa, děd, Agenor málo? Ale pak by nemohl než být právě tak zasmušilý jako Kavi, pak by nebyl s to vnímat a vstřebávat velkou rozmanitost života — a jak by se naučil rozumět kráse…? Pandion se zapletl do protikladů a nemohl se vyznat sám v sobě. Vyskočil a navrhl Etruskovi, aby se šli vykoupat. Kavi neměl námitek a oba přátelé se pustili přes kopce, za nimiž pět tisíc loktů od města šplouchal oceán.

Několik dní předtím shromáždil Kidogo mladé muže a jinochy kmene. Černoch řekl svým soukmenovcům, že jeho soudruzi, kteří čekají na koráby, nemají kromě svých kopí a kousku látky na bedrech naprosto nic a že je synové větru zadarmo na koráby nevezmou.

„Kdyby každý z vás,“ řekl Kidogo, „byl ochoten sebe méně jim pomoci, budou se moci naši cizozemští přátelé vrátit do své| vlasti. Pomohli mi dostat se ze zajetí a opět vás všechny uvidět.“

Povzbuzen všeobecným souhlásem Kidogo jim navrhl, aby s nim šli na zlatonosnou vysočinu a ti, kdo jít nemohou, aby darovali slonovinu nebo ořechy nebo kmen vzácného dřeva.

Příštího dne Kidogo přátelům oznámil, že jde na lov, ale odmítl vzít je s sebou, domlouvaje jim, aby šetřili své síly k nastávající cestě.

Kidogovi přátelé se nedověděli o skutečném cíli výpravy. Ačkoli je myšlenka na to, jak zaplatí za převezení, nejednou znepokojovala, doufali, že tajemní synové větru je vezmou s sebou jako veslaře. Pandion měl tajně v úmyslu použít kamenů jihu, dárku starého náčelníka.

Kavi se rovněž o ničem před Kidogem nezmínil a dva dny po odchodu černého přítele svolal Libyjce a pustil se s nimi vzhůru po řece, doufaje nalézt černé dřevo, porazit několik kmenů a plavit těžké kmeny, které by se na vodě neudržely, na vorech z lehkého dříví.

Pandion dosud silně kulhal a Kavi ho přes všechny jeho protesty nechal ve vsi. Pandion se zlobil, že ho soudruzi nechávají už podruhé samotného, jako tehdy, když šli lovit žirafy. Kavi vysunul tvrdě bradu a odpověděl, že Pandion tehdy čas nepromarnil a že teď tady může opakovat totéž. Mladý Řek nebyl hněvem schopen slova a hluboce dotčen utíkal pryč. Etrusk ho dohonil, poplácával ho po zádech a žádal za odpuštění, ale jinak stál pevně na svém a přesvědčoval svého přítele, že se musí nejprve úplně uzdravit.

Konec konců se Pandion s pocitem hořkosti podřídil — viděl, že je ubohý mrzák a chvatně zmizel v chýši, aby nebyl při odchodu svých zdravých přátel, s kterými nemohl jít na dalekou výpravu.

Ve své samotě pocítil ještě mocněji neodolatelnou touhu, aby po zdařilém pokusu se sochou učitele slonů vyzkoušel znovu své schopnosti. V posledních letech viděl tolik umírání a zkázy, že se mu nechtělo pracovat s netrvanlivou hlínou a toužil udělat něco z materiálu trvanlivého. Ale neměl nic vhodného. A kdyby se mu přece něco dostalo do rukou, neměl nástrojů, které byly k takové práci nepostradatelné.

Pandion se často těšil z Jachmova dárku, z čirého kamene, který ho konec konců přece jen dovedl k moři, jak naivně věřil Kidogo, stále náchylný věřit v kouzelnou moc věcí.

Průhledná čirost tvrdého kamene vnukla Pandíonovi myšlenku, aby se pokusil vyrýt gemmu. Pravda, kámen byl tvrdší než ty, kterých se k tomu účelu obyčejně v Helladě používalo a které se zpracovávaly smirkem z ostrova Naxu.[105] A tu si náhle vzpomněl, že může-li věřit starému učiteli slonů, dostal od něho kameny, které jsou prý na celém světě nejtvrdší.

Pandion vybral z darovaných kamenů nejmenší a opatrně přejel jeho ostrou hranou po okraji bleděmodře nazelenalého krystalu. Na nepodajném hladkém povrchu zůstala bílá čára. Mladý Rek přitiskl silněji. Kámen vyryl hluboký žlábek, jako rydlo z černého bronzu v kusu měkkého mramoru. Neobyčejná tvrdost průhledných jižních kamenů překonávala vskutku všechno, co Pandion až dosud znal. V jeho rukou byly kouzelné nástroje, které činily celý úkol snadným.

Pandion rozbil maličký kámen, pečlivě sebral všechny ostré štěpinky a tvrdou pryskyřicí je zalepil db dřevěných násad. Měl teď deset rydel různé síly — pro hrubší rysy i pro nejjemnější čárky. Ale co vyryje na nádherném bleděmodře nazelenalém kameni, který Jachmos vydobyl z rozvalin tisíciletého chrámu a který byl donesen v pořádku k moři, jehož symbolem byl Pandionovi v dlouhém těžkém zajetí egyptské země? Nejasné vidiny táhly Pandionovou hlavou.

Mladý Řek opustil osadu a toulal se sám, až se octl u moře. Dlouho seděl na kameni a hned upíral zrak do dáli, hned pozoroval jemné vlnky, průhledné vody, které připlouvaly k jeho nohám. Nastal večer, krátký soumrak pohltil lesk mořské hladiny, pohyb vln se stal neviditelný. Sametově černá noc byla stále neprůhlednější, ale na nebi se už rozsvěcovalo více a více jasných hvězd, a mrtvé moře znovu oživily nebeské ohníčky, jež se začaly houpat na jeho vlnách. Mladý Řek zvrátil hlavu k nebi a lačnýma očima hltal obrysy neznámých souhvězdí. Duha mléčné dráhy se klenula týmž stříbrným mostem po celé obloze jako ve vlasti, byla jen poněkud užší. Jeden její konec byl v hloubce rozštěpen a rozbit na skupiny skvrn mezi širokými tmavými pruhy. Po stranách a doleji zářily bleděmodře bílým světlem dvě hvězdné mlhoviny. U nich bylo lze zřetelně pozorovat velkou neprůhlednou černou skvrnu hruškovitého tvaru,[106] jako kdyby v tomto místě zacláněl všechny hvězdy kus uhlí. Nic takového Pandion nikdy neviděl na rodném nebi severu. Kontrast mezi černou skvrnou a bílými hvězdami mlhoviny byl pro něho neočekávaným překvapením. Mladý Řek v něm najednou uviděl samu podstatu jižní země. černé a bílé v celé bezprostřední a zřetelné tvrdostí tohoto spojení — to byla duše.Afriky, její tvář, jak si Pandion teď uvědomil. Černé a bílé pruhy neobyčejných koní, černá plet domorodců, pomalovaná bílou barvou a ostře zdůrazňující bělost zubů a bělma očí, výrobky z černého a perlově bílého dřeva, Černé a bílé kolony kmenů v lesích, jas stepí á tma pralesů, černé skály s bílými pruhy křemene a mnoho takových obrazů se míhalo před Pandionovými zraky.

Něco docela jiného bylo ve vzdálené vlasti — na chudých a kamenitých březích Zeleného moře. Řeka života se tam nevalila tak bujným proudem, nesrážely se tam tak nepokrytě jeho černé a bílé stránky.

