Николай Хайтов

Магьосникът от Брезе

Дърво за огън

Страшна работа е развързано чейне… Хем колко пъти са ми казвали: „Свивай си чейнето!“ Казваха ми го и в горското, и в пътното. Там председателят на профкомитета ме съветваше: „Иди, казва, при доктор, поискай му да ти изпише невролакс, това оправя такива бързореки като тебе!“ И ми разправи как с невролакс лекувал свойта баба. Тя била такава джаста-праста, бързорека, но взели да й дават невролакс и бабата полека-лека — намалила да говори и сега вече занемяла съвсем: „Та взимай, казва, невролакс!“

Добре, ама докторът знаеш ли какво ми рече: „Вашето — казва — е фабричен дефект, не е за невролакс! Майката му е зашиване!“ Но хайде, заший го де!

Събраха ни на събрание в пътното, изправя се началникът и започва да ни сапунисва: „Вие, другари кантонери, не живеете в нашето време, а в старото, когато е измислена поговорката «От кантонер — пот и от поп — сълза!» Защо позволявате да стават дупки на асфалта! Докога ще се търпи това положение?“

Пита ни в присъствието на заместника на министъра, че заместникът го беше сдъвчил май за дупките. Кантонерите мълчат, не казват. Нищо не казват и техниците, не продумват инженерите, а работата проста — няма накъде: тънък асфалт, гъне се, троши се и дупките една след друга се отварят… Как да мълчиш? Станах и казах:

— Асфалтаджиите искат с трици маймуни да ловят. Позамажат и летят — планове да преизпълняват, а сетне кантонерите криви, че не смогват всичките дупки да запушат!

Сетне разбрах, че заместникът проверил: разкопали асфалта, дебелината да премерят, доказали се моите думи, боднаха началника с едно мъмрене, но и аз корен не вързах: преместиха ме като за повишение в лавката. Но нали съм „мека Мария“, там ме съсипа вересията. На тоя — „до аванса“, на оня — „до заплата“ — събраха се такива два-триста лева, дойде ревизия и — хайде в село.

В село се хванах на кариерата, но нали съм слабосилен, вратът ми стана като връв. Кълките ми не задържаха панталоните, а булката взе да ме нарича „братче“; „кротичкото братче Стойчо“! Рекох си: „Ще вкарам булката в грях, ами я да поровя аз за нова служба!“ С партийния сме набори, развъртя телефоните насам-нататък и ме вреди човекът в горското на вакантно място „надзирател по залесяването“. Аз съм от дете отраснал в гората, обичам я и тая работа ми легна.

Залесяването е голямо нещо: шило боднеш, стъпка стъпиш — никне бор! Хиляди борчета зад тебе, наперили ушите — пъплят! Не е като на асфалта, едната дупка не затъпкал, зяпнали три, и винаги псувни, и винаги сръдни!

Хубава работа, дума няма — чиста! Но и тука чейнето ме извози. Чейнето и реконструкцията! Дойде веднъж техник-лесовъдът да определи площите за реконструкция и взе да ми обяснява: „Реконструкцията е, казва, сеч. Секат се келявите, лошите гори, а на тяхно място се засаждат ценни горскодървесни породи — бор, бук и така нататък. Ти ще проведеш сечта от това до ей онова дере, както е по плана! Сеч на голо! Бръснато! После ще залесяваме!“

Гледам аз склона на дерето в горния му край — има земица, има храсти, има какво да се сече и залесява, но към реката — стръмно и скалисто, шепица пръст не можеше да събереш и само тук-там пораснали хвойни, и то не върху пръст, ами, кажи-речи — върху камък. Казвам на техника:

— Няма върху какво да залесяваме тука, защо да сечеме хвойната? Все пак — зелено и запира дъждовете!

Той казва:

— Няма да философствуваш, ще действуваш! Хвойната е рядка, изсичането й няма да ни струва нищо, а това ще намали себестойността на плановите показатели, че са високи.

Криви им показателите, с хвойната ще ги оправят.

— Аз — казвам — не съм съгласен!

— Твоето съгласие — казва — не е нужно. Ето ти плана! Ето ти върху плана парафите на окръжния началник!

Все пак аз хвойните не пипнах.

Техникът даде докладна. Не минаха няколко дена — преместиха ме надзирател в ловното стопанство. Идвали чужденци в ловното да бият лов, трябваше по-отракани хора да ги водят.

В ловното работата не беше сложна. Идваха повечето западни германци. Моята работа беше да им застеля каруца със сено, да ги натоваря на каруцата и да ги заведа на мястото, определено за засада. Като залезеше слънцето, елените се разреваваха из гората да се борят, да гонят женските и в тая любовна залисия ловците ги застрелваха. Застреляните екземпляри натоварвах и закарвах в стопанството, отрязваха им главите с рогата, а ловците плащаха и заминаваха с ловните си трофеи.

Ама как не се случи един поне, който да е ловец от малко-малко. Ако не друго — пеши малко да походи из гората, а че тогава да стреля. А те идваха повечето не само с пушка, но и със стол, а двама от Франкфурт на Майн отидоха на засада и с кревати! Седне на стола, нагласи триножника, закрепи пушката върху триножника — пушка с най-последна техника, с автоматическо зареждане, далекомерни уреди, самоприцелващи се механизми, фотоклетки, тъй че — сляп да си, сложи пръста на кондака и еленът ти е в кърпа!

А какви елени бяха тия, с какви рога! И как се блъскаха тия диванета един в друг заради опустелите кошути! Като се праснат, като че дъбовете в гората се прекършваха! Бият се, трошат се, докато на поляната остане само тоя, дето е надвил, протегне шия и започне да реве. Ревне ли той — шумнат сухи шумки в гората и кошутите пристъпват плахо-плахо. А еленът, опнал шията си като струна, цепи гората с бурията и чака да се събере целият харем, за да избере от всички най-красивата!

В тая залисия ловците най-добре избиваха елените.

Пръста на кондака и — гордият любовник се намерил с кървава пяна в устата на земята… Преди да е докоснал своята красавица, ако не с друго — с целувка!

Заигра ми нещо вътре, в сърцето, но кому какво да кажа? Всичко е по план и ред: плащат си хората с долари, трепят и… няма какво. Само едно си позволих, когато сме в гората с ловците, отпусках чейнето да си приказва каквото ми дойде… Ловците разбираха, колкото разбираха дърветата, можеше, значи, спокойно да се изказвам. И наистина казвах каквото ми дойдеше в ума по адрес на тия пишман ловци, но заедно с това се и смеех да не подушат господата какви тръни вършея на главите им. Смешно им беше и на тях. Само един се случи мълчалив и сериозен, една очиларка от Мюнхен ли беше, откъде, не мога да ти кажа — някакъв си фабрикант. И тая очиларка ми изяде хляба. Уби той елена — най-красивото животно в развъдника, подкастрих го аз с една хубава реч и се върнахме в ловното.

На заранта — вика ме директорът още в седем! При него — щаба, профкомитетът, дивечовъдите, заместниците и дори счетоводителите. Директорът — сериозен, а другите гледат в земята и мълчат… Рекох да седна, но шефът ме строи:

— Застани прав! — а на счетоводителя заповяда: — Пущай!

Тогава забелязах, че в ръцете на счетоводителя има кутийка с ремъчки като фотографическо апаратче „Киев“. Бутна счетоводителят някакво копче и се разнесе рев! Рев на елен, същият, дето немецът пречука миналата вечер. Кутийката не била, значи, фотографическа, а магнитофон. Носил го фабрикантът със себе си да записва ревовете и борбите на елените, за документация, но записал не само ревовете, но и моето изказване след екзекутирането на елена. Знаел немецът някоя и друга наша дума, колкото да разбере, та записал не само моето изказване, но и кашлицата ми дори.

— Какво ще кажеш? — пита ме директорът и по гласа му разбирам, че работата е в шише.

— Ще ви помоля — казвам, — да засилите магнитофона.

Понатиснаха копчето, че като се разгърмя и развика оня ми ти Стойчов глас — тръпки да полазят по гърба ти, като че реве раненият елен.

„Защо си надокарал тия телескопи и триножници, абдал с абдал? Защо не докараш самолети да пуснат бомби, защо не довлечеш артилерия пръстите си да не трошиш? Защо не си даде труд да разкършиш дебелите си кълки и защо не се прицели точно да се не мъчи горкото животно?… И си се писал ловец! Абдал с абдал!“

… И тъй нататък, и тъй нататък.

Ако не беше това „абдал“, както сетне старшият дивечовъд ми обясни, работата можела да се размине, но фабрикантът се хванал за тая дума. Преводачът му я обяснил като „тежък, солиден господин“, но немецът познавал тая дума и аз бях уволнен „за некоректно държане с ловците-чужденци“. С пълно право.

Тъй завърши ловната ми служба. Взех си мечата кожа — имах собствена меча кожа за постилане — и си тръгнах за село — с мечата кожа на гръб.

Вървя из пътя и си мисля: ами сега в кои тръни ще вървя? В кариерата ли, в текезесето ли? Къде? Мисля си и така съм заорал в мисленето, че не се досещам да свия мечата кожа на вързоп, ами я влача на рамото си като пелерина. По едно време чувам гласове: събрали се летовници — фотографират се. Един от мъжете се вгледа в мене:

— Ей, тарикат! Дай мечата кожа да се фотографираме, да стане фотографията по-завързана.

Дадох им я — едра кожа, рунтава, с ей такива лапи, като я закачули оня — съща мечка! Фотографира се той, издърпаха я от ръцете му други, присъединиха се към тях и трети, четвърти — едвам се не сбиха кой по-напред да се фотографира. Добре че на фотографа свършиха филмите.

Тръгнах си, но през целия път до село само това ми беше пред очите: как летовниците се боричкаха да се фотографират с мечата кожа. Да бяха пияни — не, но ето че мераклии да се фотографират с мечата кожа, мераклии да се накичат с мечи уши! „При тая меча кожа, ако имах, значи, един апарат!…“

Това като ми мина през ума и дъхът ми се пресече: „Дали не е късметът ми в тая меча кожа?“ Спрях. Окопитих се, облизах се… и потеглих, но вече с план.

Разказах на жената тоя план. Тя отначало се закикоти, сетне се ядоса и развика: „Излагаш се бе! Уволняват те, а сетне ми хвърляш пепел в очите с тая вонлива кожа! Ти — казва — знаеш ли какво си? Дървен философ, ама философът го няма и останало дървото. И то не дърво за обръч, за дъска или греда, а криво и чепато, дето го бива само за огън. Това си ти: дърво за огън! Лошото е само, че на моята глава гори!“

Наборът обаче криво-ляво ме разбра.

— Шантав си — казва, — верно е, но и шантави си трябват. А за фотографията си прав. Фотографията в нашия район сега се разработва, та може пък за добро да си се сетил. Аз ще ти помогна!

Не беше лесно, ала стана: зачислиха ме към фотографията на процент, получих апарат и почнах… Дадох най-напред мечата глава на препаратор да й сложи стъклени очи и да ги малко накърви. Сложих и зъбите в ред, след това натъпках мечата кожа с дунапрен и стана мечка страховита, като жива! Взех от братовчеда явата, курдисах мечката зад мен и запраших към летовището. Пропуках с мотоциклета по главната с чудовището на багажника и върволицата зад мене се наниза. Най-напред децата си доведоха майките. За тях бях намислил три основни пози: детето — кротко до мечката, детето щипе за ухото мечката и детето язди мечката. Отначало мераклии бяха повече децата, но сетне взеха и възрастните да се настървяват и фотографират, главно мъжете. За тях разработих няколко пози: кротко до мечката, мечката права, а мъжът се бори, мечката — повалена на земята, а борецът с нож в ръката нанася удар.

Наложи се да набавя специална гугла, за да изглеждат борците по-сербез. Понякога мъжете, като започнеха борбата с мечката — от миризмата ли, от що ли — вживяваха се и започваха истинска борба: скубеха, викаха, дърпаха, тръшкаха и тъй нататък.

В третата поза имах един случай — заби човекът ножа в гърлото на мечката, цъфна дунапренът, та в чудо се намерих, докато намеря кръпка. Тъй направи и турчето — готвачът от „Балкантурист“. То искало да се жени за някоя си, тя го не щяла, та затова се фотографира, дано сърцето й да се обърне, като види как е тръшнал страшната мечка. След две недели идва и се хили отдалече:

— Ти си ми, казва, аллаха! Ожених се, благодарение! Ето ти риза армаган!

Едно шофьорче дойде, разногледо в очите:

— Искам втора поза!

Втора — втора: изправих мечката, дадох му я в ръцете. Че като я пипна това момче, че като писна: реве и души, реве и мачка, повали мечката и започна да се търкаля с нея по земята — едвам го спрях.

— Луд ли си бе? Или сега полудяваш! Смачка дунапрена, какво си мислиш?

— Мисля си — казва — за началника! Олекна ми, на ти два лева, а фотография не ща!

Ей такива кривини — и вътрешни, и вънкашни — изправяше понякога дунапреновата ми Катинка (кръстил я бях „Катинка“). Тогава разбрах, че в човека имало най-различни кривини, но една от тия кривини — кривина ли, правина ли да я кажа — има я комай у всички: да бъдат страшни, да сепнат другите с нещо, да ги подплашат! Благодарение на туй клиентелата ми се разви. ДП „Фотография“ — доволно, аз — доволен и клиентите — доволни, та нямаше да имам от какво да се оплаквам и по съдилища да се разкарвам, ако не беше ми текнало една неделя да се разходя с мотоциклета и Катинка при колегите си до развъдника. Ще кажеш — защо? Ей така, досърбява те понякога да отидеш, където си бил. Човещинка! Де да зная, че тая човещинка ще ми яде главата. Нейсе, отидох в развъдника. Видях се с колегите, фотографирах децата и жените на семейните, ядохме задушена сърна у домакина, пихме студена бира — каса ли, две ли бяха, не мога да ти кажа и главите ни бая се позапалиха. По едно време кой беше, не помня, току се провикна:

— Абе не може ли да си направим един майтап? Гогата се връща, кай, следобед от хранилките, да залостим мечката на завойчето край моста, да видим какво ще прави.

Гогата се беше хвалил, че е срещнал мечка и че мечката побегнала от него.

Тръгнахме. Сложихме Катинка на завоя и зачакахме. Чухме стъпки — идва. Кротко си върви човекът, къса букова шума, дъвче и плюе — плюе и къса, занимава се и напреде не поглежда. Като дойде до мечката, вече нямаше как, видя я… Закова се на място, след това разпери си ръцете, като да хвръкне, и с едно подскачане отгърмя долу в реката. Там извика, ама такова викане извика, че да се чудиш отде излезе тоя глас. Скъса ни от смях.