Pandion vstal. Nesmírný oceán, na jehož druhé straně byla jeho Aeneada, oddělil mladého Řeka od Afriky. Země, kterou už v duchu opustil, zůstala za ním, pochmurně zacloněná nočními stíny hor. Před ním pobíhaly po vlnách reflexy hvězdného plápolání a tam na severu splývalo móře s rodnou Helladou, a na jejím břehu byla Tessa. Celou dobu bojoval za návrat do vlasti, za Tessou, klestil si cestu krví, pískem, výhní a tmou, nespočetnými nebezpečenstvími nepřátelských zvířat a lidí.

Tessa, vzdálená, milovaná a nedosažitelná se vznášela nad mořem jako hvězdné mlhoviny v dáli, kde okraj severního poháru se ponořil za obzor.

A tu přišlo rozhodnutí: na kameni, který je tvrdým symbolem moře, vytvoří Tessu stojící na břehu.

Pandion zlostně sevřel silnými prsty rydlo a pevné držadlo se zlomilo. Už několik dni se skláněl nad Jachmovým kamenem s tlukoucím srdcem a celou svou vůlí krotil tvůrčí dychtivost; hned pevnou rukou rýsoval dlouhé linie, hned s nekonečnou opatrností vyhlazoval drobounké hrbolky. Obraz se stával stále zřetelnější. Hlava Tessina se mu podařila — její hrdé drženi viděl i teď právě tak zřetelně, jako ve chvíli, kdy se s ní loučil na břehu Acheloevova mysu. Vyryl ji do průhledné hloubky kamene a nyní plasticky vystupovala na zrcadlově hladkém povrchu v matově bledé modři. Kadeře vlasů spadaly lehkými, volnými vlnami na okrouhlá ramena, naznačená pevným obloukem, ale dále — dále vyprchala najednou všechna Pandionova inspirace. Mladý umělec, jistý sebou jako nikdy předtím, naráz načrtl jemnou linii dívčina těla hlubokou rýhou, a přesná dokonalost linie potvrdila zdar jeho práce. Pandion kámen kolem kresby vybrousil, aby postava vynikla, ale tu najednou pochopil, že postava vůbec není Tessina.

V obrysech beder, kolenou a hrudi vystoupilo a ožilo tělo Irumy a některé linie byly nepochybně výsledkem dojmu z krásy Nořiny. Tessin obraz nebyl postavou řecké dívky — Pandion vytvořil podobu zcela abstraktní. A tolik dychtil po něčem docela jiném, po tom, aby zobrazil Tessu, Tessu živou a milovanou. Napínal paměť, a snažil se oprostit se od nánosu dojmů posledních let, dokud se nepřesvědčil, že nové prožitky ho ovládají tím mocněji.

Bylo to ještě horší, když si Pandion uvědomil, že se mu nedaří vdechnout do práce život. Dokud postavička byla jen načrtnuta, lehké obrysy žily. Jakmile se umělec snažil přeměnit plochou kresbu v plastický tvar, živé tělo zkamenělo, stávalo se studeným a mrtvým. Ano, nevnikl dosud do tajemství umění. Ani toto jeho dílo nebude živé! Nepodaří se mu vytvořit, co zamýšlel!

V rozčilení Pandion zlomil rydlo, vzal kámen a začal si jej prohlížet na vzdálenost natažené ruky. Ano, není s to vytvořit Tessin obraz, a nádherná gemma zůstane nedokončena.

Sluneční paprsky pronikaly průzračným kamenem a naplňovaly jej nazlátlým tónem rodného moře, Pandion nechal hladké pole velké hrany „krystalu nedotčeno a postavu dívky vyryl vpravo u samého kraje. Jako na mořském břehu stála na kameni dívka s tváří Tessy, ale Tessa, to nebyla. Zanícení, s kterým nad kamenem, pracoval od svítání do setmění a s netrpělivostí se vždy těšil na příští den, vyprchalo. Pandion schoval kámen, posbíral rydla a narovnal obolená záda. Hoře porážky mírnilo vědomí, že přece jen dovede vytvořit krásu… ale jak byla ubohá ve srovnání s krásou života! Upoután prací přestal Pandion myslit na návrat soudruhů. Z těžkých myšlenek ho vytrhl chlapec, který k němu náhle přiběhl.

„Přijel vousáč, máš přijít k řece,“ sděloval posel Kaviho, hrdý na svěřené mu poslání.

Že Etrusk zůstal u řeky a volá ho tam, Pandiona znepokojilo. Chvátal ku břehu po stezce, která se prodírala trnitými keři. Zdáli zpozoroval na písčivé mělčině skupinu soudruhů, kteří stáli v kruhu kolem kupy rákosových stébel. Na rákosu bylo nataženo lidské tělo. Pandion běžel těžkopádně, snaže se nenašlapovat na nohu ještě hodně slabou a vstoupil do mlčeíivého kruhu svých soudruhů. V ležícím poznal mladého Libyjce Takela, účastníka, nezdařeného útěku pouští. Mladý Řek poklekl u soudruhova těla. Před očima se mu objevil obraz dusné rokle mezi svahy písčitých hor, kudy se vlekl polomrtvý žízní. Takel byl mezi těmi, kteří mu spěchali vstříc s vodou od vzdáleného pramene. Teprve u Takelova mrtvého těla si Pandion uvědomil, jak je mu drahý a blízký každý přítel, s kterým prodělal vzpouru a pochod. Srostl s nimi a nemohl si už svůj život představit bez nich. Pandion se třeba celé týdny nestýkal se svými druhy, když věděl, že jsou mu nablízku, v klidu a bezpečí a že jsou zaměstnáni svými věcmi, ale nyní ho tato ztráta zdrtila.

Nevstával s kolenou a upřel na Etruska tázavý pohled.

„Takela uštkla zmije v houštině,“ smutně řekl Kavi, „kde jsme na cestu hledali černý strom. Neznali jsme léku,“ Etrusk těžce povzdechl, „nechali jsme všeho a přijeli jsme sem. Když jsme ho vynášeli na břeh, Takel umíral. Poslal jsem pro tebe, aby ses s ním rozloučil… Pozdě…“ Kavi nedomluvil a zatínaje pěsti, sklopil hlavu.

Pandion vstal. Takelova smrt byla nespravedlivá a nesmyslná, nestihla ho v slavné bitvě nebo v boji s dravcem — ale zde, v mírumilovné osadě u moře, které mu už slibovalo návrat po všech vykonaných velkých činech nezlomné statečnosti za dlouhé cesty. To zvlášť bolelo mladého Řeka. Do očí mu vstoupily slzy, a aby přemohl žal, upřel svůj zrak na řeku.

Po obou stranách písčité mělčiny se zvedaly husté houštiny, které zakryly hladinu řeky zelenou stěnou. Kopec světlého písku jako by se vršil v širokých vratech. Na kraji lesa rostly bílé stromy, pokřivené a sukovaté, s drobným listím. Všechny větve těchto stromů byly obalený kyprými stuhami jasně rudých květů; jejich plochá řasnatá květenství vypadala jako pruh příčných krátkých čáreček navlečených na tenká stébla, která se hned ohýbala dolu, hned trčela vzhůru k obloze. Květy hořely červeni a bílé stromy svítily y selených vratech jako pohřební pochodně u vrat Hádu, kam se už ubírala duše zesnulého Takela. Zvolna se valila kalná, olověná hladina řeky, husté posetá žlutými písčitými mělčinami. Na písku ležela sta krokodýlů. Na mělčině, která byla Pandionovi nejblíže, rozevřelo několik ohromných ještěrů ve spaní široké jícny, které na slunci vypadaly jako černi skvrny, vroubené bílými klíny stměných zubů. Těla krokodýlů se na písčité ploše rozplácla, jako by pod tíhou vlastní váhy. Podélné záhyby šupinaté břišní kůže rámovaly plochý hřbet, posázený řadami hrotů, světlejších než načernale zelené mezery mezi nimi. Pracky s ošklivě vyvrácenými klouby prstů se nestvůrně roztahovaly do stran., Někdy některý z ještěrů zahýbal dlouhým hřebenovitým ocasem, vrážeje do druhého, a ten vyrušen ze spánku sklapl svou tlamu s hlasitým cvaknutím, rozléhajícím se po celé řece. Soudruzi zvedli tělo zesnulého a mlčky je nesli do osady, jejíž obyvatelé se sbíhali a vyprovázeli je vzrušenými zraky. Pandion šel vzadu sám, bez Kaviho. Etrusk si Libyjcovu smrt kladl za vinu, poněvadž to byl jeho nápad hledat černé dřevo. Sel stranou smutného průvodu, kousal se do rtů a čuchal si vousy.

Pandiona také trápilo svědomí. I on se cítil vinen. Nebylo to správné, že se oddal obrazu milované dívky, když měl především vytvořit dílo na památku bojové družby lidí, kteří byli společně prodělali všechny zkoušky a kteří osvědčili věrnost před tváří smrti, hladu a žízně za těžkých dní pochodu. „Proč mne nenapadla především myšlenka na ně?“ — ptal se mladý Řek sama sebe. Proč zapomněl na přátelství, které zrodil zápas za svobodu?

Nadarmo ho nestihl nezdar — bohové ho potrestali za nevděk… Nechť ho tedy dnešní zármutek naučí vidět lépe…

Na nebeskou klenbu těžce vylézala nízká, fialově šedivá mračna Jako stádo buvolů a shlukovala se do pevné masy. Ozvalo se duté hřímání. Přihnal se liják a lidé chvatně odnášeli do chýší věci, rozházené kolem nich.

Sotva se Kavi a Pandion stačili ukrýt ve svém obydlí, když se na nebi převrátila ohromná mísa a řev padající vody přehlušil rachoceni hromů. Liják přestal jako obvykle záhy, rostliny trpce zavoněly v osvěženém, vlhkém vzduchu, jemuž bublaly nesčetné potůčky, stékající k řece a k moři. V mokrých stromech hluše šuměl vítr. Šelestění stromů bylo těžké a smutné, ničím se nepodobalo bystrému šelestěni listí za suchých a pěkných dnů. Kavi naslouchal hlasu stromů a pojednou řekl:

„Neodpustím si Takelovu smrt. Já jsem vinen: vydali jsme se bez zkušeného průvodce, my, cizinci v této zemi, kde každá lehkomyslnost znamená záhubu. Teď stejně černé dřevo nemáme a jeden z nejlepších našich soudruhů leží na břehu pod hromadou kamení… Má hloupost nás přišla draho… A teď už si netroufám jít znova. Zaplatit synům větru nemáme čím.“

Pandion mlčky vyndal ze svého sáčku hrst třpytících se kamenů a položil je před Etruska. Kavi pochvalně zakýval hlavou, pak se však najednou objevila na jeho tváři pochybnost.

„Neznájí-li cenu těchto kamenů, mohou je synové větru odmítnout jako platidlo. Kdo kdy slyšel o takových kamenech v našich zemích? Kdo je koupí jako drahokamy? Ačkoli…“ Etrusk se zamyslil.

Pandion se lekl, prostá úvaha Kaviho ho nenapadla ani ve snu. Vůbec si nepomyslil, že by se kameny mohly zdát kupcům bezcennými. Zmatek a strach o budoucnost rozechvěly jeho ruku, vztaženou ke kamenům. Etrusk četl úlek z jeho tváře a připojil:

„Ačkoli kdysi jsem slýchával, že na Kypr a do Karie byly s dalekého Východu někdy dováženy průhledné kameny mimořádně tvrdé a velmi draze se prodávaly. Možná, že synové větru je znají!..“

Druhého dne po rozmluvě s Kavim šel Pandion časně ráno po stezce k úpatí hor, kde rostly trávovité rostliny se žlutými plody. Blížil se čas Kidogova návratu. Přátelé ho netrpělivě očekávali, Etrusk a Řek se s ním chtěli poradit, jak by si mohli opatřit něco cenného pro syny větru. Etruskovy pochybnosti rozbily Pandionovo přesvědčení o ceně jižních kamenů, a mladý Řek teď neměl klidu. Bezděky namířil k horám s nejasnou nadějí, že potká oddíl černého přítele. A kromě toho toužil po samotě, aby si mohl promyslit nové dílo, které se mu stále jasněji rodilo v hlavě. Pandion kráčel bez hluku po tvrdé, pevně ušlapané stezce; Už nekulhal, vrátila se mu dřívější lehkost chůze.

Místní obyvatelé, které po cestě potkával, nesli trsy žlutých plodů a přátelsky ukazovali své bílé zuby nebo přívětivé na něho mávali utrženými listy. Stezka zatočila vlevo. Pandion šel mezi dvěma hustými stěnami šťavnaté zeleně, prosycené zlatou září slunečních paprsků. V jejich žhavém třpytu ladně kráčela žena. Pandion poznal Noru. Vybírala z visících hroznů nejzralejší plody a skládala je do vysokého pleteného koše. Pandion couvl do stínu ohromných Jistu, cit umělce v něm tlumil všechny jiné myšlenky. Mladá žena přecházela od jednoho trsu k druhému, pružně se nakláněla ke koši a znovu se stavěla na špičky prstů a vzpínala se celým tělem s rukama nataženýma k vysoko visícím plodům. Po její hladké černé kůži, stíněné svěží a jemnou zelení, přebíhaly zlaté odlesky slunce. Nora zlehka nadskočila a pružným obloukem celého těla natáhla ruce do houští sametového listí. Pandion uchvácen pohledem zachytil za suché stéblo — v hlubokém tichu se ozval šelestný šramot. Mladá žena se okamžitě obrátila a ztrnula. Poznala ihned Pandiona a tělo, které se napjalo jako struna, mělo znovu klidné vzezření. Nora si ulehčené oddechla a usmála se na mladého Řeka. Ale Pandion už neviděl nic. Z prsou se mu vydral výkřik nadšení, široce rozevřené nazlátlé oči se dívaly na Noru, ale neviděly ji, jeho ústa byla pootevřena lehkým úsměvem. Zmatená žena couvla. Cizinec se najednou obrátil a utíkal pryč, křiče cosi svým jazykem, kterému nerozuměla.

Pandion učinil najednou velký objev. Mladý Řek spěl k němu celou dobu podvědomě a přímo, všechny jeho neodbytné myšlenky a nekonečné úvahy se točily jen kolem toho. A nebyl by jej našel, kdyby nebyl tak mnoho už viděl, kdyby nebyl srovnával a vyhmatával si novou vlastní cestu. V tom, co žije, nemůže být nic strnulého! V živém a krásném těle není nikdy mrtvá nehybnost, je pouze klid, totiž okamžik, v němž se dokonaný pohyb zastaví, připraven, aby byl vystřídán pohybem jiným, protichůdným. Vystihne-li tento okamžik a zachytí-li jej v nehybném kameni, pak mrtvá hmota ožije.