Нарамих си мечката и тръгнахме да се връщаме. Тогава дойде при мене старшият дивечовъд и ми шушне на ухото:

— Братче, ти знаеш ли, че с тая мечка чудо работа можеме да свършим с бракониерите, че сме се видели в чудо, кай, от тях. Идват нощем — зайци и сърни да бият с фарове, с джипове и волги, и дори с камиони — не можеш нито да ги спреш, нито да ги гониш… Опитахме секретни бариери на пътя да сложим — строшиха ги. Хайде да опитаме с мечката!

— Дадено!

Стъмни се, отиваме, слагаме мечката на един завой — права и озъбена, въвлякохме се в шумата и чакаме… Мина час, минаха два — никой не идва.

— Хайде — викам — да си вървим! Тая вечер, както се вижда, бракониери няма да има!

— Не може да бъде! — казва. — Нека да почакаме!

И верно, около десет и половина чуваме боботи някакъв мотор. Фаровете разпраха букака и завиха… Номерът откачен — ясно. Карат бавно, прозорецът отворен и се вижда подадено чифте. Изви колата и с извиването блеснаха фаровете, затрепери волгата, че като каза — „де назад, дръжте ме, гуми!“ — насмалко да се обърне в дерето. Буча, рева — изгуби се. Моят, дивечовъдът, мястото си не може да намери. Плакна ме с шербет, кади ме с тамян, накрая ръката ми грабна да целува.

— Гений си — казва. — Благодаря от името на ловното дело!

Само че след неделя пак дойде. Дойде на летовището, където фотографирах. Слаб, с тъмни сенки под очите, като че слязъл от иконостас.

— Пак ли бракониери? — питам.

— Няма — казва — бракониери. Бракониерите изчезнаха, но за друго идвам, за друг един бракониер, който ми съсипва живота. Всичко ще ти разкажа, но ми дай, казва, дума, че каквото си кажем — думица няма да излезе, иначе съм свършен!

— Разправяй, ще мълча!

— Виждал ли си жена ми?

— Виждал съм я. Хубава женица, кротка.

— Тая кротка женица ти знаеш ли какви рога ми е окачила на главата? Еленовите са нищо-о! Влюбила се в дегустатора на винарската изба и всяка вечер оня идва с моторетката, когато ме няма вкъщи, и забиват на главата ми рог след рог! Аз нали съм човек на служба, работата ми е вардиянска, нощна, не мога все вкъщи да седя и те правят каквото си щат. И да видиш какво мръсно нещо е човешката душа: вместо да я намразя тая курва, повече се влюбих! Затова нищо й не казвам. Ако й кажа, може и да фукне, да си отиде, а пък аз това няма да преживея. Минавало ми е през ум да причакам любовника, да го храсна с някакво дърво, но той е хулиган и мръсник, носи автоматична чекия, ще ме разпори като нищо. Няма и кому да кажа. Нито пък да се оплача, идвам при тебе да те моля да го обработиш ти с мечката. Оня, казва, идва с мотоциклета около девет, ще я изправим до кариерата, дето се отбива пътят за дома, и — толкоз! Работа за час и половина.

— Тая мечка не е за плашило — казвам. — С нея аз си вадя хляба… Не е редно!

Наляха му се очите в сълзи:

— Мене животът ми отива, а ти за хляба си мислиш? Щом е така — сбогом! И да знаеш, ти ще ми събираш кокалите в дерето, защото аз няма да се върна, кай, вкъщи, а ще се хвърля от скалите, да не съществувам!

Размислих се: бре-е! Ами ако наистина се хвърли?

Качих се на мотоциклета и го настигнах.

— Заминавай и ме чакай до кариерата, мръкне ли се, идвам!

Забулих мечката в един чаршаф, качих я на мотоциклета и заминах. Моят нещастник беше вече там и чакаше. Докато чакал, избрал място край шосето, под една дива круша, разработил и засадата в пълни подробности.

— Тоя — казва — мръсник не е глупак, трябва мечката да шава, да се изправя на краката, за да помисли, че е жива, инак може и да се досети! — Извади сиджимка, върза мечката за шията, преметна сиджимката през клоните на дивата круша, дръпна сиджимката и мечката изведнъж рипна на задните крака. Репетирахме няколко пъти — идеално-о! Сиджимката в шумата не се вижда, вижда се круша край пътя, а под крушата — звярът с наточени зъби и накървени очи.

Хубавото на любовниците е, че са точни. Щом се мръкна, мръкна-недомръкна, и слушаме — боботи един мотор. Моичкият се наежи:

— Той е!

Докато каже „той е“, моторът излезе от завоя и се прицели с фара точно в мечката. В същата секунда мечката се вдигна на краката и мотоциклетът изрева като заклан! Даде след това назад с пълна газ. Каската на моториста като жива заигра и след минута-две — изгубиха се и мотор, и моторист.

Викам на колегата:

— Хайде сега върви си при булката, а пък аз ще се връщам, че утре имам за фотография цяла група от екскурзионно летуване.

Качих Катинка на мотора и запраших. Тъмно. Викам си: „Хора по пътя едва ли ще срещна, няма да я завивам с чаршафа.“ За белята — срещнахме не един, а три камиона. Знаеш как се движат камионите: нахакано, все по средата, ала тоя път така отбиха, че и трите заораха в канавката. Смях се от сърце, без да зная, че тоя смях ще ми излиза през носа. Какво трябваше да направи един нормален човек след такова приключение? Да мълчи, да си заключи чейнето и да не продумва. Но както вече казах, моята слабост е тъкмо в чейнето.

На следната вечер разказах в хоремага как са се заорали трите ЗИЛ-а в канавката, като са ме видяли с меца в мотоциклета, и всички се смяха до припадък. На другия ден дойде милиционерският сержант — Маринко.

— Браво бе, за камионите си се обадил сам, а за мотоциклетиста, дето се обърнал в реката, си траеш! Я заповядай в участъка да поприказваме!

Там разбрах, че дегустаторът, като давал назад в тъмнината, взел, че се обърнал и се претърколил в дерето с мотоциклета. Мотоциклетът — развален, любовникът — жив и здрав, обаче натъртен.

Обясних на сержанта, че съм ходил в село по работа, а на връщане съм решил да почина и съм оставил мечката край пътя. Оня в това време се появил, уплашил се, дал заден ход и по-нататък няма за какво да отговарям.

— Но мечката се е движила — казва сержантът. — Защо?

— Така му се е привидяло!

И започна спор на очната ставка — привидяло ли му се е или не. Движила ли се е мечката, или е седяла мирно? И после: за какво съм ходил аз в село? При кого? И какво съм вършил там? Не е ли това опит за умишлено убийство?

Сложи ме сержантът бая натясно и аха-а — да му кажа истината, но като си спомних положението на побратима, стана ми жално на топа на устата да го слагам и преписката стана следствена. На следователя обаче казах. Възрастен човек, с прошарени коси, стана ми грозно да го лъжа и му казах: — „Ще говоря истината, но само ще говоря! Няма да пиша, и то ако дадете дума, че казаното ще остане между нас!“

— Казаното — вика — може! Говори!

Разказах му работата от край до край.

Следователят се позамисли:

— Много е заплетен казусът! Явно, че намерението ти не е било да го трепиш, а да го сплашиш, за да го отклониш от една простъпка. В такъв случай няма налице умисъл за убийство и работата изведнаж от престъпление се превръща в едно обикновено нарушение, но в това „но“ е — казва — цялата работа. За да се докаже всичко туй, необходимо е да повикаме съучастника ти за свидетел и да се разкрие прелюбодействието.

— Това — в никакъв случай!

— Съчувствувам ти — казва — и те разбирам, но при наличните данни друг изход не намирам, освен да те изпратя на прокуратурата. Трябва да кажа: с голямо съжаление!

— Това ми е достатъчно, другарю следовател! Благодаря!

— А иначе — вика — интересно! Много интересно като пръв опит за уреждане на някои частни конфликти с помощта на плашило… Ето, и случаят с бракониерите!

— Много е интересно — казвам, — аз също съм мислил като какво ли ще бъде, ако се изработи едно такова плашило-мечка със самодвижещи се механизми и фотоклетка, като на германските пушки, която ще извършва патрулна служба било при асфалта, било в гората или в ловния развъдник, или при самите хора. Само че — казвам — страх ме е от тоя, дето ще го навива. Инак това моторизирано плашило може да стане — ела, че ми трябваш!

— Да — каза ми следователят. — Ти поговори за тая работа с прокурора!

Сега отивам при прокурора, че да видим. Ако съдя по следователя — има начин да се разберем и с него, но все пак — прокурор е, може ли да се предвиди?

Ако в закона гледа — аз съм вътре. Ако за мене гледа — той е вътре. Но важното е, че на душата си грехове не нося. И сержантът, и следователят разбраха. Следователят разбра, а жена ми — не! Аз тръгвам за града, за прокурора, дето се вика, не се знае ще се връщам или не, а тя ми се чумери и ми дудне:

— Така ти се пада, кай. Като си дърво за огън, така ти се пада!

Катерин

Имахме куче — Катерин. Младо, много апетитно вълците да гони. Гласът му — цяла буря: каже „ав, ав“, гората се тресеше и ехтеше. Беше с дебела вратина, бързо на ход, леко в ушите, като че не спеше. А пък да видиш каква накеркелена опашка имаше! Екстра куче, само че бай Пачо не му даваше порцион. Карахме все на трици и на сух комат. Колко пъти съм му викал: „Давай царевично брашно да набъркаме на кучето“, пък той — стиснат, „бива“ — ще каже и все не даваше. Пет ли, шест ли години пасохме козите с Катерин. Такова доверие му имах и се бях толкова отпуснал, повече не може. Вляза в колибата, напаля огън, струпам кютуците в огнището, припека ногите и захъркам. Зная Катерин си е на поста, вълк не дава да припари, ако ли дойде, ще се обади.

Хубаво, ама какво се случи. Един ден, една заран по-право, като ставам, имаше една шарена коза — не я виждам, нема го и Катерин. Бре-е, каква е тая работа? След малко, виждам го, се връща, но сам. Тръгнах в същата посока и намирам белобарзата коза, ала я намирам как? Раздърмушили я вълците до кокал. Гонил ги, значи, Катерин, ама те си свършили работата. И муцуната му — кървава, значи, се борил. Само едно не беше ми ясно: защо не се разлая да го чуя и да стана. А като лавнеше, отсреща имаше скали — „Червените скали“, — лаенето уголемяваше ехото им, кънтеше, съща стрелба. Та само това не беше ми ясно — защо не съм го чул. „Тежко съм спал“ — си рекох и тая работа се тъй размина.

По-нататък един ден (беше пак есенно време) случи се мъгла — тъмна, гъста, мокра и се движи: ту се вдигне, ту припада… Вълчо време. Вълците такова време най-обичат — да те побарат в мъгла. И побараха ме, верицата им проклета: врясна коза, извиках аз, рипна Катерин, излая и отфуча след вълка. След малко се връща, пак с кървава муцуна. От козата — нищо. Намерих й само червата в дерето неизядени.

Тая кървава муцуна ме удари на съмнение — значи, сигурно се е борило кучето с вълка и го е хапало, та муцуната му е кървава от вълчата кръв, тъй ли? Но пък си помислих: добре де, ала ако е имало борба, щеше ли да има време вълкът толкова спокойно да си дояде, та само червата от козата да останат? Ако е имало борба, щеше да има и лай, пък аз не чух ни лай, ни звук… То вълкът, като хрупаше кокалите на козата, се чуваше, пък Катерин да лайне и да го не чуя — не можеше да бъде!…

Съмнително ми стана и си рекох: „Чакай да съблюдавам какво ще прави по-нататък Катерин.“ Пък и друго ме накара да внимавам: по-преди кучето си държеше опашката хубаво навита, на два-три ката, накеркелена, а пък сега опашката му се отпусна и легна равно с гърба. Това едно. И второ: като му дадох трици, помириса ги, побута ги и стъпи в тях, значи, негладно, не ще да яде. Както и да е. Мина каквото мина — ето ти ги вълците пак. Грабнаха една ялова (те пущините ги избират и налитат на дебело), та грабнаха една яловица и я завлякоха. Катерин — след тях. Пак лавна и се отнесе подире им. Ама тоя път аз не чакам Катерин да се върне, ами тръгвам и аз… Нагоре, нагоре — та на върха. Имаше там едно билце с мешелик и открито място, престъргано от вятъра, вижда се всичко. Гледам и какво да видя: козата свалена, разпрана, на трийсет крачки клекнал вълкът, седи и чака, над козата — Катерин, разплаква й мамката. Със зъби и лапи. Същи вълк! Такова нещо не бях очаквал, ама ето — стана. Яде каквото яде Катерин, а че отстъпи — да си дояде вълкът. Докато вълкът ядеше, Катерин го чакаше и се облизваше. Всичко е ясно: съюзили се, значи.

Разбрах тогава какво работи моят Катерин, ама сам да му чета присъдата — не мога. Бай Пачо най обичаше тоя пусти Катерин и от него смяташе дамазлък да взима. Викам си: ще му кажа каквото съм видел, пък той да си го съди и да го прави каквото си ще. Разправям му на бай Пачо, ама той не ще и да чуе:

— Сънен си, вика, бил и не си видел. Как може бе, куче да се съюзи с вълк!

— Ортаци са, бай Пачо, с очите си видех.

— Не, не може да бъде. Такова нещо не може да бъде!

— Ела — викам — тогава да видиш сам!

Случи се, не мога да ти кажа коя дата, ама беше около Димитровден. Бай Пачо пристигна на стъргата и ми вика:

— Я ще събера дърва за колибата, а пък ти попаси козите ей тука нагоре, въз кайряка…

На билото викаме ние „кайряк“.

— Та попаси — вика — ти козите нагоре въз кайрячето, докато събирам аз дърва.

Тръгнах аз, а с мене — Катерин. То пък се случи — тамам започнаха козите да пасат, и една извряка. Вълкът бил скрит, знаел ни посоката, чакал ни само да минем, че да си грабне жертвата. Излая кучето, фукна след вълка, ама не виждам никъде ни вълк, ни куче в папратока, само гледам как се клати. Имаше папраток — голям, едър, човек да са изгуби, та само върховете мт се клатят и по това разбирам накъде се влачи козата.

— Бай Пачо — викам, — сега е моментът, идвай!

Само че докато бай ти Пачо чуе, докато дойде, вълкът взе бая мегдан и мина отсреща. Прегази едно деренце с козата барабар и влезе в един редкаш. Спря се там, а ние с бай Пачо — от обратната страна. Вълкът вече разпрал козата и тя свършила, влачи я като мърша за врата. След него — Катерин. Ама нито бърза, нито лае.

— Бре — вика бай Пачо, — мамка му и кучето занемяло ли е, какво му стана?

— Чакай — викам — и сега ще видиш какво му е станало!

Спряхме и гледаме: Катерин наближава вълка, ама не тича, не — кротичко си ходи и мълчи. Вълкът се обръща и го гледа и той кротко, няма да му щрака със зъбите, нищо. Ни кучето лае, ни вълкът му нещо прави! Разбраха се, мамка им! Намигнаха ли си, нещо с очите ли се разбраха, не мога да ти кажа, но вълкът остави козата и се дръпна настрана, път стори на Катерин, а Катерин наближи до козата и — захвана да се гощава. Ръфа със зъбите като вълк и лапа ли, лапа… Лапа и ръфа. Бай Пачо, както си гледаше раззинат, така си остана. Толкова да не му се вярваше! И нищо друго не рече, само са врътна назад и вика:

— Ти чакай!