To bylo, co Pandion spatřil, když polekaná Nora znehybněla jako socha z černého kovu. Mladý Řek se skryl v samotě pod stromem na nevelké mýtině. Kdyby se tam byl někdo zadíval, určitě by si byl pomyslil, že se Pandion zbláznil: dělal prudké pohyby, ohýbal a natahoval hned ruku, hned nohu a pečlivě je pozoroval, zvracel hlavu a bolestivě kroutil očima. Mladý Řek se vrátil domů teprve večer, vzrušen a s horečně se lesknoucím zrakem. Přiměl Kaviho k jeho, velkému úžasu, aby se před něj postavil a na povel chodil a zastavoval se. Etrusk zprvu trpělivě snášel rozmar svého přítele, konečně ho to omrzelo, a plácnuv se do čela, energicky se posadil na zem. Ale Pandion ani pak ho nenechal na pokoji — prohlížel si ho, obcházel ho hned zleva, hned zprava, až Etrusk začal klít a v domnění, že Pandion blouzní, hrozil, že ho sváže a připoutá na lože.

„Jdi mi k šípku,“ vesele zvolal Pandion. „Nebojím se tě! Stočím tě, že budeš vypadat jako zatočený roh bílé antilopy!“

Kavi ještě nikdy neviděl, aby se jeho přítel tak rozdováděl. Měl a toho radost, protože už dlouho pozoroval duševní sklíčenost mladého Řeka. Bruče cosi o klukovi, který si dělá smích ze starého táty, Etrusk zlehka Pandiona klepl a ten, najednou se uklidniv, křičel, že má strašný hlad. Oba přátelé si sedli k večeři, a, Pandion se snažil Kavimu vysvětlit svůj velký objev. Etruska to proti očekávání velice zajímalo a dlouho se Pandiona vyptával, snaže se vniknout do podstaty potíží, které se sochaři objevují, když se pokouší vytvořit ve svém díle živou přírodu.

Etrusk a Řek seděli dlouho a ukončili svou besedu za tmy.

Ale najednou cosi zakrylo světélko hvězdného nebe, které vnikalo do chýše otvorem vchodu, a radostně je vyrušil Kidogův hlas. Černoch se neočekávaně vrátil a rozhodl se ihned navštívit své přátele. Na otázku, jak se lov vydařil, odpověděl neurčitě, vymlouvaje se na únavu a slíbil, že jim zítra kořist ukáže. Kavi a Pandion mu vyprávěli o Takelově smrti a o výpravě za černým dřevem. Kidogo se strašlivě rozzuřil, zasypával přátele nadávkami a křičel, že urazili jeho pohostinství; Etruska nazval dokonce starou hyenou. Nakonec se utišil: zármutek nad zahynuvším přítelem přemohl hněv. Pak mu teprve Etrusk a Řek mohli vyprávět o svých obavách, jak budou platit synům větru, a žádali ho o radu. Kidogo však vyslechl jejich stesky naprosto lhostejně, ani slovem jim neodpověděl na jejich otázky a odešel.

Zaražení přátelé byli přesvědčeni, že podivné Kidogovo chování bylo způsobeno žalem nad Libyjcovou smrtí. Dlouho se převraceli na svých lůžkách a mlčky se oddali každý svým myšlenkám.

Kidogo k nim přišel ráno znovu; na jeho dobromyslné tváři byl výraz čtverácké poťouchlosti. Přivedl s sebou všechny Libyjce a celý zástup mladých mužů. Kidogovi soukmenovcl na užaslé cizince pomrkávali, hlasitě se smáli, šeptali si mezi sebou a pokřikovali na sebe úryvky nesrozumitelných vět. Dělali narážky na kouzelné čáry, které prý jejich lid ovládá, a ujišťovali, že Kidogo umí změnit obyčejné hole v černé dřevo a ve slonovinu a říční písek ve zlato. Všechny tyto nesmysly vyslechli cizinci na cestě k chýši černého přítele. Kidogo je zavedl k nevelkému skladišti. Lišilo se od jiných obyčejných chýši menšími rozměry a jeho dveře byly zavaleny ohromným kamenem… Kidogo s pomocí několika mužů kámen odvalil a mládež se postavila po obou stranách dveří, otevřených dokořán. Kidogo se sehnul, vešel dovnitř a zval soudruhy k sobě. Kavi, Pandion a Libyjci stále ještě nechápali, co to všechno znamená, a mlčky stáli v pološeru, dokud si jejich zrak nezvykl na slabé světlo, které sem vnikalo okrouhlou škvírou mezi přečnívající kuželovitou střechou a horním krajem hliněné stěny. Pak spatřil několik silných černých kmenů, hromadu sloních klů a pět vysokých otevřených košů, vrchovatě naplněných léčivými ořechy. Kidogo upřeně pozoroval tváře soudruhů a řekl hlasitě: „To všechno je vaše. To pro vás sebral můj lid, abyste měli lehkou a Šťastnou cestu!

Synové větru musí za tohle vzít na koráby ne jednu, ale dvě desítky, lidí…“

„Tvůj lid nám tolik toho daruje… ale za co?…“ zvolal užaslý Kavi.

„Za to, že jste dobří lidé, stateční lidé, za to, že jste vykonali tolik hrdinských činů, za to, že jste moji přátelé a že jste mi pomohli se vrátit,“ vypočítával Kidogo a snažil se zdát ledově klidný. „Ale, počkejte, to není všechno!“ černoch ustoupil stranou, vsunul ruku mezi koše a vytáhl sáček z pevné kůže, jistě tak velký jako lidská hlava.

„Vezmi“ — podal Kidogo Kavimu pytlík.

Etrusk natáhl dlaně, prohnul se pod tíhou nečekané váhy a málem pytlík upustil. Kidogo se hlučně rozesmál a nadšením se roztančil. Za stěnami skladiště mu odpovídal veselý smích mládeže.

„Co to je?“ zeptal se Kavi, nepřestávaje tisknout k prsům těžký pytlík.

„To se ptáš ty, starý, moudrý vojín,“ smál se Kidogo, „jako bys nevěděl, že jen jedna věc je na světě tak těžká!“

„Zlato!“ zvolal Etrusk svým rodným jazykem, ale Kidogo mu porozuměl.

„Ano, zlato,“ přisvědčil.

„A kde jsi ho tolik vzal?“ ptal se Pandion a ohmatával tvrdě nabitý pytlík.

„Místo na lov jsme zašli na zlatonosnou náhorní planinu. Osm dní jsme tam překopávali písek a proplachovali jej ve vodě…“ Kidogo se odmlčel a pák dodal: „Synové větru vás nedovezou až do vlasti. Tam, na vašem moři, budete mít před sebou různé cesty a každý z vás se bude chtít dostat domů. Rozdělte si zlato a dobře je schovejte, aby je synové větru po cestě nespatřili.“

„Kdo všechno byl s tebou na tomto lovu?“ rychle se zeptal Etrusk.

„Tihle všichni,“ Kidogo ukázal na mládež, která se shlukla u vchodu.

Rozradostnění, dojatí přátelé se vrhli k černochům se slovy vděčnosti. Ale ti v rozpacích přešlapovali na svém místě a nenápadně se začali ztrácet jeden za druhým do chýší.

Všichni pak vyšli ze skladiště a. zavalili zase dveře kamenem. Kidoga najednou přepadla zamlklost, jeho veselí bylo to tam. Pandion si přitáhl černého přítele k sobě, ale ten se z jeho objetí vymkl, položil Řekovi ruce na ramena a dlouho se díval do jeho nazlátlých očí.