Отиде до колибата, имаше там една мартина, ей с такива дебели патрони, като речеше „гя-я-яу-у“ оглушаваше гората с екот и гръм. Аз не знаех, че за нея отива, ама го видях, като се връщаше. Държи мартината — зарезана, а лицето му, бяло-пребеляло, като платно.

— Ще го трепя — вика — мамка му стара и издайника, да се съюзи то с вълците! Само че е много далече, та ще го чакам да се върне и тогава ще го прасна между двете очи да не гъкне.

Седнахме, чакахме Катерин да се нахрани.

Мило му, значи, пак.

— То с козата вече се е свършило, ама нека преди смъртта си да се наяде, все пак колко време честно и верно ни е служило — утешаваше се бай Пачо.

— То служи — казвам му тогава аз, — служи то, бай Пачо, ама като не му даде ти царевично брашно за бъркушка, огладня, разбра, че от службата файда нема, и стана на вълците ортак.

— Не, не е огладняло то, ами е нахитряло и узряло. Там е работата, че е нахитряло… Какво ли си е рекло: „И да чувам, и да не чувам, козите, чеверме няма да ми дадат да ям, ами я чакай да се оправя сам“. Така си е рекло, затуй ще го трепя — вика, — няма да му простя!

Ще го трепе, ще го трепе, ама не вдига пушката, а Катерин се наяде, отстъпи на вълка и тръгна. Мина дерето, запря се там, локна водица и тръгна пак.

— Хайде, бай Пачо, трепи, докато те е яд, инак — не знам!

Дигна той пушката, прицели се, размисли се и я свали.

— Ама е предател — викна, — мамка му стара бе, как да го оставим? Хайде, едната коза махни, ама утре пак ще направи същото.

Дигна пак пушката и — ба-а-а-ау! С гръмването Катерин подрипна, преметна се, претърколи се два-три пъти и напери ногите.

— Погреби го! — нареди ми бай Пачо. — Хитро беше животното, една дупка заслужава!

Погребах го и му дори заплаках, че такова куче с такъв глас нито бех водил, нито ще водя. А едни очи! Като та погледне, само дето не говори. Две главни му кръстосах, турих му, значи, кръст.

Изпрати после бай Пачо друго, ново куче, с него и чувал царевично брашно, и заръча:

— Направи му, вика, една копаня и го храни!

Сетил се, ама късно-о-о! А пък новото куче лапа порциона, ей такива кълки отпра и от дебело мързеше го вълците да гони. И на топа на устата кой? Пак байчо ти Ангел.

Та да ти кажа, сбъркал съм се и на кучетата с храната съм нащрек: даваш ли малко — стават на вълците ортаци, прехраниш ли ги — надебеляват и не гонят.

Затова с храната съм нащрек!

Страх

Викна ме лесничеят веднаж, затвори хубаво вратата и ми рече:

— Порязов, има — кай — за тебе една поверителна задача: горският в Каракуз е, изглежда, мъртъв! От петнайсет дни никой не го е виждал да се мярка из района, нито пък в общината се е обаждал. Нареждам ти като на старши да заминеш за Каракуз и лично да провериш нашият човек жив ли е, или е мъртъв!

— Слушам!

— Вземи си оръжие, патрони и — умната! Районът е граничен, населението е помашко, а на това отгоре, както е известно, появила се е пак четицата на Али Бекир, тъй че очите си трябва да отваряш на чекрък!

— Слушам, господин лесничей!

Викаше се тогава „господин“, а не „другарю“.

Събрах в раницата сухоежбина за три-четири дена, метнах се на коня и тръгнах. Пушка със себе си не взех, пушката се вижда, бие на очи, но заредих наганта — имах нагант барабанлия, с шест патрона, на сто и двайсет крачки пробиваше буково листо.

Пътят за Каракуз е седем часа, но по преките пътеки го взимах и за пет, с всичкото му зазяпване, спиране по чешмите и тъй нататък. Едър е балканът там, дива бе гората — с ей такива дебели дървета и скали, пълни с орли, имаше в какво да се зазяпаш, ала на мене акълът ми беше все в тоя нашия горски — дали беше наистина пречукан, или друго се беше случило с него.

Докато се качвах с коня по стръмнините — все ми се въртеше из главата: какво ли може да се е случило?! Макар че с един горски можеше да се случи какво ли не. На него това му е работата — да пази баира да не се сече, пашата да не се пасе и току-виж светнал го някой с нож или куршум. Тъй бяха направили преди години с горския от Средока. Хванал кози в сеченака, отвързал на еркичите звънците, а козарите как да си вземат звънците, как (те пък за такива звънци мрат) — изпреварили го, пречукали го с една-две сопи — затрили го. Заради два ръждясали звънци!

На мене бяха вадили нож Бурунсуза от Карамушица и Крив Салих. Призна ми сетне Кривото. „Ако се беше — кай — обърнал да бягаш, нанизал та бях с ножа, че от трийсет крачки мога — вика — чамова талпа да пробия! Ала ти — казва — не се уплаши и това те спаси.“

При такива хора гора да пазиш не беше лесно, още повече те имаха кураж от Али Бекира — българин, ала мохамеданин от драмските села. Минаваше границата, хващаше мулета от нашенско и ги продаваше в Гръцко. Водеше трима с него. Пребили бяха един акцизен заради коня и един овчар, че беше им отказал чеверме да им пече, и оттогава на сербезлиите все името на Али Бекира им беше в устата; с него лягаха и ставаха, с него плашеха и се заканваха. Мене, да ти кажа, не ме стряскаше Али Бекир, ала си мислех друго: в такова време можеш да чукнеш и горския, и полския, и когото си искаш, и всичко да мине върху разбойника.

Конят ми силен — по пладнина бях на „Студената чешма“. Оттам пътят се навива надолу и слиза, слиза — де през храсталаци и сливаци, де през камъни и канари, докато се стигне в Каракуз.

Каракуз не беше село, а няколко дребни махали, пръснати по съседните баири. До реката, настрани от махалите, селяните си бяха направили дървена джамия с мечет, където идваха петъчно време да се кланят. Нямаше ни кмет, ни бирник. Само един наместник в най-близката махала, но заминал и той на харман и аз — ща не ща — отидох в мечета при ходжата.

Заварих го — свалил си чалмата да го не пече, събул си папуците, седи на хладовина под върбите и кърпи някакъв самар. Ни млад, ни стар, брадата му с ножица подкастрена, възрастта му не може да се разбере. „Хош гелдин!“ — „Хош булдук!“ — посреща ме той, покани ме да седна, даде на коня ми сенце, а пък аз издалече го позапитах за горския не го ли е виждал.

— Аз съм — вика ми ходжата — от десетина-петнайсет дена харманджия и никого не съм виждал. Днес съм тука, че имам погребение.

Умрял някакъв си Метко от съседната махала.

— А ти по какво насам?

Казах му, че съм в обиколка.

— Разгеле — казва ходжата, — имал си късмет, че ме завари, да те наредя в мечета да преспиш, а пък утре, като се разсъмне — върви, накъдето искаш!

Мечетът ми се видя схлупено такова едно, мазано с кал, като сайвант, с една широка стая за училище и друга стая, по-малка — за ходжата. В тая одаица имаше върху две дървета наредени дъски за креват, застлан с халища, и отгоре им — пърчови кожи, една върху друга, можеше да има пет или шест. Имаше стол, маса и мангал. Беше преметено, чисто, по стените нямаше размазани дървеници; за една вечер преспокойно можеше да се преспи. Показа ми ходжата как вратата се залоства, с кое халище да се завия и какво да си подложа, а след това извади си часовника от пояса, един часовник като солница с чифтелии капаци, погледна в него и хукна към минарето да вика… Вика каквото вика, пя каквото пя, техни си молитви някакви — а че накрая се обърна към най-близката махалица и ревна:

— Е-е-ей, Расиме-е-е, каурин има тука! Донеси му некву за едене!

Докато викаше ходжата, зададе се и погребението — все мъже! Носеха умрелия, завит в черга, а един стар, брадат вървеше най-отзад и от време на време се провикваше: „Холла, холла! Холла, холла!“ (Аллах, аллах! Аллах, аллах!)

Влезнаха в джамията с ходжата, а пък аз спънах коня да пасе. По едно време чувам — топурка се: тичат из гробището хора, бягат кому накъдето очите видят, с ръце, турени на вратовете, бягат и се не обръщат, като че ги е подгонила смъртта. Като видях, че и ходжата с тях, досетих се, че са ми казвали за тоя калпав обичай: щом се погребва мохамеданин и хлопне първата лопата пръст, всички да бягат и да се не обръщат.

Като се оправи ходжата с погребението, отби се при мене да ми каже „сбогом“. Показа ми на кой баир е неговата махала и тръгна.

— Тая вечер — казва — аз ще пратя наш човек да потърси в гората горския, а ти си лягай и спокойно спи. Утре рано ще се върна и ще донеса парен качамак!

Отиде си ходжата и след малко се зададе от махалата един помак с брада на фъндъци, с бакърче в ръката и торба. Разбрах, че той е Расим, дето го извика ходжата. Сложи яденето и тръгна да си върви.

— Седни малко — викам. — Как се казваш?

А той мучи — езикът му отрязан. Беше ми в ума на другия ден да попитам ходжата кой и за какво му е отрязал езика, но до другия ден такива работи се случиха, че аз моя си глътнах, дето се вика, и забравих да попитам за езика на Расима.

Отиде си немият и останах сам. Махалите се виждат, ала и най-близката от тях е с карабина ако стреляш — горе-долу на куршум. А пък и хора нито минаха, нито се видяха, приказка с някого да си прикажеш, по една цигара да подпалиш.

Отидох в мечета, но ми се стори вмирисано на ходжа, та се опитах да отворя прозореца, но го намерих с пирони закован. Вместо него отворих вратата, а пък аз отидох вънка. Запалих огън, грях се и ядох, докато хубавичко се стъмни. По едно време провикна се някой от джамията: „Ху-ху-ху-ху-у-у! Ху-ху-ху-у-у!“ Почнаха, значи, кукумявките да грачат, а и бухал се обади. Оставаше само вълци да завият, за да стане пущинакът асъл пущинак! „Хайде — викам си, — Гьорге, прибирай се и лягай да спиш, че утре кой знае какво ли те чака!“ Загасих огъня и се прибрах. Палнах кибрита да видя кое где е, подпъхнах вратата с едно дебело дърво, оставих бакърчето с млякото на масата и като нямаше с какво да го покрия, взех корана на ходжата, покрих с него бакърчето и си легнах, без да се събличам. Поясока и фуражката само дето свалих, а наганта турих под възглавницата.

Успокоих се, дето се вика, и лека-полека заспах. Колко съм спал, не мога да ти кажа, по едно време чувам: като в просъница нещо се дере. Дере се книга! Сепнах се, но не шавнах. „Може — рекох си — да е някаква мишка.“ Поослушах се добре, не е никаква мишка: дере се книгата листо по листо! Посегнах да взема наганта, скръцнаха дъските и — лунгурррр — обърна се на земята бакърчето с млякото. И стана мъртва тишина. Само едно дишане се чуваше. Мина ми през ума: дали не е от мойто си дишане, да се връща от стената. Спрях се да дишам, онова си диша-а. Ха да те видим сега! Тогава усетих, че косата ми се наежи. Напипах наганта и като сложих пръста на курока, тогава се малко посъвзех. Рекох си: „Ако е човек — ще го застрелям!“, но веднага ми дойде в ума, че прозорецът е с пирони закован, вратата заключена, на това отгоре и залостена — комар не можеше да се промъкне. „Ами ако е имало нещо под кревата? Ако се е някой скрил под него и ме е чакал да заспя?“ Викнах тогава:

— Стой! Ще стрелям!

Кога съм литнал от кревата и кога съм стрелял, не мога да ти кажа, но три пъти като гръмнах, чак тогава осъзнах, че съм на кревата бос и прав с наганта в ръка. Коленичих на кревата и без да пущам наганта, с лявата ръка допипах кибрита. Затиснах го под коляното, драснах една клечка и я вдигнах: вратата си беше подпряна, прозорецът — затворен, в стаята никого нямаше, само коранът и бакърчето с млякото се търкаляха на пода.

Гледах и не вярвах, докато клечката угасна. Легнах, ала наганта не оставих. Мина ми през ума да стана, да изляза, ала се усетих толкоз отмалял, като че някой беше ми отрязал и ръцете, и краката.

Сърцето: лупа-лупа — да се пръсне. Гърба си и краката не усещам. Това било, значи, страх да те подлегне — смърт! Ако беше ми се явил в същото време Али Бекир, щях на врата му да се хвърля да го целувам като брат, все едно дали щеше да ме реже, или беси. Ала нямаше никакъв Али Бекир: скръцна столът и нещо се намести върху него. Столът не седеше равно на дюшемето и захлопа — ту на единия си, ту на другия си крак, като че някой се люлееше на него. Рекох да извикам, но гърлото ми се вдървило — не излезе нито вик, нито глас. Мина ми през ума, че може да сънувам, ала то се познава кога е насън и кога наяве: зъбите като затракат — не е сън, а зад ушите ме обля студена пот. Ще попиташ какво ми е минало през ум? Какво ли не! Духове, дракони и главно оня, умрелият, да са не е вдигнал да ме налегне и да ме размаже на кревата. Колкото смелост имах, идваше от трите патрона в наганта, макар че патроните в такова време пара не правят.

Колко се клати столът, не мога да ти кажа, но спря и в същото време: лунгур-р-р — сипнаха се всичките паници от полицата. Това ме тъй уплаши, че трите патрона от наганта изгърмяха ей така, от само себе си. След гърмежа стана тихо и в тишината чух как започна нещо да шупурка и шуполи. Рекох си, че полудявам! Запуших си ушите да видя дали нещо в мойта глава не шумоли — и шумоленето спря. Значи, идваше истински шум, равен, незнаен и, да ти кажа, страшен! Оставих наганта, вкопчих завивката с двете си ръце и я стиснах. Очите си затворих и на топка се свих — нито да чувам, нито да виждам, когато страшното ме връхлети.

Колко съм стискал завивката, не мога да ти кажа: стори ми се век, век и половина. През цялото време шумът не свърши. Знаеш ли какво е да се шета и шуполи около тебе и да не знаеш какво е? Аз с мечка съм се борил и ръката ми е хапала, ето ми зарасналата рана, с пълна пушка в корема са ме дупчили — актове бех съставил на един серсемин — караше ме да ги скъсам, и в Отечествената война невъзпламенена бомба хвърлих обратно, и пак не мога да кажа, че съм примирал от страх, а тука, вярвай бога — жив умрях. Тая дума като ти мине през ушите — да ти е ясно, че не е току-тъй измислена, — изстиваш, вдървяваш се и — край, а краят си беше, току-речи, готов, ако в това време не беше се изкукуригал един петел. Ходжов ли беше, селски ли — не мога да ти кажа, но се чу — издалече, като изпод земята, и тогава от малко-малко дойдох на себе си. Все пак не мърдах, чаках по-добре да се разсъмне. След първия петел чу се и втори, и трети, далече кукуригаха, но ги чувах и на сърцето ми падаше това кукуригане като мехлем.

Кукуригаха петлите, пяха и се надпяваха, докато усетих, че се е вече разсъмнало. Махнах завивката и първото нещо, което забелязах, беше, че от полицата съдовете са наистина сметени до крак! Понадигнах се от кревата и другото нещо, дето се изпречи пред очите ми, беше един куп, ей такова купище с жито. Прозорецът напълно здрав, с пирони закован, вратата — залостена, а купището стигнало до височината на кревата и дори масата засипана до половината. Ровнах — жито! Наистина жито. Светло беше, виждаше се всичко ясно.

Станах криво-ляво от кревата и тогава зад купа с жито видях — какво мислиш? — клекнало до разсипаното бакърче с мляко едно сиво, живо нещо, като куче, яло мляко, облизва си муцуната и ме зяпа в очите. Една ли, две ли минути съм го гледал, без да разбера какво е, докато познах, че е борсук, язовец, опустял и язовецът! — клекнал, гледа ме и се облизва, с бели мустаки от млякото — то е събаряло саханите и се е клатило на стола! Дойде ми изведнъж ядът, побарах дървото, дето бях подпънал вратата, и замахнах да го трепя, ала то, като че разбра какво му се пече, шмугна се покрай масата и отиде под кревата. Подирих го под кревата, ала видях само опашчицата му как се хлузна през една дупка на стената и се не видя — нито язовец, нито борсук. Хукнах навънка със сопата, но на вратата ме срещна ходжата, захилен и подранил, с драно ягне в едната си ръка, а в другата — с бъкел.

— Къде с тая сопа?

— Един борсук… Ще го претрепя!

— Афедерсън! — дръпна ме ходжата. — Недей! Това — казва — е сайбият на мечета бе, господин старши, стопанинът… То си — казва — идва всяка вечер през дупката като вкъщи… Колкото е моя — казва, — толкова е къщата и негова. Аз всяка вечер му слагам мляко да си лочи и гледай каква съм беля направил, да не ти кажа аз на тебе да му туриш паницата, че да си вземе то храната, а пък ти да се не плашиш!

… Идваше ми да извъртя дървото и да хлопна по главата ходжата, но се сдържах.

— Язовецът — казвам — добре, сайбия, ами това купище с жито откъде дойде — разтварям вратата и му соча купа с ръжта.

— Вай, вай, вай! — завайка се ходжата. — А че как е станала тая работа?

— Ти ми кажи — викам му — как? Ти и борсукът сте сайбии на тоя опустял мечет. Кажи ми ти!

Ровна ходжата в ръжта:

— Ами че това е мойта ръж! Смесена с пшеница… Ето и зърната на пшеницата!

— Къде ти е ръжта?

— На тавана!

Погледнах нагоре: таванът беше от дъски, цепени чамови дъски, опръскани с вар, а по средата нейде зееше малка дупка, прясна дупка, колкото да си напъхаш малкия пръст. И тогава чак разбрах, че когато съм стрелял с наганта, единият куршум го е пробил и ходжовата ръж изтекла в одаята като вода…

Шупуркането, дето ме влуди.

Отмина всичко и тогава се усетих толкоз отмалял, че като седнах край реката под върбите, два ли, три ли часа не се поместих. Започна да ми се повдига, устата ми засъхнали, горчат, долната ми устна се нацепи и започна да се лее кръв като от рана. Уплаши се ходжата да не умра, плакна ме със студена вода, дава ми пелин да пия, бая ми на въглен, докато се горе-долу съвзех, но около месец и половина се усещах като че съм прекарал най-тежката болест. По едно време бълнувах и насън приказвах и вече мислех, че полудявам, но, слава богу, всичко мина замина и остана само едно — петлите. Петелът е за мене господ. Затова ги държа по десет и не давам никой да ги пипне. Чини ми се, че ако няма петли да кукуригат и тъмнината да изринат — няма да дойде зазоряването никога! Много пъти са ме питали комшиите:

— За какво са ти петли?

— Зарад песните. Хубаво кукуригат. Не разбирате ли какво сладко нещо е петлювото кукуригане? Славеят не прави пет пари!

— Че какво пък хубаво има в кукуригането на петлите? — чудят се комшиите.

— Духал ли ви е в очите на вас умрял помак? Не ви е духал! Вървете — казвам — да ви духне в Каракуз, а че тогава се върнете да си приказваме за петлювото кукуригане. Защото, за да може една работа да се разбере, трябва да си я видял и отпред, ама и отзад!

Ето, да речем, с братовчеда: кисел човек и винаги намусен, а го гледам оня ден — захилил се, засмял се, чейнето му се чак разчекнало.

— Да не си — казвам — спечелил на лотария?

— Никаква лотария! Радвам се — на свободата. Бих се с риболовния, държаха ме пет-шест дена в участъка под ключ и сега вече зная какво сладко нещо е да си развързан и да ходиш — слава тебе, господи, — където си щеш!

… Барал, значи, братовчедът, барал насам-нататък, докато набарал най-сетне в коя подмола се намира голямата риба!

Много такива подмоли трябва да има в живота и се крие в тях кой знае каква ли риба, ала се иска знаеш ли какво? Да те праснат по главата, че да ги видиш.

Такава е, значи, работата с моите петли, господ да ги наспори и множи! Пейнат ли петлите и започнат ли да ринат тъмнината — млъкват бухали и кукумявки, думата се дава на певците. Каже ли се „кукуригу“ — няма страшно: слънцето ще се покаже сто на сто, ден ще има, свят ще има, а няма по-хубаво от дните, няма — да ти кажа — нищо по-приятно от Света!

А пък за горския, оня, дето го търсих, знаеш ли какво било? Пристанала му една вдовица и понеже братята й не му я давали, той я закарал в гората, струпал си колиба и подкарало, говедото му с говедо, меден месец!

Дърво без корен

Питаш ме как се казвам… Благодаря ти, благодаря! Аз една година вече съм в този град, всеки ден — кажи-речи — сядам на тази пейка и досега никой не ме е попитал как се викам. Ама ни-кой! Ти си първият и затова ти благодаря. Да си жив и здрав и на мойто положение — дай си боже — никога да не дохождаш!

Да съм гладен и жаден — не! Ако ме гледаш отвънка — всичко ми е пълно и равно. Дъщеря ми — женена, живее си в село, детето й — здраво, мъжът й — председател, синът ми е в министерството, дето се вика, първият помощник, инженер с диплома като чаршаф, с автомобил го вземат и връщат. Жена му — докторица, на заплата, къпят се в порцеланово корито. Яденето ми — ядене, креватът ми — креват, сам в стая и пак съм зле, зле и зле, та няма накъде! Ударил съм назад, отмалявам и се стопявам. Не ми се яде, не мога да заспя и все ми се въртят разни шашави работи в акъла, а пък няма на кого да кажа… Кажа ли — изнамират ме за луд.

Вземи едно просто, никакво нещо: киселото мляко. Казвам на сина ми Кирча:

— Нека бе, Кирчо, аз да ходя да купувам киселото мляко! Иде — върне се човек, хора види, хора го видят, „прошари се“, дето се вика… Нали?

— Няма — казва — да ходиш! Както си занесен, ще вземе да те прегази некое моторно средство и сетне кому беля на главата? — Мене! Седи си, казва, в къщи! Гледай си кефа!

И аз — в къщи. Какво да правя! Една къща — кон в нея да разиграваш, апартамент!… Накитено вътре, наредено, подредено, само, дето се вика, ти си артък… Килим до килим, да не смееш да ги настъпиш. Паркетът — излъскан, хай си шавнал, хай си паднал!

— Разполагай се вътре! — казва ми сина. — Разполагай се, живей си, яж, пий и за нищо не мисли!

Как бе, джанъм, да живея? С кого? С трапезарията ли, или с буфета, като ги няма синът и снахата от заран до вечер… Заран отидат, вечер се върнат и с връщането — залепят се на ваджишката кутия кино да гледат, докато стане време за спане, и тогава — „лека ти нощ!“ „Лека нощ“, „довиждане“, „довиждане“, „лека нощ“ — с тия думи се срещаме и изпращаме има вече година и кусур.

Хайде, докато беше детето им вкъщи — пак добре. Поиграеш си, поводим се и току-виж, разсеяли се мъглите от главата ми, но тая снаха, опустяла — боже прости! — взе, че го махна и го даде на детски ясли, та идва сега в неделята веднаж.

И да видиш ти за какво го прати! Да не научело от мен селски думи! Да си не разваляло езика, като му говоря селски. Да кажеш, че съм го учил на псувни? — Не! Изтървал съм една-едничка дума — „шибучка“, „шибучица“! Тънка пръчка за шибане. Казваме й в село „шибучица“, увива се и шиба. Давам я на внучето за кон и му казвам:

— Ето ти шибучица — да се не препънеш!

Че като зина майка му:

— Какво е това „шибучица“? Защо му не кажеш „пръчка“, ами замърсяваш езика му с такива думи?

— Абе снахо, какво има, че детето ще знае такава дума? „Тояга“ се казва на дебела тояга, а на тънката се казва „шибучица“, нека да знае и такава дума, може да му дотрябва!

— Той няма говедар да става, че да му трябва твоята „шибучица“! Той ще следва езикова гимназия и там ще се научи на каквото трябва! Няма да му трябва твоята „шибучица“!

И за тая дума „шибучица“ отгърмя детето в детските ясли.

— По-добре е — рекох на мъжа й, Кирча — да си се върна аз в село, а пък детето да си седи вкъщи.

Но той ме сряза:

— Никакво връщане! Ще се върнеш да кукуваш сам! Да ме носят злите езици по село, че не мога да гледам баща си. Разполагай се, казва, тука, яж, пий и за нищо не мисли!

Яж!… Ама не ми се и яде стоплената манджа от кутия! Сарми в кутия, кебапи в кутия, салами в кутия, всичко в кутия! Отворят кутията, изтърсят манджата, а че вземе снахата и сложи върху нея майонеза… В Германия ходила, видяла, че всичко се яде с майонеза, купила си апарат, прави си я, като се свърши — пак направи, тъй че свършване няма… Телешкото, свинското, сармите — всичко с майонеза! Не може да се разбере какви са триците, дето ги ядеш. А не можеш да не ядеш — серт жена — ще се разсърди.

Веднъж казвам на Кира:

— Тая майонеза ще ме свърши!

— Защо?

— Боли ме стомаха от нея.

— Има си хас — вика той — да си хванал някаква язва! Утре ще те заведа да те прегледат и ако имаш — да ти я изрежат!

— Води ме, нека ме режат!

Туй е кръст: бех готов да ме разрежат, стомахът ми на парчета да направят, само и само от майонезата да се спася!

Рекох веднаж да си счукам лук, чеснов лук, със сол и оцет — да се понаям с човешка манджа. След благата майонеза тая лютина ми дойде като мехлем, та повторих и потретих, но залисах се веднъж, забравих да разтворя прозорците и докторицата усети, че мирише на чесън.

— На какво — казва — смърди?

Аз как да я излъжа — казах й — лук!

— И какво търси тоя лук вкъщи?

— Ами… чуках и ядох!

Синя посиня! Тя като се разядоса, не вика, не кряска, няма такива простотии! Тихо си приказва, кротко, но та реже под лъжичката.

— Много добре, отлично! Ние да събираме с Кира тая покъщнина от разни краища на света, а ти да я омирисваш с чеснов лук! Ето, гардероба вече се е въвонил! Ще повикам — казва — дърводелец да го преполира, инак в тая къща гости няма да приема! В никакъв случай!

Едвам я склоних да не съсипва гардероба:

— Стисни, казвам, очите и пред тоя ми недостатък! Втори път — никакъв лук! Мир да има!

Мир, ала за какво ти е мир! Аз на два пъти влизах във война: в първата — фронтално, а във втората — като дивизионен обоз, и да ти кажа, от войната не умрях, нито се уплаших, но мога да ти кажа, че от мир човек може преспокойно да умре.

И ще ти кажа как: слагаш човека в апартамент, оставяш го без работа, храниш го с майонеза, говориш му от дъжд на вятър и той е свършен!

Викам на Кира:

— Като ходиш по язовирите да ги запушваш и отпушваш, донеси ми върбови пръчки, да взема кошници баре да плета!

— Ти — казва ми сина — твойта кошница си я вече оплел. Седи мирен и си гледай кефа!

Метнал се на майка си, бог да я прости: каже ли едно — не се помества от това, което ти е казал… Ама може да е било лани… по-лани! Няма значение: той си седи на това, дето ти е казал…… Инженерче! Дай му цифри: двете всякога са две… Нулата — нула! Всичко друго — вятър и мъгла. „Лека нощ и лягай да спиш!“ Лягаш, ала не спиш, че като легнеш, и малката бургия почне да върти: „Ето, свои сме уж, викат ми татко, на едно място живеем, на една софра се храним, а сме чужди един на друг! Защо?“

Толкова чужди, че като дойде да кръщават момчето, не пожелаха на мое име да го кръстят — Игнат, че щели децата да му викат Гатю и вместо Игнат да го кръстят, туриха му име ново — Красюмир… Дядо ти — Гатю, прапрадядо — Гатю, и пак живели, хайдутували, война воювали, две на едно събрали, дали на държавата двама Гатювци ятаци, а внучето им — Красюмир! Та махни внучето, ами беше започнал и баща му да се кръщава от Игнатов на Игнатиев. Тъй са беше записал и в телефонната книга: „Инженер Кирил Игнатиев…“ Дрънка телефона, вдигам слушалката:

— Кого търсите?

— Другаря инженер Игнатиев…

Като се върна, му го казах в очите:

— Моята фамилия е Игнатов. Тъй е записана и в съдилището отпреди Девети! За хатъра на тая фамилия ти в университета влезе, инженерските науки изучи и седна в кола. Къде се намираш? Или — казвам — с държавен вестник ще се откажеш от фамилията, или името ми няма да кривиш и маскариш!

Друг път ми се озъбваше, тоя път — не посмя да каже „гък“. Но за внука куража ми не стигна и отиде Красюмир!