„Jak jen se s tebou rozloučím, Kidogo,“ vydral se Pandionovi povzdech proti jeho vůli.

Černochovy prsty se zabořily do Pandionových ramenou.

„Bůh blesků vidí,“ řekl Kidogo hluše, „že bych dal všechno zlato hor, všechno, co mám, až do posledního kopí jen za to, abys svolil zůstat se mnou navždy…“ Tvář Kidogova byla dojata, zastřel si oči rukama. „Ale ani tě neprosím,“ přerývaný hlas Kidogův se chvěl, „poznal jsem v zajetí, co je to vlast… Chápu, že nemůžeš zůstat… a tak, vidíš, sám se snažím, abys odejel…“

Kidogo najednou pustil Pandiona a odběhl domů.

Mladý Řek se dlouho díval za přítelem a slzy mu zakalily zrak. Za Pandionovými zády si těžce povzdechl Etrusk:

„Přijde čas, rozejdeme si i my dva, tiše a smutně řekl Kavi.

„Naše domovy nejsou od sebe tak daleko a koráby se tam plaví často,“ řekl Pandion, obrátiv se k němu. Ale Kidogo zůstane zde, na konci Oekumeny, na konci našeho světa.“

Etrusk mu neodpověděl.

Uklidněn v starostech o budoucnost, Pandion se cele pohroužil do práce. Spěchal, velikost přátelství, zrozeného v zápase o svobodu, ho okřídlovala a povzbuzovala. Už předem viděl v duchu všechny podrobnosti gemmy.

Na pozadí moře budou stát tři objímající se lidé, na pozadí toho moře, které bylo cílem jejich pochodů, toho moře, které jim navrátí vlast.

Pandion se rozhodl zobrazit na velké ploše svého kamene tři přátele — Kidogu, Kaviho a sebe v třpytící se, průhledné záři širé mořské dáli, kterou bude nejvýstižněji znázorňovat bleděmodrý, nazelenalý krystal sám.

Mladý sochař si udělal několik nákresů na tenkých destičkách ze slonoviny, kterých používaly ženy zdejšího kmene k roztírání jakýchsi mastí. Objev, který nedávno učinil, nutil ho stále vidět před očima živá těla, ale to nebylo už těžké. Etrusk se od něho nehnul a Kidogo, tuše blízký příchod synů větru, nechal všeho a už se od přátel neodlučoval.

Pandion často nutil Etruska a černocha, aby před ním stáli v objetí a ti s vtipkováním mu yyhověli.

Přátelé si po celé hodiny vypravovali, sdělovali si své nejtajnější myšlenky, obavy a plány, a v hloubi srdce vězela každému jako hluboký osten myšlenka na neodvratné rozloučení.

Pandion neztrácel při hovoru čas a pilně ryl do tvrdého kamene. Někdy sochař zmlkl, jeho zrak byl rázem pronikavý a ostrý — Řek se snažil zachytit v rysech přátel nějakou pro sebe důležitou podrobnost.

Tři mužské postavy byly stále a stále plastičtější a živější. Ve středu bylo možno spatřit ohromného Kidoga, vpravo od něho stál Pandion, poněkud obrácen k zbývajícímu kousíčku hladké plochy, a vlevo Etrusk, oba s kopími v rukou. Kavi a Kidogo uznali, že jsou si hodně podobni, ale vytýkali Pandionovi, že udělal špatně sebe. Sochař se usmíval a odpovídal, že na tom nesejde.

Postavy přátel, nehledě na malé rozměry, byly naprosto živé, každá podrobnost prozrazovala skutečného mistra. Obraty těl byly prudké, byla v nich síla a přitom byly jemně ukázněné. V Kidogových rukou, ze široka položených na ramena Etruskova a Řekova, podařilo se Pandionovi vyjádřit pohyb ochrany a něžné bratrské lásky, Kavi a Pandion stáli pozorně, s takřka hrozebně skloněnými hlavami, plni napjatě ostražitosti zkušených vojínů, kteří jsou připraveni odrazit každého nepřítele a uhájit svou svobodu. Právě tento dojem síly a jistoty vyzařovala celá skupina a Pandion se snažil vyjádřit ve svém díle všechno nejlepší, co bylo v lidech, kteří se mu stali drahými na cestě z otroctví do vlasti. Sochař pochopil, že se mu konečně podařilo vytvořit opravdu umělecké dílo. Kidogo a Kavi přestali o Pandionovi vtipkovat. Se zatajeným dechem sledovali po celé hodiny pohyby kouzelného rydla a podvědomá úcta k mistrovství skutečného umělce určovala jejich nový poměr k Pandionovi. Jejich mladý přítel, smělý, veselý a dokonce chlapecký, někdy směšný svým obdivem pro ženy, se ukázal velkým umělcem! To Kidoga a Kaviho rozradostňovalo a současně překvapovalo,

Dny rychle letěly. Pandion najednou začal být neklidný. Už minulo půl druhého měsíce a lhůta, která byla určena k příjezdu synů větru, už minula. V duši mladého Řeka zápasily neklid a úleva — neklid proto, že synové větru snad vůbec nepřijedou, a úleva při myšlence, že se neodvratné rozloučení s Kidogem oddaluje. Pln neklidu a napětí opouštěl někdy Pandion svou práci — která byla ostatně již téměř u konce. Řek začal opět chodit k moři a snažil se vracet co nejrychleji, aby nebyl od přátel dlouho vzdálen.

Jednou se Pandion chystal jít na obvyklé koupání. Vstal a zval s sebou kamarády, ale ti odřekli, zabráni do vzrušující pře o různých způsobech zpracování žvýkacích listů. V dálce se ozval hluk mnoha hlasů, volání a nadšený křik, kterým vznětliví soukmenovci Kidogovi doprovázeli každou událost. Kidogo vyskočil, jeho tvář pokryl šedý popel bledosti, i prsa černochova dokonce posvětlela. Maličko zavrávorav, Kidogo se rozběhl ke své chýši a přes rameno volal na vzrušené přátele:

„Pravděpodobně přijeli synové větru.“

Etruskovi a Řekovi se hnala do hlavy krev, ale pustili se také do běhu k moři krátkou pěšinkou, kterou Pandion dobře znal. Na hřebenu kopce se Pandion a Kavi zastavili.

„Jsou to jistě synové větru!“ zvolal Kavi.

Na břehu spočinul tmavě fialový stín ohromné hory, protáhl se do dáli, zastínil jiskření moře a vrhl na ně ponurou tmu lesních hlubin. Černé koráby, podobné lodím řeckým, s příděmi vypouklými jako labutí hruď, byly už vytaženy na zšedlý písek. Bylo jich pět. Se skloněnými, stožáry se lodi podobaly černým kachnám, které usnuly na písku.

Před koráby chodili sem tam bradatí vojíni v hrubých šedých pláštěnkách, na okrouhlých štítech se jim třpytilo měděné kování a v rukou se jim klátily široké sekery na dlouhých topůrkách. Velitelé, kupci a všichni lidé uvolnění ze služby odešli zřejmě s korábů do Kidogovy osady. Etrusk a Řek se obrátili zpět.

U, chýše je očekával netrpělivě Kidogo.