Тази е малката бургия, но има и голяма. Като те завърти веднаж, ей такива дупки ти отваря в душата! Тя започва да ме гложде през нощта, около два часа, когато започвам да се питам защо напуснах аз дома си в село, та съм се свил в тоя златен кафез? Защо? Но кажа ли му на сина, той едно си знае: „Какво ще правиш ти в село сам-самичък?“. Как да му кажеш, че у дома в село, аз съм на Света в средата. Черешки в градината… Тикви, лучец, туй-онуй. Едно бълбука, друго шумоли, трето поблява — ярета имах, преди да дойда, две белобарзи, дяволи! Бяха се научили, като се върна и седна на прага уморен и запотен, идваха при мене и ми облизваха с езичетата си потта. Зад ушите, по врата, където завърнат. Понеже солено… Ближат и духат, духат и ближат, докато ма нагласят и оправят като за комка. Заклахме ги за гощавка на сина. Още не мога да си простя… Те като чуеха само, че вратата се отваря, и започваха да блеят: „Ме-е-е-еее!“

И за вратата да ти кажа. Тя е на цигански панти, а пък е дъбова, тежичка, та завърти ли се да се отваря или затваря — свири! Веднъж свири като кос, а друг път одрезгавее — влага когато има, та поблява като агне, а като пекне, та се разсъхне — жива латерна! Аз по скрибуцането на вратата познавах кога ще вали и кога времето ще се оправя. И дори казвах на агронома: „Стягай, момче, лозопръскачките, че утре ще има дъжд.“

— Радиото — вика агронома — не показва!

— Ти слушай твойто радио, аз ще слушам мойто, че да видим кое по-право ще покаже.

Заваля дъжд, стана, значи, каквото рекох, и оттогава всяка сутрин бригадирът идваше мене да пита какво ще е времето и за днеска, и за утре.

Тая вратичка сега ръждясва. Няма кой да я отвори, да чуе какво ще каже, с какво ще се похвали. Бех написал едно писмо на баджанака да провери в ред ли е къщата и на къщата вратата, а той ми написа една бележка:

Здравей, баджанак!

Проверих вратнята и идвам да ти кажа, че е си е на място и е здрава, само че не пее, нито свири, ами със зъбите скърца и квичи като пребито куче. Бригадирът питаше за тебе. И всички тука. Имай го напредвид!

Дадох писъмцето на сина ми да го прочете, белким се сети, че и аз съм някому нужен, не съм пъп, отрезан и в дерето хвърлен, а той знаеш ли какво ми рече:

— Вие, старите, сте като деца: не си гледате рахатлъка, ами все нещо ви скърца и скрибуца.

Ха сега де! Върви, че удисвай майонезата с чесновия лук!

А с него като не можеш да продумаш, с кого? Пък ми се дума, та не мога място да си намеря, а няма с кого. В градината — седнали младежи, карти бият. По-нататък млади се прегръщат и целуват, по-нататък майки с деца — бродират, а такива като мене, по̀ на възраст — няма. На опашки ли се редят, жегата ли ги мори — не мога да ти кажа, ала ги няма! Тук-там ще се намери някой, и то ще се случи банков чиновник или писар — няма как приказката си да срещнеш. Оня ден набарах един запасен подполковник. Аз му говоря, че тая година на лозарите ще им дойде малко нанагорно да пръскат лозята всеки ден или през ден, защото времето кишаво, а той ми разправя за лазара. Лазар имало някакво си там, измислено, дето пробивало всичко.

— Лазара — кай — ще замести артилерията. Рано или късно артилерията ще загине! — И започна да разправя как неговата артилерия през осемнайсета година разбила някакъв си англо-френски полк. Кои гранати как се пръскали и пукали и съжаляваше, че лазара ще убива тихо, като че трепането с гръмотевица е за предпочитане.

Тоя за войната ми говореше, но с други и това не можеш: дай им за илачи да говорят и за болки: кого къде боднало, кой с какво си мажел кръста, какви „лапи“ му заръчал професор Димков, а един от Красно село — Йоги ли, Йорги ли — разправяше как на главата се побивал всяка утрин да му се налива мозъкът с повече кръв. А пък имаше едно суратче — бледо, като че цял живот в главата му не беше капвала капчица кръв. Шията му беше крива, а пък и лявата му вежда от време на време сама си щракаше. Ей такива!… Да ми ги дадат на мене тия Йорги, да им връча по една лопата, че да видиш как се разиграва кръв. Мене като ме заядоха по-оная година ставите на колената — рекох си: „Олеле, боже! Ще се мре!“ Направиха ме на решето с инжекции — боли си и не ще! Гледам веднъж минава баджанакът с една лопата.

— Къде бе, баджанак?

— Дало ми е текезесето една ливада, ще вървя — казва — да я подравня, че да има сено за овцете. Хайде с мене!

Куцук-куцук — отидох с него. Подравнявахме ливадата, сякохме храсти и до вечерта всичко мина и замина, като че някой с ръчица махна тая болка и я зарови в земята. Казах тогава на председателя и на мене една ливадка да дадат, че стави имам още много, ако потрябва, да има с какво да ги лекувам.

— Гледай си кефа — казва председателят. — За какво ти е ливадка?

— Дай ми ливадката — викам му, — а пък аз сетне ще ти кажа какво е кеф.

Той уважението ми го има, че текезесето аз съм го правил, и ми даде ливадка, ама знаеш ли къде? На кучето под опашката, в пущинаците. Било някога ливадка, зарязали я, а дивите храсти рипнали въз нея, та я запушили и задушили. Не се познава, че е стъпвал крак. Аз съм, да ти кажа, повече лозар, но и тука не се изложих. Най-напред ликвидирах храстите. Дребните как да е — резах и хвърлях, очистих ги, но дрян имаше един, корени зашибал в земята ей такива — нито шава, нито мърда. Клатих го с дървото, не пада. Подкопах го, ама той жилав, келешът му с келеш, държи се и не ще да се отмести. Пресякох всичките му корени, един само остана и пак не ще да излиза! Една неделя се борих с него като с дивак, секох и копах, пъшках и се пених, докато най-сетне го тръшнах на земята и ливадката отдъхна. Подравних я сетне с греблото, оградих я с мертеци, засадих на мястото на дряна една черешка, боднах и круша, и слива — да се намира, пренесох от плевнята детелиново семе, та я засадих, напоих я и я оставих да се развива.

На Костадиновден отиваме с баджанака да косим и какво да видим: цъфнали ония детелини, нашарени с мак, зачервили се ония ми ти череши, бръмнали ония благи миризми, та събрали всичко в гората, дето е крилато, мед да пие!

Баджо вика:

— Хайде да косим!

— Долу косата! — изкомандвах. — Тая ливадка няма да се окосява! Нека да пият бръмбарите и да благославят Гатю.

Вечерта казвам на председателя:

— Ако искаш, председателю, да разбереш какво е кеф — хайде утре на ливадката.

Нави се той. Отидохме.

— Ето ти, председателю — кеф!

— Добре — кай, — ама да имаше под чучура една дамаджана гъмза, да разглобиме на тая детелина едно чеверме, да захвърчат кокалите на опеченото шиле въз небето, тогава да ти стане ясно какво е кеф! Добре че имам сланина!

Извади сланината, яде и си замина, без нито черешките да види, нито миризмите да усети.

Кокали въз небето да хвърчали…

Оттогава все си ме човърка тая работа с кефа, та веднъж рекох да попитам и Кира:

— Ти, другарю инженер, често ми казваш да си гледам кефа. Какво е кеф?

— Ами какво? Да се наспиш. На кино да идеш. Можеш и белот да чукнеш, ако има с кого. Това е кеф: да не те закача никой за нищо.

— Вятър е — казвам — твоят кеф! Туй кино, дето всяка вечер ти го зяпаш, знаеш ли какво е? Все едно зехтин през стъкло да топиш. Хубаво е онова кино, дето ще си го играя аз… А това — да не те закача никой — то е смърт!

— Естествено е да се пенсионираш и да не те закача никой — казва ми Киро. — Да си почиваш.

— Не е естествено живият човек да го не закачат за нищо. Има ли в природата пенсионирана лисица? Няма! Няма и да има. Чул ли си да има пенсионирани орли? Да насядат край гнездото, а младите да им подават в устата мишки? Орелът, сине, хвърчи, докато изпусне последния си дъх и тогава пада на земята.

И му разправих на Кира какво ми се случи веднаж на „Бялата вода“. Пладнувам с овцете и си дялкам под една борика. Слушам по едно време нещо зафуча. Гледам: орел! Слиза откъм Персенк — надолу, все надолу, профуча над мене и — туп, падна зад бориката. Скочих и го намерих на поляната, разперил ей такива крилища, без рана, без дупка — мъртъв! Умрял, както си хвърчал! „Туй е — казвам, — сине, истината: да умираш, както си хвърчиш!“ А ти си ме затворил тука като в кафез! — И това ми се щеше да му кажа, ала го сдъвчих и глътнах.

Киро ме гледа, гледа, като че ма вижда за първи път.

— Ще те водя — кай — на доктор! Видиш ми се нервен.

— Джиросай ме — казвам — на докторите най-добре, че да си гледаш киното!

Мислех, че ще се досети какво съм му казал, но — не! Думите за него са като цифрите: двете си е две, нулата — нула! Аз пътувам за Широка лъка, той — за Багдад! Къде да се срещнем!

Ето, тая е дебелата бургия, дето ме пробива през нощта. Върти, върти, докато ме хвърли в огън и пот. Рипна тогава да отворя, вятър да ме лъхне, но щом отворя, и гръмне моторизираната пукотевица отдолу: пър-пър-пър, пу-пук-пук, търрр-гъ-ъррр, пър-ррр, пъррр-пър, пър-рр-бу-ум! Прас-ас — праскат мотоциклетите на улицата и те застрелват право в ушите и сърцето. Толчав град бе, наближава милион, с кмет и с една дивизия помощници, как се не намери никой да пропъди тия хиляда, нека са пет хиляди мотоциклета, дето го заглушават и развалят?

Затварям, значи, прозореца и турям главата под чучура! В това намирам сега-засега едно спасение. И в още едно: да си взема очите и да бягам! Пръст ми се иска да подишам, рохкава и топла — жива пръст! Само че с Кира да приказвам, все едно е да говоря на хладилника. Не че е лошо момчето ми — здраво е, работно е и честно, ама, да речеш, не се е мътило в майчин корем, а във варел, та не мирише на човешко мляко, а на бензин! Няма, значи, за какво да си говорим. Само една бележчица ще му напиша:

Кирчо, заминавам си в село. Дърветата, Кирчо, се пресаждат и пренасят, докато са млади. Ти ме доведе в града, насади ме, дето се вика, на стари години, ала коренче си нямам, сине! Корена ми е в село, та отивам да си го намеря, инак ще завехна, ще изсъхна и ще влезна в гроба с отворени очи. Прощавай, сине, и не ме търси!

Аз ще цепя за Широка лъка, а ти… ти карай за Багдад!

Баща ти: Гатю

Гола съвест

Една година съм бил на власт — през трийсет и трета, „блоковото време“, но тая година ще ми държи влага, докато съм жив. Като делихме властта в нашето село, на демократите се даде кметската длъжност, а на земеделците — помощника. Аз можеше да стана кмет, че бех най-стария демократ в село, но си рекох: „Защо ми са кметски главоболия? Кой кому откраднал, кой кому нива преорал и всички — все при кмета, кривите им краставици да оправя! По-добре ще стана разсилен, хем работата лека, хем заплатата — като на кмета.“ Взехме и едно грамотно момче, направихме го демократ и го назначихме за секретар-бирник. Лесничейството даде разрешение да се отсекат две хиляди кубика материал от общинската гора, вързахме, значи, финансията и общината стана — топ! Само че не минаха три-четири месеца и топът изгърмя право в мене — когато дойде време да се продават двете хиляди кубика от общинската гора, аз исках да се отсекат материалите с общински средства и да се продадат на търг, за да хване общината по-хубава пара, а кметът със секретаря говориха с двама търговци да им харижат материалите кажи-речи на безценица.

Надуших аз това „шушу-мушу“ с търговците и заявявам на кмета, че по закона материалите трябва да се излагат на търг, не да се продават частно.

— Пали си ти печките — вика ми кметът — и се не бъркай в управата!

— Ще разглася — казвам — на съветниците!

— Разгласявай, но да ти е ясно отсега, че аз съм кмет, а ти като разсилен си ми в ръцете!

На другата сутрин ми дават заповед за уволнение: „За пререкание с кмета и недобросъвестно палене на печките!“ Нямаха пари да ми платят заплатата, та ми издадоха удостоверение, че общината има да ми я дава. С това удостоверение съдих общината, но в съда поискаха да представя препис от ведомостта за заплатите, но секретарчето скри ведомостта и заплатата ми изгоря. В това време търговците влезнаха в общинската гора и започнаха сечта. Ама да ти види око сеч: едно дърво маркирано, а покрай него повалят още пет! Секат, товарят на колите и през Студница — право в града. Тъй я беха подредили онбашиите, че никой от горските се не явява да види какво става. От горските до лесничея — всичко парализирано! Като разбрах, че рушветчилъка е играл наред — и отдолу няма сила маскарлъците да спре, — започнах всеки ден да подавам по една и съща телеграма до Министерството на земеделието: „Гората се изсича беззаконно, искаме анкета! За населението на Крива лъка — Панайотов.“ Телеграмите струваха пари, но аз нито парите си жалех, нито пък времето. Оставих си работата, направих си една колибка край шосето в Студница, където минаваха кираджиите на търговците, седяхме там с баджанака — попа — и записвахме колко коли минават кутробан. През деня описваме колите, а вечерта пишем телеграми до министъра на земеделието. Попът ги пише, аз подписвам.

Един ден дойде при мене Ванчо, комисионерът на търговците:

— Искаме да поприказваме — казва — насаме.

Попът беше си отишел в село.

— Заповядай — казвам — в колибата!

Като влезнахме в колибата, той бръкна в една кожена чанта, препасана през рамото, извади оттам пачка с каймета:

— Десет хиляди да се почерпиш и да не ровиш повече, защото тия работи не са добри!

— Върху мойта съвест такова нещо аз не взимам!

Той помисли, че ми се виждат малко десетте хиляди лева, и взе да се лови за молива:

— Нямам в себе си повече пари, но ще ти напиша една бележка до чорбаджията и останалите — казва — до петнайсет хиляди ще си ги вземеш лично ти, щом отидеш в града! Да си свършиш някаква работа.

— Криво сме се разбрали! Аз парите ви няма да взема!

Гледа ме Ванчо и не вярва, че си му връщам пачката: петнайсет хиляди беха тогава много пари!

— Абе, бай Гроздане, ти имаш ли в главата си акъл? Да не стане сетне тъй, че да съжаляваш, ей! Хубаво си сметни сметката!

— Смятай си ти твойта сметка, а пък за мойта грижа не бери!

Курназ съм и аз, че съм на власт.

След няколко деня допадна в селото хабер: да се изпратят три мулета в града, че идвала анкета. Оклюмаха се общинарите, ала нямаше как — пратиха мулета и до вечерта дойдоха в село околийският началник, лесничеят и един писар с тях. Беха им наловили риба, печено агне беха опекли да ги гощават, но началникът не прие гощавката, ами нареди транзит през село да се мине и да се отиде на самото място в гората и там да се разпитат свидетелите, в самото сечище.