„Synové větru jsou u našich náčelníků, sdělil černoch. „Požádal jsem strýce, aby o vás promluvil s naším hlavním náčelníkem a ten sám bude nyní o vás jednat. Bude to tak jistější. Pro syny větru je nebezpečné si ho rozhněvat, dopraví vás tedy všechny v pořádku,“ usmál se černoch trpce a smutně.

Na břehu se shromáždil dav lidí, aby vyprovodil odjíždějící koráby. Synové větru spěchali — slunce se klonilo k západu a oni, bůhví proč, chtěli za každou cenu vyplout ještě dnes. Koráby už byly naloženy a zvolna se kolébaly na pokraji bradel. Na jednom z korábů byl také dar Kidogova lidu — plat za dopravu bývalých otroků do vlasti. Ke korábům museli jít přes pobřežní mělčinu po prsa vodou. Velitelé synů větru se zdrželi, umlouvajíce při loučení s náčelníkem, aby jim na příští rok připravil co nejvíce zboží a ujišťovali, že se dostaví v určený čas za každou cenu.

Kavi stál vedle Kidoga a v jedné ruce držel balík s kůží a s lebkou strašného dravce gišu. Černý přítel daroval Pandionovi a Kavimu na rozloučenou dva velké vrhací nože. Tento vojenský vynález lidu Tengrely měl tvar široké bronzové destičky hluboce rozštípnuté na pět nožů — čtyři byly srpovitě zahnuty a zabroušeny, k pátému, který měl podobu prstu, byla připevněna krátká rohová rukověť. Zbraň, hozená obratnou rukou, se za svištění ve vzduchu točila a zabíjela oběť rázem na vzdálenost dvaceti loktů.

Pandion se rozhlížel kolem sebe se stísněným srdcem, prohlížel si své nové spolucestovatele a majitele lodí. Jejich drsné, větrem ošlehané tváře měly barvu tmavé cihly, nestříhané plnovousy se na tvářích kudrnatily a v jejich těžké, houpavé chůzi a v tvrdých vráskách kolem rtů a na čele nebylo ani kapky té milé dobrodušnosti, která charakterizovala Kidogovy soukmenovce. Ale přes to Pandion z nějakého důvodu věřil těmto lidem, možná proto, že synové větru byli jako on sám oddáni moři, žili s ním v souladu a rozuměli mu. Nebo snad proto, že Pandion a Kavi se setkávali v jejich řeči se známými slovy.

Synové větru ochotně svolili vzít na koráby bývalé otroky za cenu nabídnutou náčelníkem. Strýci Kidogovu Iorumefovi se dokonce podařilo usmlouvat šest sloních klů a dva koše léčivých ořechů. Tento zbytek naložili na lodě jako majetek Kaviho, Libyjců a Pandiona. Synové větru přátele přes jejich protesty rozdělili. Na jednom korábu jelo šest Libyjců, na druhém Kavi s Pandionem a tři Libyjci.

Přístav synů větru byl nedaleko Vrat mlh, nesmírně daleko od Kidogovy vlasti — nejméně dva měsíce plavby při nejpříznivějším počasí. Kavi a Pandion byli úplně zmateni — nepředstavovali si skutečnou dálku cesty a nyní pochopili, že synové větru jsou právě tak vynikajícími bojovníky s mořem, jako vládci slonů v zápase s nesmírnou mocí afrických stepí. Z přístavu synů větrů musí Pandion přeplout ještě skoro celé Veliké zelené moře, ale tato vzdálenost je dva a půlkrát menší než cesta od Kidogovy osady do přístavu synů větru. Synové větru uklidnili Pandiona a Kaviho ujištěním, že k nim často přijíždějí koráby Féničanů z Tyru, z Kréty, Kypru a z velkého Libyjského zálivu.[107] Ale na to Pandion stoje na břehu nyní nemyslil. Zmaten pohlížel na moře, jako by se pokoušel změřit ohromnou cestu, která byla před ním a obracel se ke Kidogovi. Velitel všech korábů, s obručí z tepaného zlata v kadeřavých vlasech, hlasitě vykřikl a dal tak rozkaz, aby lodi vypluly.

„Buď sbohem, Pandione, i ty, Kavi,“ zašeptal Kidogo. „Vzpomeň si tam, v daleké své vlasti na Kidoga, věrného druha, milujícího vás oba. Vzpomeňte si na naše dny v otroctví v Kemtu, kdy nám bylo oporou jen naše přátelství, vzpomeňte si na dny vzpoury, na útek, na dny velkého pochodu k moři… Budu v duchu s vámi. Odcházíte ode mne navždy, vy, kteří jste se mi stali dražšími než můj vlastní život.“ Černochův hlas zesílil. „Budu žít vírou, že se jednou lidé přestanou bát dálek světa. Moře je spojí… Ale já už vás neuvidím… Můj zármutek je velký…“ Vzlyky zachvěly ohromným Kidogovým tělem.

Naposledy se spojily ruce přátel, synové větru volali z lodi…

Pandionovy ruce uvolnily stisk, Kavi se odvrátil. Etrusk a Řek vstoupili do teplé vody a klouzajíce po kluzkých kamenech spěchali k lodím.

Po prvé po dlouhé době vstoupil Pandion na palubu; ovanula ho vzpomínka na dny šťastných cest v dávné minulosti. Ale minulost se jen kmitla a znovu zapadla. Všechny myšlenky byly soustředěny k vysoké černé postavě, která stála samojediná před zástupem, u samého kraje vody. Vesla pleskla do vody a zamíhala se v rychlém pravidelném rytmu, koráb přešel první čáru bradel. Námořníci zvedli velkou plachtu a do korábu se napřel vítr.

Lidé na břehu se stále zmenšovali; brzy jen malá černá tečka označovala navždy ztraceného soudruha Kidoga. Snášející se soumrak zahalil břeh, za zádí se tyčil ponurý tmavý horský hřeben. Kavi stíral ne první velkou slzu. Ohromný netopýr, který sem zaletěl od břehu, podél něhož se lodě plavily, zavadil lehce o Pandionovu tvář. Tento hedvábný dotyk se zdál Pandionovi posledním pozdravem země, kterou opustili. Co na něho čeká ve vlasti po tak dlouhé nepřítomnosti? Jak se mu bude žít mezi svými, až se vrátí? Koho najde? Tessa — kdoví, je-li na živu, má-li ho stále ráda, či?…

Koráby ponuře klouzaly po vlnách s příděmi obrácenými k západu. Teprve po měsíci cesty se obrátily na sever — jak řekli synové větru. Mocný dech oceánu cuchal Pandionovi vlasy. Kolem něho beze spěchu a starostlivě pobíhali námořníci. Synové větru — potomci dávných krétských mořeplavců — zdáli se být Pandionovi daleko více cizí než byli černí obyvatelé Afriky. Řek sevřel v ruce váček, který mu visel na prsou a ve kterém byl kámen s Kidogovou podobou, a zamířil k soudruhům, smutně se tisknoucím v koutku na palubě cizího korábu…

Za horami vystoupil oranžový kotouč luny. V jejím světle oceán — Veliká duha, který se prostírá kolem všech zemí světa — otevřel své propadávající se černé hlubiny, nad nimiž se rytmicky vznášely světlé vrcholky vln. Malé koráby pluly směle vpřed, hned vznášely své přídě k hvězdnému nebi a rozstřikovaly kolem sebe stříbřitou tříšť, hned zase se propadávaly dolů, do temně hučící tmy. Pandionovi to připomínalo jeho vlastní životní pouť. Vpředu splývaly v dáli třpytící se vrcholky vodních valů v jednu svítící se cestu, hvězdy klesaly dolů a houpaly se na vlnách, jako to bývávalo v minulosti u břehů vlasti. Oceán přijal odvážné lidi, byl ochoten je na sobě nésti až do nesmírné dáli — domů…

„Viděl jsi, Evpaline, gemmu na kameni v barvě moře — nejdokonalejší dílo v Aeneadě, po pravdě řečeno, v celé Helladě?“

Evpalin neodpověděl hned. Poslouchal, jak zaržál jeho milovaný kůň, kterého držel urostlý otrok, a pevněji si přitiskl k tělu plášť z jemné vlny. Jarní větříček ve stínu přístřešku studil chladem, ačkoli šedé svahy kamenitých hor zvedající se, před rozmlouvajícími už byly pokryty kvetoucími stromy. Dole se táhly jako něžné růžové obláčky háje kvetoucích mandloní, výše tmavé růžové, skoro fialové skvrny označovaly houštiny křovisek. Studený vítr vanoucí s hor šířil mandlovou vůni a letěl nad údolími Aeneady s poselstvím nového jara. Evpalin vtáhl do sebe vítr, zaklepal prstem na dřevěný sloup a zvolna řekl:

„Slyšel jsem, že ji vyryl adoptovaný Agenorův syn, ten, co tak dlouho bloudil po světě. Měli ho už za mrtvého, ale on se nedávno vrátil z velké dálky.“

„A o dceři Agenorově, krasavici Tesse… slyšel jsi o ní jistě?“

„Slyšel jsem, že se nechtěla vdávat celých šest let, věřila, že se její milý vrátí. A umělec — její otec — jí to dovolil…“

„Vím, že nejen jí to dovolil, ale také sám stále čekal na svého adoptovaného syna!“

„Vzácný případ, kdy se přání vyplnilo! Vskutku nezahynul a stal se Tessiným mužem a skvělým umělcem. Lituji, že jsi gemmu neviděl — jsi dobrý znalec a dovedl bys ji ocenit!“'

„Poslechnu tě a zajedu k Agenorovi. Bydlí u Acheloevova mysu, celkem dvacet stadií odsud…“

„O ne, Evpaline, je pozdě. Mistr, který gemmu vytvořil, ji daroval, jen si pomysli, svému světoběžnému příteli Etruskovi. Přivezl ho do Agenorova domu, protože se cestou roznemohl, vyléčil ho, a když se světoběžník vypravil domů, dal mu to, co mohlo proslavit celou Aeneadu.

A Etrusk mu za to dal kůži strašlivého skvrnitého zvířete, o němž dosud nikdo neslyšel…“

„Odjel jako žebrák a vrátil se právě tak. Což se nic na svých těžkých cestách nenaučil, že dává drahocenné dary ledakomus?“

„Těžko bychom my dva rozuměli člověku, který byl tak dlouho v cizině. Ale je mi líto, že gemma je pro nás ztracena!“

Примечания

1

Oekumena — obydlená pevnina, kolem níž se podle představ starověkých Řeků prostírala kol dokola neobývaná poušť, oblévaná se všech stran oceánem.

2

Aeneada — Pandionova vlast, jižní cíp Akarnanie, země na jihovýchod¬ním okraji severního Řecka. (Jde o starověké Řecko před jeho sjednocením a rozkvětem v 10. a 11. století před Kr.)

3

Hyperion, později Phoebos — bůh slunce u starých Řeků.

4

Aidové — za starých časů Hellady pěvci z lidu. Později se jim říkalo rhapsodové

5

Frátrie, svaz několika rodů, Z fratrií se skládalo plémě. Takový byl rodový společenský řád za starověku.

6

Chimation — přehoz přes šat hellenských žen. Byl to obdélníkový kus látky, podobný velké šále. Nosily jej přes ramena, za špatného počasí jim zahalovaly i hlavu

7

Pandion má na mysli východní část Řecka, kde v druhé polovině XI. tisíciletí před Kr. v době předhellenské (1600–1200) byla v rozkvětu tak zvaná mykenská kultura, která bezprostředně vystřídala kulturu krétskou. Aegejská neboli krétská kultura Je ještě neprobádaná kultura předhellenakého období v Středomoří (celkem II. tisíciletí př. Kr.).

8

Mykeny, Tirynthos. Orchomenos — kulturní centra mykenské epochy.

9

Stadion — délková míra, 184 metry.

10

Město Knossos — středisko prastaré aegejské (krétské) kultury.

11

Gesto prosby v staré Helladě.

12

Loket (asi 0.5 m) — základní délková míra starověku.

13

Algyptos — řecký název starého Egypta. Vznik zkomolením egyptského pojmenováni — „Hef-ka-Ptah“ — palác ducha Ptaha. Bylo to jiné jméno města Bílých zdi — Memfisu.

14

Temen — statek vyššího vojenského velitele.

15

Vraha stíhala krevní meta příbuzných, ale bylo možno se vykoupit a podle dohody zaplatit peněžitou pokutu a tím de zbavit maty.

16

Theseus — hrdina hellenských mythů; přijel na Krétu a tam v podzemních labyrintech zvítězil nad nestvůrným Minotaurem, kterému rok co rok byli obětováni nejkrásnější jinoši a dívky. Theseus tak zbavil Attiku této krvavé daně krétskému samovládci

17

Hekata (Daleko zasahující) — bohyně luny a čar u starých Hellenů.

18

Karle — země na pobřeží Jihozápadního okraje maloasijského poloostrova.

19

Měřením stínu určovali lidé v staré Helladě čas.

20

Tyrus — starobylé hlavní město Feničanů, na jih od nynějšího Bejrůtu na jihu dnešní Syrie.

21

Vrata Mlh — Gibraltaraký průliv.

22

Mlžné moře — Atlantický oceán.

23

Starověké lodi měly dvě kormidelní vesla, jedno na přídi a druhé na zádi.

24

Kem-ta (černá země) — tak nazvali svou zemi sami Egypťané.

25

Starořecky pěna — „afros“.

26

Tak nazývali staří Egypťané Středozemní moře.

27

„Chanebu“ — v egyptštině Seveřan.

28

„Velký Dům“ (per-ó, z kterého povstalo, starožidovské „faraón“) — je jeden z titulů egyptského vládce — faraóna, kterého nazývat jeho jménem bylo zakázáno.

29

Koruna egyptských faraónů se skládala ze dvou částí, červené a bílé, na znamení vlády nad „oběma zeměmi“ — nad Egyptem Horním a Egyptem Dolním — červená koruna byla znakem Dolního Egypta, bílá Horního Egypta.

30

V oválném rámci byly hieroglyfy jména faraónova.

31

Časný západ souhvězdí Střelce znamenal v Helladě konec zimních bouří.

32

Ekuaša — společné jméno pro národy v Egejském moři

33

Chrám Ammonův v Karnaku u dnešního Luxoru.

34

Hačepsut — královna XVIII. dynastie (1500–1457 př. Kr.)

35

Slavný chrám Hačepsuty v Dier el-Bahari.

36

Chrám Amenhotepa — faraóna Střední říše (Amenhotep IV, dynastie XI, kolem 2050 př. Kr.)

37

Zejména se bouraly chrámy Střední říše (2106–1580 př. Kr), protože v nich bylo hodně dobře zpracovaných stavebních kamenů.

38

Stará říše — 3. až 8. dynastie (2980–2445 př. Kr.).

39

Nová říše — 18. až 19 dynastie (1580–1205 př. Kr).