Работата, значи, бие на дебело.

Отивам аз при селяните:

— Сега му е времето! Вървете при началника и кажете каква е истината и как общината се ограбва!

Един вика „ще дойда“, друг вика „ще дойда“, трети казва „дадено, готово“, а когато започна разпитът, няма ни един! Кой уплашен, кому нещо в ръката пуснали и на топа на устата — само аз и попът.

— Колко според тебе са изсекли търговците? — пита ме началникът. Писарят записва.

— Най-малко пет хиляди кубика!

— Факти, факти! — вика лесничеят. — Голи думи място не ловят!

— Ето ви — казвам — бележника: само за трийсет и четири дена са минали шестотин коли!

— Твоят бележник — развика се лесничеят — не е документ.

— Ами тогава избройте дънерите, дето са отсечени в гората, и работата ще се види.

— И това — казва лесничеят — не е доказателство! Дънерите може да не са отсечени само от търговците.

— Каваклиев — засече го началникът, — не защитавай личности! Аз съм от село, оставил съм си брадвата, за да облека формата, и тия работи ги знам. Кутробан може да се отсекат сто, нека са двеста кубика, но хиляда и две хиляди кубика — не! Без съгласието на горските власти — не!

Отиде си анкетата и след ден ли, два ли — носи ми разсилният призовка да се явя пред изследователя, в града! Викам на жената: „Бързо работи властта! Ще им свети маслото на тия хайдути, дето съсипват общинските гори.“

На другия ден тръгвам за града, по призовката на изследователя. Никъде не се отбивам, бързам да се явя.

— Добър ден, господин изследовател!

А той от вратата — за врата:

— Как се казваш? По кое си дело?

— По делото на общинските гори.

Погледна той в призовката:

— Ти си Гроздан Панайотов?

— Аз съм!

— А бе ти имаш ли — казва — пълномощно да подписваш телеграми от името на местното население?

Къде го чукаш, къде се пука!

— Нямам никакво пълномощно!

— Пиши — вика изследователят на машинописара: — „Нямам никакво пълномощно!“ Ето ти показанието — казва на мене, — подпиши, внасяй гаранция пет хиляди лева или те задържам!

Като рече „пет хиляди лева“ — изцеди всичката ми кръв до капка! Пет хиляди лева струваше тогава най-хубавото муле, а гроздето беше лев и петдесет!

— Няма ли грешка, господин изследовател? Пет хиляди лева са много пари. Най-сетне човек не съм убил…

— Фалшификацията е — вика — равносилна на убийство! Гаранцията, инак те задържам!

Излязох от канцеларията му като пиян и — къде, къде — отивам в околийското бюро на демократическата партия при Василев, имаше един адвокат.

— Казвай, господин Василев, какво да правя? Сполетя ме такова и такова зло.

— Щом си подписал показанието, ще внасяш парите. А сетне в съда ще гледам да те отърва.

— Ами като нямам лев!

— Ще те затворят!

— Бре! Ами сега?! Не можеш ли с пет хиляди лева да ми услужиш?

— Аз не мога! — вика ми Василев. — Но ще се обадя на Ничев — имаше един аптекар Ничев, и той в околийското бюро на демократическата партия. — Ето ти бележка — иди при Ничев!

Отивам при Ничев.

— Мога да внеса пет хиляди лева, ако подпишеш полица за шест! — казва ми Ничев.

Дето има една: огън ти в пазва, трън — в петата, кол — в ребрата. И реших:

— По-добре затвор!

Даде си нареждането изследователят, дойде стражар и през града — право на гарата. Качихме се по етапен ред и към пладнина бехме в окръжния затвор. Аз — напред, а стражарят — подире ми с пушка. Хора се обръщат, чудят се какъв ли съм престъпник, гуглата ми чак почервеня от срам! Казвам на стражаря:

— Нека да вървим един до друг!

А той само ме побутва с масурчето на карабината.

— Стъпвай и мълчи!

Само една отстъпка ми направи: да обадя с два реда на баджанака, попа, че съм в окръжния затвор.

Не бех влизал в затвор и си мислех, че кой знае колко ли е страшно, а то не излезе чак дотам. Хора вътре много, всякакви, манджата ти — манджа, хлябът — хляб, седиш си в кауша и си почиваш. Карти не знаех — научиха ме двамата апаши, дето беха с мене в кауша. Случиха се способни хора и парици имаха, та порциона го даваха на мене, а пък те купуваха вънкашна храна. Питаха ме за какво съм в затвора — разправих им цялата работа.

— Василев — казвам — щеше да ме спаси, ама се бех измамил вече и подписах, та немаше как…

Апашите се споглеждат и подсмиват.

— На какво се смеете?

— На кокошия ти мозък — вика ми единият. Арменко се казваше, кавърдисан в лицето, суханав и много весел. От смеене зъбите му си беха все отвънка. — На тебе — казва — не ти ли е ясно, че Ничев, Василев и следователят са „и сие“? Следователят им хваща баламите като тебе, праща ги на Василев, Василев — на Ничев, одират ти кожата веднъж с гаранцията, втори път в окръжното съдилище, трети път — в апелацията, и четвърти — в касацията, докато те съдерат до кокал. Ние сме — казва — апаши, но взимаме само това, дето хората го носят в джобовете, а тяхната разбойническа банда обира и каквото имаш, и каквото нямаш! И се не задоволяват с по десет и стотина лева, а налитат само на хилядарки! Нас, като ни хванат, ни съдят, а тия нито ги хващат, нито ги съдят, напротив, хем си върлуват, хем баламите като твоя милост шапка им свалят… Ти първата въдица по една случайност не си я налапал, гледай — вика ми Арменко — втората да не налапаш, като дойдат да те спасяват… Кажи им, че сам ще се защитаваш. А ние ще те научим как!

Както казаха апашите, така и стана. На третия ден ми известиха, че имам свиждане. Гледам — Василев.

— Праща ме — казва — Ничев да те спасявам! Ето пълномощно — подписвай, за да мога да си влезна в ролята! Подвели са те по най-тежките членове и положението ти не е розово. Слава богу, че съдията е наш, демократ, ще въртим-сучиме да я някак си оправим. Подпиши!

— Няма — казвам — да подпиша! Пари нямам! Ще се защитавам сам!

Беше с очила Василев, сложи си още едни, за да ме види по-добре.

— Ти си луд! Язък ти за жената и децата!

— Изследователят нека да им бере греховете, господин Василев! Довиждане!

Дадох му, значи, гръб и се връщам при апашите.

— Де сега да ме научите какво да отговарям на съда!

— Разкажи ми — казва Арменко — цялата работа от край до край!

Започнах да му разказвам. Като стигнах до телеграмите, прекъсна ме:

— С две имена ли ги подписваше или с едно?

— С едно: Панайотов!

— Всички?

— Всички! Де ще имам артък пари да си пиша двете имена?

— А има ли във вашето село други Панайотовци?

— Най-малко десетина. Църквата ни е „Света Богородица“ или на гръцки — „Панаица“, и оттам сума ти свят е под фамилията Панайотов.

— Като се върнеш в село — казва ми Арменко, — да запалиш една свещ на света Панаица, че спасението ти от нея ще дойде… Като те извадят пред съда, ще поискаш да се приложи за доказателство избирателният списък. Нека да намерят измежду десетте-петнайсет Панайотовци кой е подписвал телеграмите… Само — казва — дано не сверяват почерка.

— Почерка и да го сверят, нищо не могат да намерят, защото телеграмите не съм ги писал аз, а попът, че почеркът му е по-четлив, а за попа те няма да се сетят. Ако ли се досетят — няма да посмеят да го съдят, ако пък го съдят — него владиката ще го спаси.

— Добре! — вика Арменко. — Хайде тогава да открием заседанието.

Другият апаш стана председател на съда, той се престори на прокурор, мене ме изправиха до вратата на подсъдимата скамейка и започнаха съдилището. Петнайсет пъти го повторихме: хем те си правеха джумбуш и примираха от смях, хем аз си окърших езика тъй, че сетне, когато ме извадиха на съд — занемяха и прокурорите, и съдията… Лошото е само, че преди да ми дойде съдът, жената, без да ме попита, подписала полицата за пет хиляди лева гаранция с хиляда лева горница и десет дена преди да се гледа делото, пуснаха ме от затвора.

Питам жената:

— Кой те накара на своя глава да подписваш?

— Попът.

— Ти — казвам, — попе, защо си се набъркал в моите работи?

— Околийското бюро се набърка — вика ми попът, — не само аз. Те са взели решение — има-няма — гаранцията да се внесе, за да не петниш — кай — партията в затвора с разните му там апаши!

На зъба ми беше да му кажа кои са истинските, страшните апаши, но си рекох — нека да мълча, делото да мине, че да настъпи в мойта къща мир.

Мина делото. Умиха лицето ми, дето се вика, с най-светената вода, но като се върнах в село, само една неделя карах в мир. „В мир и любов“, както в Библията пише. Жената беше тогава на трийсет и две, аз — на трийсет и девет — нищо не можеше да ми се опре! Само на децата беха задничетата им голи и това ме наскърбяваше, ала жената — весела жена — не ми даваше за това да се замислям.

— Те не знаят, че задниците им са голи. Няма защо да им береш кахър!

Та караме, значи, тъй една неделя, а в понеделник заран — задава се пъдаринът. Сваля фуражката, вади една повиквателна и ми я дава.

— Кой ме вика?

— Нали си — казва — грамотен! Телеграми пишеш и подписваш, сметката водиш на търговците — чети!

И той, значи, кюлхането, покрай бирника и кмета се наточил „против“.

Чета и не вярвам на очите си: викат ме в обществената безопасност, стая нумер три! Пише „веднага“, а не казва дата: „Има си хас — помислих си — тая работа да е някаква си кметска уйдурма?“ И отивам при кмета да го питам.

— Тая ти ли си ми я скроил?

— Аз — вика — нищо не знам.

Мръсник и лисица! Гледа ме в очите и ме лъже. Кюрк си купил нов, въшкаринът му с въшкарин, дето аз го наредих за кмет, пораснала му, значи, работата и на келявата си глава сламена капела турил, и в канцеларията си седи с нея да го не сбърка някой, че е селянин. Идваше ми да го хвана за кюркя, но гавазите му — там! С пушки при нозе. Дирят ти махната само, за да те пречукат. Ами сега? С кого да се съветвам.

Лош-хубав, отидох при баджанака, попа.

— Работата е тъй и тъй… Тая призовчица не ми мирише на добре. Затворът е затвор, ала има — казвам — сигурност и ред, но каквито работи съм чувал в затвора за „обществената“, ако ти кажа, брадата ти ще се наежи! Казвай какво да се прави?

— Ами иди — вика попът, — за да стане ясно защо те викат.

— Абе то ще стане ясно, ама късно! Ти ми кажи какви мерки да се вземат отнапред?

— Иди при Ничев!

— Ничев не искам да го видя.

— Василев!

— И Василев е разбойник като Ничев, и цялото им околийско бюро!

— Върви тогава при Попвасилев, секретаря на окръжното управление! Хем е силен демократ, хем тука е идвал и те познава. Тоя, дето миналата година прави хайка за глигани.

— Ами нали ударих глигана и му го дадох!

— Тъкмо! — казва баджанакът. — И аз ще ти напиша едно писмо, но ти на писмото ми само не се подпирай, а купи от Махалата малко мед армаганец да му занесеш, че те, големците, не обичат празните ръце.

— Дай ми — казвам — двайсе лева, че няма с какво да купя мед, и да вървя!

— Давам ти от черковните пари, мои немам. Да знаеш — предупреди ме попът, — че си длъжен на Исуса Христа и на светците, та по-скоро да си им ги върнеш!

С парите на Исуса Христа тръгнах за Махалата да купувам мед. Не щеш ли, случи се, нямаше го там медарят, та съм ходил чак в Косово за тоя пусти и паметен мед!

— За началник ли е? — запита пчеларят. — Или за болен?

— За началник е!

— Да си купиш тогава пита. По̀ лови окото.

Пита — пита! Платих я, ударих му един табан и когато биеха камбаните на католическата черква за вечерня, аз се намирах вече в Пловдив пред окръжното управление. Казвам му на постовия:

— Искам да отида при господин секретаря.

— Не може — отговаря полицаят, — господин секретарят не приема!

Замолих се, ако не пусне мене, да занесе поне писмото от попа.

— Кажи му — викам — на господин секретаря, аз съм тоя, дето пречука по-лани глигана, когато идва той на лов в нашето село.

Внесе стражарят писмото и след малко се подаде на балкона.

— Свободен си! Господин секретарят прие писмото.

— Каза ли на господин секретаря, че аз съм тоя — дето пречука по-лани глигана?

— Казах му — вика стражарят, — но господин секретарят каза, че няма работа с тебе! Свободен си!

Останах си на мястото и се чудя какво да правя. А медът протекъл, като съм го стискал, и мухите бръмнали около мене — облак! Трябва да оставя някъде меда. Къде, къде? — сетих се, че наблизо е на доктор Кьойбашиев амбулаторията. Като си градеше Кьойбашиев вилата в Студница, аз му вадих камъните, та се познавахме оттам.

Слава богу, Кьойбашиев — там!

— Докторе, ето ти нечакан армаган от мене — пита с мед.

— Защо нечакан?

Разправям му аз защо и за какво. Докторът ме гледа — беше асъл доктор: теловете на очилата му от злато, главата — гола, брадата — буйна, глади си брадата и ме гледа, като че ме вижда за първи път.

— Ти наистина ли се отказа от рушвета?

— Наистина!

— Защо?

— За да ми е чиста съвестта!

Пусна брадата докторът, взе да се чеше по врата.

— Ти — вика — ял ли си черен хайвер?

— Отде накъде ще се храня с черен хайвер! Черният хайвер е скъп!

— Скъп е! — вика ми Кьойбашиев. — А си купуваш чиста съвест за петнайсет хиляди! И хиляда за гаранцията — шестнайсет! И в затвора, дето времето си губи — едно на друго — двайсет! Много на скъпо си се хвърлил. Аз, дето съм доктор Кьойбашиев и като изстискам една гнойна пъпка, взимам двеста лева — не мога да си позволя да имам чиста съвест, а ти, дето се опасваш с половин пояс, искаш съвестта ти да е чиста! Най-скъпото да имаш на света! Не можеш ли отново да поприказваш с тоя там, Ванчо ли го рече, как?

— Свърши се! Не може!

— Ее, тогава господ да ти е на помощ! — прекръсти се докторът. — Засега ще се опитам да ти помогна с една бележка, а за по-нататък — господ да ти е на помощ!

Написа бележка и ми я даде.

— Ще отидеш в Обществената безопасност и ще кажеш на постовия, че искаш да предадеш едно писмо от доктор Кьойбашиев на старшия инспектор. Така ще кажеш: старши инспектор в стая нумер шест! По-нататък той ще види какво може и какво не може! Стъпвай!

Тръгвам за Обществената, ала стъпвам по-сербез. Показвам писмото на стражаря и долагам, че искам лично да го предам. Постовият отвън ме въведе до врата нумер шест — на вратата седеше друг стражар — предаде ме на него. Оня взе писмото и влезе при инспектора, а след малко се подаде от вратата.

— Заповядай!

Влизам, ала от страх не се усещам къде стъпвам. Началникът се изправи зад масата — пернал едни очи в моите — не ги отмества.

— Бай Гроздане, ти ли си бе? Едвам те, кай, познах, много си се развалил.

Като се вгледах — моят взводен от войната, Йосиф Попов.

— Седни — казва — в креслото, успокой се, ела на себе си! — И взе да пита: кой убит, кой умрял, кой къде се намирал сега… А пък аз седя на тръни. Викам по едно време:

— Ти, господин началник, остави умрелите, те вече са се отървали, ама кажи защо ме викат в нумер три?

— Сега ще ти кажа! Почакай!

Излезе през една врата и след малко пак се върна.

— Скроен ти е тоя нумер от окръжния секретар. Ровил си нещо за някаква гора… Само — да не си продумал!

— Ще ходя ли — питам — в нумер три?

— Никъде няма да ходиш, а ще си вървиш! Имал си късмет, че нумер шест е по-голям от три! Пък ако потрябва на някой вашенец адвокат, да знаеш, че аз съм адвокат. Временно приех началничеството, но съм си оставил заместник. Ако има някакви дела за водене, пращай тука при мене! Йосиф Попов!

Видя ми се, като да не беше Йосиф, а Мойсей — черноок, красив, — дето раздели Червеното море на две, за да преминат синовете на Израел.

Връщам се в село и минавам нарочно покрай общината — за да ме види кметът. Накичих се със здравец като цигански зет. Бирникът беше вънка, играеше табла с писаря, остави си таблата, влезе да обади на кмета, а кметът не повярва на бирника, та сам излезе да ме види.

— Тебе — кай — не те ли задържаха?

— В тая страна има закони бе! Ти какво си мислиш? Гледай тебе да не задържат!

Виснаха му джуките като на бясно куче.

Тъкмо си влезнах у дома — ето ти баджанакът, попът, захилен.

— Видя ли, че попското писане улови дикиш?

— Хвана, как не…

— А сега трябва да се отблагодариш на Попвасилев — съветва ме попът. — Той ще прави вила в Студница, общинарите са му дарили парцел, та можеш камъни да му извадиш за темела, по-отбрани!

— Това хубаво, а друго?

— Друго — вика попът, — има протоколно решение да се подари парцел в Студница и на министъра на земеделието, да си направи и той една вила. Ако министърът приеме, той заради вилата и път ще пусне, и селото ни ще се въздигне. Ама ние и на него ще трябва да помогнем кое с камъни, кое с греди!

— Аз ще имам грижа за гредите — казвам на баджанака, — а ти знаеш ли с какво ще помогнеш? Като стане вилата готова, ти ще закараш попадията да поседи на министъра диван-чапраз!… Идиоти с идиотите! Дарове на тоя, дарове на оня, за да могат общинарите връзки да ловят и да си тъпчат кесиите с крадени пари! — И му разправям на попа как ме е подредил неговият окръжен секретар, под чия диктовка и защо. Попът се уплаши.

— Баджанак, аз съм — вика — свещено лице и в тия работи не мога да се бъркам! Беше ми направена бележка от архиерейския да се не бъркам, да си гледам комката и кандилката, затова няма да се сърдиш, ако се срещнем утре на улицата и не ти приема поздрава. Расото трябва да е неутрално. А пък тебе като баджанак ще те съветвам: за едно известно време да се махнеш от село, за да не се навираш в очите на общинарите!

— Тука ще си седя! Че да става каквото ще!

Казах ги тия думи на попа, ала съм нямал и представа като какво може да стане, когато и селската, и околийската, и окръжната власт са в ръцете на разбойници. Първо на първо, горският тръгна по петите ми. Където стъпя и той след мене. Тояга си отрежа да се подпирам — акт! Липов чай посегна да си набера — акт! Сухо дърво завлека за огън — глоба! Останахме вкъщи без едно дръвце, та започнах огън да паля с говежди лайна. Събрал се военен съвет в общината и решили: да се обсади Панайотов от всички посоки! Ако не е подире му горският — ще върви пъдаринът! Наведе ли се магарето ми да пасе — дай позволително за паша! И актовете с глобите, значи, хвърчат един след друг. Един ден казвам на жената:

— Ще вървя на колибата на Студница, инак тия тука ще ме заровят с актове! Ти от градината навън няма да излизаш! С картофи и фасулец — преживявай, както можеш, докато траят военните действия!

Нарамих една черга и — хайде в Студница. Да гледам по-отблизо как се разграбват общинските парцели и как се стриже нула нумер общинската гора. Ако не мога да ги спра — поне да гледам!

Минаха по едно време инженери — път държавен ще трасират през общинската гора — за вилите. Хем за големците харно, че ще могат с автомобили да си ходят до вилите, хем за търговците чудесно, че ще бръкнат, дето се вика, на гората в червата. Под търговска команда, значи, минал и министърът… Ачик далавера!

Една седмица бях седял горе в колибата, а не се мерна около мене нито пъдарин, нито горски. Само Ванчо комисионерът мина оттам веднъж и ме запита:

— Още ли си тука?

— Защо „още“?

— Питам — вика — бе! Не мога ли да попитам?

И си подмина. Вечерта, тъкмо се беше стъмнило, и някой почука на вратата на колибата. Ставам да отворя и виждам уйково момче — имаше едно, бикогледач в общината — Личо. Заморено, запотено, бяло-пребеляло като платно.

— Идвам да ти кажа нещо, но ще ми се — вика — закълнеш, че никому нищо няма да обадиш! Закълни се в децата!

— Не може ли в Бога?

— Не, не! И аз имам дете и зная, че то е най-милото на света.

Заклех се.

— Де сега, разправяй!

— Намерен е — казва — убиец да те убие! Някакъв си македонец. Спасявай се, инак до неделя няма да те има!

— Как така?

— Ей така! Както си в колибата или навън. Ще дойде и ще те очисти. Спасявай се, инак си убит!

— Да не си пратен от кмета, ей!

Насълзиха се очите на момчето.

— Аз си очистих сърцето, а ти прави — казва — каквото щеш! Едно само ще ти кажа: където и да отидеш, оня ще те намери. Такова е решението. Съмняват се, че знаеш работите, и са решили да те няма! Хайде сбогом, че ако ме видят тука, свършен съм и аз!

Врътна се момчето и си отиде.

Хайде сега, Гроздане, да те видим какво ще правиш?

За всеки случай махнах се от колибата същата вечер и преспах в храсталака. На заранта реших да се скрия в една борика и да погледам какво ще става. До обед — нищо! Следобед — пак нищо. Минаха само по пътя едни овце и всичко заглъхна и замря. По едно време излетяха няколко пилета отсреща, от букака, и ми се стори, че се заклати един върхар. Загледах се в това място — всичко мирно, само че пилетата неспокойни, прехвърчат и все чирикат. Гнездо имаха, види се, в букака и са беха разтревожили. Викам си на ума: „Тука ще има нещо! Де да видим дали ще е смок, лисица или пък човек!“

Наклони се слънцето на залез, а движение в храсталака — никакво. Пилетата спряха да цвъркат. Поуспокоих се и вече се канех да слизам вода да пия, че ми се беше много допило, когато изведнъж отсреща, в букака, блесна като огледалце нещо и веднага се изгуби. Загледах се в същото място и след минутка пак се блесна. Тогава забелязах една ръка, сетне и една глава, с кърпа забрадена като женска, а в ръката — нагант: брани се човекът от мухите, леко шава и при шаването нагантът заблестява като огледало. На шейсет крачки от колибата в храстите!

Мина ми студена тръпка и си рекох: „Ясно е! Плюй си, Панайотов, на петите — инак тоя македонец ще остави децата ти сираци!“

Почаках да се мръкне, слязох от бориката и заднем, заднем — през дерета и баири, през полето и утринта осъмнах в града. Видел съм хаир от Кьойбашиев, рекох си, пак ще вървя при него.

— Ти какво бе? — запита ме докторът. — Пак ли те викат в обществената?

— Не ме никъде викат, ами работата е — казвам — тъй и тъй. Намирам се под дулото на пистолета — давай ми акъл!

Докторът се позамисли. Бърса очилата, глади си брадата и накрая ми вика:

— От македонец няма кой да те спаси. Има тука безработни арамии, дето за чувал брашно човека ще претрепи и окото му няма да мигне. Жертви, казва, падат всеки ден и полицията е безсилна. Тя с комунистите се разправя, а ония се разправят, с когото си щат.

— Йосиф Попов не може ли да ме спаси?

— Да не искаш да ти отреди охрана? Той един затвор не може да опази, оня ден са побегнали четирима, та ще вземе да мисли и за тебе.

Като рече „затвор“, светна ми малко пред очите.

— Не може ли, господин Кьойбашиев, да замолиш Йосиф Попов да ме бутне в затвора? Хем няма да се грижа за препитание, хем държавната стража — казвам — ще ме охранява, хем на по-спокойно ще дочакам времената да се пооправят.

— Знаеш ли — вика ми Кьойбашиев, — че това няма да е лошо! Само че тая работа с ходатайство няма да стане. Ще бъде нужно да извършиш някакво престъпление. Върви да откраднеш нещо от пазара и кауша ти е вързан в кърпа.

— Не ща — викам — да ме наричат крадец!

— Направи тогава каквото можеш! И върви да се предадеш на Йосиф Попов, да не ти смажат други кокалите в участъка. За останалото ще го помоля да се погрижи! Сбогом, Панайотов, и добра сполука!

Изядох една шкембе-чорба и тръгнах за село. Имах две задачи: да се простя с жената и да направя престъплението. За едното ми трябваше една вечер, за другото — два часа и половина, колкото трае едно погребение. Ама такова погребение им бях намислил!

В тъмното слязох от балкана, в тъмното се и върнах. Децата беха заспали, легнахме си и ние с жената. Хубаво се належахме и наспахме и като се съмна — рипнах и рекох на жената:

— Пусни пердетата и навън няма да излизаш, докато не те извикам!

— Защо?

— Ще видиш!

Бех я свикнал да ма слуша и през цял живот ми е било рахат.

Слагам си аз гуглата и през градините — в черквата. Качвам се на камбанарията и като бивш клисар изчуквам три-четири камбани на умряло. И пак през градините се връщам вкъщи. Жената ми се чуди:

— Луд ли си, или ще полудяваш?

— Ти — казвам — трай! И ако можеш — плачи, ако не можеш, ето ти два шамара! Ако и това не стигне — да знаеш, че с единия крак съм вече в затвора, а утре ще бъда и с двата!

От шамарите жената не заплака, ама от това заплака. А докато тя си плачеше — влизам в комшийската градина и започвам да бера ялдъзи и невенчета. Видя ме комшийката и се развика:

— За какво си влезнал в градината! За какво китките ми късаш?

— За погребение!

— Кой е умрял?

— Който е умрял, бог да го прости!

През това време жената горе надува ли, надува гайдата.

След малко цялото село знаеше, че у мене ще има погребение. Тича и попът:

— Баджанак, какво бе?

— Ти — казвам — вкъщи не влизай, да не си разваляш неутралитета! Чакай в черквата! Умрелите — умрели, живите трябва да живеят! И прати да се изкопае гроб!

Отиде си попът, а пък аз отидох на двора, взех триона, теслата, пироните и за половин час изковах сандък с капак. Внесох сандъка в стаята, сложих вътре каквото трябваше, захлупих го и го тъй хубаво накичих, че от камък да е сърцето ти — ще се разплачеш. През това време народът вънка се натрупа. Дигнах сандъка на рамото, жената — след мене, с разплакани очи и се отправихме към черквата. Спуснаха се три-четирима да помогнат в носенето на сандъка.

— Назад! — казвам. — Аз съм във война с общинарите, не си разваляйте неутралитета!

Ако знаят кой се погребва — лесно, ама не знаят и току се навървиха всички след мене към черквата, за да видят кой се погребва.

В черквата — опело. Вика попът:

— Махни капака за последно целувание!

— Целуванието — казвам — там, на гроба!

И на гроба вече вдигам капака пред всичките хора и вадя от сандъка календара на демократическия сговор с министър-председателя начело и цялата му хайдушка свита.

— Селяни-и! — казвам и развявам календара. — Днеска ще се погребва Сговора! Тия, дето ги гледате на календара, облизани и загладени, с вратовръзки, това са — казвам — насилници и рушветчии от министър-председателя до последния горски! Това е — казвам — хайдушки сговор за ограбването на народа! Ето защо аз, Гроздан Панайотов, го погребвам! Долу хайдушкият сговор, да живее потъпканата правда!

Пуснах календара в сандъка, бутнах сандъка в гроба, грабнах лопатата и започнах да заривам.

Народът се вковал — ни шава, ни мърда. Попът — умъртвен!

Дотърчаха пъдарите, но погребението вече свършено, с алилуята и речите, и всичко там, каквото се полага. Опитаха се да ме задържат:

— В името на закона — арестуван си!

— Вашта мама! — побарах аз лопатата. — Не признавам никакъв закон! Назад! — викам. — Да не станат две погребения за днеска!

Разпилях ги и без да се отбивам вкъщи — право в Обществената безопасност, стая нумер шест! „Самопризнавам се и тъй нататък…“ Три денонощия в Обществената, а след туй — в окръжния затвор. Дадоха ми две години и половина, но деветнайсетомайският преврат като стана през трийсет и четвърта — освободиха ме.

Върнах се в село, ала я нямаше вече общинската гора. Остригали я беха докрай. Секретар-бирникът си беше вдигнал хотел в Студница, кметът си купи трийсет декара лозе в Брястово, горският си направи къща… Само аз останах на гола съвест и половинка пенсия. Скъпо ми се върза, но какво да правиш — съвестта всякога се е купувала по-скъпо и от черния хайвер!

Това лято ходих в Студница и срещнах там бившия секретар на окръжното управление — Попвасилев. Охлузган, ожулен като лисица. Дали му да се възползва от двете стаи в национализираната вила. Позна ме, захили ми се, като че нищо не е било, и ми вика:

— Пак ще дойдем! Пак ще дойдем!

— На-а! — викам му. — Ще дойдеш! Когато ме нема! Аз съм ви погребал — казвам — още през трийсет и трета, комунистите ви туриха кръста през четирисет и четвърта, тъй че само Второто пришествие може да ви опере! „Демократи“ — казвам, — хайдуци с хайдуците! Пладнешки разбойници!

Изпит

За едно кацарство аз съм се трепал шест години! Две години ходих из гората, докато науча от кои дървета стават хубави дъски; една година се учих само да цепя, една година — само да дялам, две години — да рендосвам и сглобявам, и тогава, за да те признаят за майстор — даваха ти да направиш каца с вързани очи. Дванайсет майстори кацари, а ти в средата, каца работиш с вързани очи! Като я направиш — пълнят я с вода. Капне ли капка — оставаш си чирак, не капне ли — опасват ти майсторския пояс и си готов майстор.