40

Achetaton — (dnes Tel-el-Amarna) město postavené faraónem Amenofisem IV., který se vzepřel uctívání boha Ammona a zavedl kult jediného boha slunce Atona. Po jeho pádu bylo město zničeno a opuštěno.

41

Sepa — provincie.

42

Ptah — jeden z hlavních osmi bohů egyptských.

43

Ka — v egyptském náboženství duchovní bytost, myslící duše.

44

Ba — tělesná duše, tělesný stín.

45

Tot — bůh znázorňovaný s hlavou ibise, bůh moudrosti, ochránce práva a zastánce písařů.

46

Pyramida Cheopsova (vystavěná r 2850 př. Kr.).

47

Země duchů se prostírala u nilských pramenů.

48

Přístav Suu — dnešní Kosseir v Rudém moři.

49

Blankytné vody — dnešní Rudé moře.

50

Punt — pohádková země, bohatá zlatem a vonným kořením, se podle představ Egypťanů prostírala v oblasti Země duchů u pramenů Nilu. Později, když se Egypťané začali plavit daleko na jih, nazvali země, jež objevili na východním pobřeží Afriky na Jihu od dnešního Somálska, „Punteru“.

51

Ra — bůh slunce, v starověkém Egyptě nejvyšší božstvo

52

Řeka Zambezi

53

Černý bronz — zvlášť tvrdá slitina mědi s vzácným kovem (zinek, kadmium). Starověcí kovolitci dovedli směsí zinku, kadmia a jiných kovů s mědí vytvořit sloučeniny vysoké tvrdosti.

54

Vrata Jihu — města Neb a Sevene, dnes Sienna a Asuán, na ostrovech Elefantina a File.

55

Nub (epryptsky zlato) — společný název všech zemi podle Nilu od prvního jeho slapu, později Nubie.

56

Chirchuf — správce provincie Nub, cestovatel do země Černých za VI. dynastie (2625–2475 př. Kr.).

57

Mencheperra — trůnní jméno Tutmese III., faraona dobyvatele, význačného státníka (1501–1447 př. Kr.).

58

Země Vavat — část nynější Nubie, úsek nilského údolí mezi dnešním Asuánem a Chartumem.

59

Zvíře Setcha-okapi svérázné zvíře, podobné žirafě z dávnověké původní skupiny žiraf Zachovalo se jen v panenských lesích Konga, ač se dříve vyskytovalo po celé Africe a bvlo hojné v Nilské deltě. Staří Egyptané dali jeho podobu hroznému bohovi Setchovi.

60

Stepní svině — egyptsky ta-riri, svérázný africký savec.

61

Usermar-Sotepenra — trůnní jméno Ramsesa II (1292–1225 př.Kr), velkého dobyvatele.

62

Cvičení lvi bojovali v bitvách Ramsesa II. s Chetty.

63

Nefer-neferu — nejlepší z nelepších.

64

Maat — Vidoucí, bohyně Pravdy.

65

Chet! Nechť se stane!

66

Pokojní černoši — tak se říkalo v Egyptě černochům, kteří sloužili ve vojsku a u policie.

67

Země Kuš — část údolí Nilu a část Nubie, mezi druhým a pátým prahem.

68

Jeskynní chrám Ramsesa II. v Istambule.

69

Senusert III. (legendární Sezostris). 1887–1849 př. Kr. z 12. dynastie (2000–1788); proslavil se ohromnými stavbami.

70

Řeka vůní — Atbara, pravý přítok Nilu.

71

Byly to akáty a různé druhy mimosy.

72

Baobaby — specifické stromy afrických stepí.

73

Sajka — velká antilopa, kterou v starém Egyptě ochočili.

74

Bílí nosorožci byli za starověku daleko více rozšířeni v severním Sudánu.

75

Laterit — červená železitá půda, vznikající v jižních zemích zvětráním vyvřelin

76

Sanseverie — specifická rostlina pustých lateritových stepí.

77

Antilopa Wallerova (gernu) s dlouhým krkem, která se staví na zadní nohy, aby dosáhla listí stromů.

78

Afričtí buvoli.

79

Euphorbia — kandelábrovitý strom, se skupiny pryšcovitých, zevnějškem se podobá obrovitým kaktusům. Na stepích a pouštích vznikají neproniknutelné houštiny (charakteristické v afrických pustinách).

80

Ořechy kola, dnes známé v celém světě svými léčivými vlastnostmi. Jsou to semena koly zakončíte — cola acuminata — která roste v západní Africe a v Jižní Americe.

81

Proso eleusine — africké proso s klasy plnými malých černých zrnek — přes hořkou chuť nejdůležitější africká obilnina.

82

Jelelešo — vonná rostlina sudánská, blízká ruskému tarchunu.

83

Sloni tráva — ohromná rostlina („elak“), šest metrů vysoká.

84

Ambag — velice lehký a tlustý rákos až sedm metrů vysoký.

85

Plameňáci — ptáci močálů s dlouhými krky, dlouhýma nohama, s velkým ostře dolů zahnutým zobákem a s krásným růžovým zabarvením peří.

86

Dvě řeky, Bahr-el-Arab a Bahr-el-Gazel, ve starověku byly bohatší vodou než dnes.

87

Paviáni.

88

Palma „duleb“.

89

Pravá řeka se dnes jmenuje Šari. Levá řeka — dnes Ubangi — hlavni přítok Konga.

90

Stromy různých druhů: železný strom, fíkus, žlutý strom, makaranga mn. jiné.

91

Strom „chaja“ sčerveným dřevem

92

Ohrady ze sloních klů se vyskytovaly na horním Nilu u Šikluků ještě v polovici XIX. století.

93

Sladkovodní moře — řetěz velikých jezer ve východní Africe.

94

Kenya, Kilimandžáro — dvě nejvyšší hory v Africe s věčným sněhem a ledovci. (Kenya 5600 m, Kilimandžáro 6100 m).

95

Plující vesnice — existují i nyní na velikých jezerech. Jsou vystavěny na velkých vorech.

96

Zambezi s pověstnými Viktoriinými vodopády

97

Step bleděmodrých trav — jihoafrická step Jižní Afrika má zvláštní vegetaci, v níž převládají popelavé, bleděmodré a nazelenalé modré tóny

98

Stromy se zrcadlově lesklými listy jsou charakteristické pro lesy jižní Afriky.

99

Různé druhy aloe, čeleď liliovitých, také dračí stromy.

100

Kmeny hotentotského původu byly za starověku rozšířeny mnohem dále, než jsou nyní. Jsou domněnky, že jsou příbuzné Egypťanům.

101

Diamanty.

102

Kraj mohutných lateritových ložisek v západní Africe

103

Kůra se stromu „iochumba“ z druhu marenových, ke kterým patři také stromy chininové a kávovníkové.

104

Banány.

105

Ostrov Nakos — největší ze skupiny Kyklopských ostrovů na jihu Egejského moře.

106

Maghelanovy mlhoviny, Velká a Malá — velká souhvězdí a mlhoviny na obloze jižní polokoule.

107

Veliký Libyjský záliv — dnes záliv Velká Syrta na severním pobřeží Afriky na západ od Egypta.

Content

Jefremov Ivan Na konci světa

Ivan Jefremov NA KONCI SVĚTA

PROLOG

UMĚLCŮV ŽÁK

ZEMĚ AFROS

FARAÓNŮV OTROK

BOJ ZA SVOBODU

ZLATÁ STEP

TEMNÁ CESTA

VLÁDA LESŮ

SYNOVÉ VĚTRU

Примечания