Тоя изпит беше тежък, но какъвто изпит сетне ми се случи, няма да го забравя никога!

Шест месеца имаше, откакто майсторския пояс бех завързал, ала работата не вървеше. За шест месеца бех направил пет ведра и това си беше алъш-вериша, ако се не смятат три-четири копани, платени с извара. Ако не беше майка ми гъби да бере и да вари — нямаше какво да се яде. Баща ми — стар и болен — работа не можеше да върши. А пък съм и ерген. Идва ми време да се женя.

Не щеш ли, тъкмо в това време един ден идва Кара Сулю Бялковски от Хамбардере и ми казва: „Да ми направиш една каца да събира триста оки извара, само че да мога да я огребвам, като се наведа, с пръсти. Можеш ли?“

— Мога! Защо да не мога?

— Триста оки и да се огребва?

— Триста оки и да се огребва!

— Започвай — заръча ми Сулю. — На Костадиновден я искам вкъщи!

За пари не отвори нито дума. Качи се на коня, отиде си и чак тогава ми мина през ума, че в неговата заръка има нещо не в ред: каква ще е тая каца, хем триста оки извара да събира, хем като се наведеш — да стигаш дъното й с ръка? Да се стига дъното, трябва да е плитка, а за да може плитката каца да събира триста оки — трябва да е горе-долу колкото висока, толкова и широка.

Отивам при баща си и го питам:

— Тъй и тъй, заръчаха ми такава каца, какво да правя?

— Ако си майстор — вика баща ми, — ще я направиш! Не я ли направиш, ще ти излезе лошо име, а името на майстора е главното!

Започнах аз да правя кацата. Труд не жалих, направих я каца и половина, като ти кажат — точно! Колкото широка, толкоз и висока — чамова каца с бели като сирене дъски! Сто пъти премерих може ли дъното й да се огребва с ръка — може! Разглобих я на дъски, натоварих я на мулето и леви-десни — право в Хамбардере. Сглобих кацата в двора на Суля и тъкмо я стегнах в обръчите — ето ти стопанина. Като видя кацата — зарадва се, но като я пипна и напипа дървените обръчи, загуби му се кефът и се намръщи.

— Майсторе, кацата е хубава, ала обръчите й не струват!… Може ли такава голяма каца, дето ще събира триста оки, с лескови обръчи да се крепи? Свършило ли се е желязото на тоя свят?

— Като слезеш в града — викам на Сулю, — купи си обръчи и ме извикай да ти ги сложа, а сега — карай с дървените! Дървените са по-яки от железните!

— Яки-слаби, искам я с железни, инак хората ще кажат, че Кара Сулю немал пари да си направи каца с железни обръчи, та я направил с лескови.

Докато се разправяхме ние със Суля, насъбраха се в двора и жените, и децата му, и комшиите му, и ходжата. Дива махала, не видели каца триста оки да събира — събраха се да видят. Въздимиха чибуците около нас, загладиха брадите и зацъкаха!

— Бре-ей, каква каца! Ама че кацище! Ако беха обръчите железни — еша си нямаше да има!

Пита Кара Сулю ходжата какво ще каже.

— Тия лескови обръчета — вика му ходжата, — ако държат кацата, докато я търкулнеш в зимника — пак добре!

Обяснявам на ходжата, че ако лесковите обръчи са от припек сечени, ако са в мъзга цепени и са в дъждовна вода киснати, те са много жилави и яки.

— Като ни гледаш помаци — вика ми ходжата, — да не мислиш, че сме и ахмаци? Изтъркаляй кацата на двора, ако обръчите й останат здрави, аз брадата си ще обръсна ей сегичка!

Хванаха ме дяволите.

— Ходжа, аз ще търколя кацата, ала дворът ми се вижда малко! Ще я пусна да се търкаля оттука надолу към дерето! Ако се пукнат обръчите — халал да ви е джумбуша, ако ли останат здрави — хубаво да знаеш: ще те обръсна!

— Обръсни ме! — казва ходжата.

Видяха агаларите, че работата се затяга, сбутаха ходжата в ребрата, но той ги сряза:

— Оттук надолу камък, ако се претърколи, става на парчета — камо ли каца. От кацата му няма да остане — вика — и треска!

— Добре — казвам. — Дайте ми вода!

Донесоха ми едно ведро, плиснах ведрото да се хубаво намокрят обръчите, а след туй станах и претърколих кацата до ръба на пропастта. Като погледнах, брате, надолу към Хамбардере, като видях оня увес и ония камънаци, щръкнали по него, и реката, дето се мяташе и млатеше долу в дерето, рекох си: „Бог да прости хубавата каца!“ Ала не дадох вид. Изправих се, бутнах кацата и се обърнах да не гледам. Чу се едно „бу-ум!“ и дълго време нищо. Пак едно „бу-ум!“ и пак тишина. Летяла кацата, докато да падне втория път, и тогава почна едно тропане и търкаляне, заехтя онова Хамбардере, като че ли планината се събаря.

Кози имаше отсреща, подплашиха се. Звъннаха чанове и тюмбелеци, кучета се разлаяха, хора почнаха да викат от срещните махали: „Кацата отиде, кацата-а-а-а!“ „Цяла, значи, е кацата“ — мина ми през ума, обърнах се и видех как плясна в реката кацата, изгуби се, след туй изрипна цяла-целеничка, бяла, хубава каца и започна да кръжи с водовъртежа, да се блъска в камъните на брега и да гърми. Удари се в единия бряг: „ба-а-ам!“ Подрипне към отсрещния „бу-ум!“ Засуче я водата към скалата: „дум-дум“ — топове сякаш стрелят и гърмят. Ходжата пребеля като платно. Агаларите гледат в земята, а на Сулю па̀ра започна да излиза от главата — шапката си бе свалил и главата му димеше като вжежено торище.

— Лягай да те бръсна! — викам на ходжата.

— Не барай ходжовата брада! — замоли се Кара Сулю. — Двойно ще ти платя! Няма ли брада — няма ходжа!

— Да е мислил ходжата одеве! Дайте бръснач!

Нямало бръснач.

— Донесете ми ножица!

Обадиха се агаларите:

— Тройно ще ти платим кацата! Недей!

— И петорно да ми я платите — от брадата на ходжата се не отказвам.

Хванаха се двама-трима за ножовете.

— Назад!

Писнаха жените и децата — ройнаха се, а пък аз се улових за брадвата.

— На трески ще ви нацепя!

Сега като приказвам — става ми страшно, ала с тогавашната шашава глава — пет пари не давах за нищо. А и право имах: езика си дето не прехапах от зор, докато изчукам тая каца, а те, маскарите, да ми я връщат и на това отгоре да се подиграват с майсторията ми и с труда ми!

— Сядай, ходжа! С брадвата ще те обръсна, но ще те бръсна!

Свалих на мулето семера, накарах ходжата да седне, донесе ми Карасулювица ножицата и започнах. Косъм по косъм съм го стригал! Вади пот текнаха зад ушите на ходжата, ала не спрях. А докато стрижех, долу кацата гърмеше ли гърмеше: „ба-ам, бу-ум, бу-ум, ба-ам!“ Хората — накачили се на дуварите и покривите — гледат. Агаларите, забили очи в земята, не смеят да ги повдигнат, а Карата само ме гледа в ръцете.

— Майсторе, стига бе!

А като видя, че дялнах и последните косми — хвана си лицето в ръцете и — заплака:

— Немаме си вече ходжа! Немаме си ходжа!

Качих се на мулето и тръгнах:

— Сбогом, агалари! Да запомните кой е майстор Лию и кога сте го взимали за подигравка!

Никой не рече нито „сбогом“, нито „със здраве“.

Начесах арнаутската си краста и си тръгнах с радост на душата, че майсторското име не посрамих. За пари ми дойде на ума чак като наближих село. Баща ми — стар и задух имаше, като се закашляше, търсеше къде да се подпре, но беше ме страх от него. Защо? За какво? — не мога да ти кажа, ала щом в очите ме погледнеше, ставах кротък като агне.

Нейсе, дойдох си вкъщи. Щом вратата хлопна, и баща ми излезе да ме срещне. Няма „добре дошъл“, „добре заварил“.

— Продаде ли кацата?

— Не!

— Защо?

Разправих му каква е работата. Нищо не сбърках и не скрих.

— Лягай на земята! — вика баща ми. — Тръндафило! (Тръндафила се казваше майка ми.) Донес ми, казва, палицата, дето чукаш гръстниците!

Донесе палицата майка ми, затвориха пътната врата, а баща ми захвана да ме чука с палицата по дебелото, отзад. Удари пет-шест пъти, но се задъха, даде я на майка ми да бие и започна да брои, докато наброи до десет.

— Ставай — казва, — главанако, да те прегърна! За щуротията вече си получи пая, но затова, че си остригал брадата на ходжата — аферим! — И ме целуна. — Мъж си! Тая есен — казва — ще те годим!

— А пари? — вика мама.

— Има ли майсторлък — вика баща ми, — парите сами ще дойдат.

Както баща ми каза, така и стана. Не беха минали два дена от стригането на ходжата и дойдоха от Хамбардере на Голем Мехметя средното момче и крив Салих.

— Ела в селото да си хванеш кацата! Агаларите ще ти платят, само да си я изтеглиш от вира!

Преди още да наближа Хамбардере — чувам: „ба-ам, бу-ум!“ — бие кацата в бреговете като тъпан. Агаларите ме чакат.

— Ето ти парите за три каци, ала махни я от реката да не гърми! Децата се плашат, а ние трета нощ не можем да мигнем.

Хвани я, но как? Хамбардере — девет боя врязано в камънаците, пени се, грухти, фучи и от пяна не може да се види кое камък, кое вода! А пък водовърта, дето кацата влетя в него, тъй рендосал бреговете, че не може да се припари: увес и отляво, и отдясно, гущер не може да се закрепи, камо ли човек!

— Давайте — казвам — въже!

Развиха от едно магаре фортумата и донесоха въже. Вързаха ме с единия му край за кръста, а другия го хвърлих в ръцете на мъжете. Казах им лека-полека да спущат, а като вържа кацата, да ме изтеглят заедно с кацата.

За спускането — спуснаха ме. Намерих се в котела до коленете във вода и тогава, да ти кажа, се уплаших: кипнала водата като жива, хем фучи и ври, хем като бясна се върти. Синьозелена, господ я знае има ли дъно или няма! А пък аз във вода не съм се топил от кръщение и не зная нито да шавам, нито да плавам! Викнах да спуснат въжето, за да видя има ли дъно. Натопиха ме до гуша — няма дъно! Викнах да ме изтеглят — не чуват! Бучи водата, но и те като че ли се правеха на глухи. Стана ми ясно: ще им се да ме удавят. Има двама Лиювци в мене. Единият вика: „Лию, връщай се, тия зян ще те направят!“ Другият ми шушне: „По-добре смърт, отколкото срам!“ Рекох: „Вторият ще слушам“, и викнах на въжарите здраво да стискат, а пък аз пуснах краката си да плуват във водата, та като мине покрай мене кацата, да я вкопча с краката.

Кацата кръжи с водата и аха-а — вече наближава. Дигнах тогава двата си крака да я вкопча, ала потурите ми хубаво се напоили и вместо краката нагоре да се дигат, падат надолу. Мина кацата — замина. Бре! Ами сега? Потурите ще се свалят, инак работата лоша. Смъкнах потурите, а отгоре писнаха жените — имало зад мъжете и жени. Разлетяха се една насам, друга нататък и се не видяха една с една. Зачаках кацата отново, дочаках я и наистина я хванах. Попритеглих я с ръцете си и завиках да ме вадят.

Почнаха ония да изтеглят въжето, но сещам аз, че колкото повече теглят, по-тежко става. Кацата — напила се с вода — станала пет пъти по-тежка отпреди. Вдигнаха ни на два пръста над водата и въжето спря.

— Теглете бре!

— Не можем! — чува се отгоре. — Тежко!

Потеглиха още педя и половина и спряха. Събраха сили и потеглиха отново, но на две-три педи от водата пак спряха. Погледнах нагоре да видя какво става и тогава забелязах, че въжето, както се трило на козирката на скалата, до половина се протрило. Пукат вървите, вися, дето се вика, на косъм. „Айде, Лию, да те видиме сега какво ще правиш? Ако пуснеш кацата, ония могат да те вдигнат и тогава ще е добре, но ако въжето се скъса и паднеш във водата сам, без каца?… Ако пък висиш с каца, тогава пък е сигурно, че въжето ще се скъса и ти ще се намериш във водата.“

„С кацата или без нея? Решавай! Решавай, че вървите се късат!“ Реших: „Ще се държа за кацата.“ И се развиках:

— Донесете друго въже, че това се е протрило! Бързайте, че отидох!

Разшаваха се горе и един тръгна към село за въже. Ала да знаеш само как вървеше? Ба-ав-но, като буболечка, а пред очите ми на метър и нещо вървите пукаха една след друга. Докато да извикам, че падам — намерих се във водата. Натопи ми се главата, плясна пяна в очите ми, ала кацата не пуснах. Горе взеха да викат:

— Удави се, удави се!

Но видяха, че изплавах заедно с кацата и завикаха отново:

— Жив е, жив е! Тичайте за въже!

Докато да дойдат с въжето, каквото се е преживяло във водовърта, да се не случва нито на приятел, нито на враг! Кацата мазна, държа я едвам, на това отгоре разиграла я водата, та се мята като бесна! Хакне се в единия бряг, а че литне към обратния и не гледа дали няма ръцете ми да се пречукат. А удари ли ме в ръцете — водовърта ще ме лапне на една глътка: усещам я водната бургия как в джендема й се ще да ме забие. По едно време дойде ми наум да възседна кацата, за да мога да я управлявам. Сетни сили дето имах, криво-ляво ги събрах, възседнах я и се понесох върху тая бесна каца, на това отгоре и без гащи.

Гракнаха сто гърла: „Аферим!“ и „Ашколсун!“ и тогава чак видях, че по двата бряга на реката сума свят се е събрал. Едно ме тровеше, докато стисках с краката разигралата се каца: дали обръчите ще остискат? Дали няма да се скъсат баш когато е най-страшното? „Чумберчета мили, баюви — замолих се, — дръжте се, баювите, и ма спасявайте!… Дръжте се и ма спасявайте!“

Хем се молех, хем и стисках и работех с краката. Фукне ли кацата към брега, аз протягам краката и вместо да се блъснат кацата с камъка, блъснат се камъка и моите крака и кацата се връща във водата. Най-сетне донесоха въжета и ги спуснаха. Вързах с едното кацата, а с другото и себе си — как ги вързах, аз си знам — и тогава се провикнах:

— Тегли-и!

Изтеглиха кацата. След нея — и мене. Ходилата ми — в кръв. Кожата по коленете ми — обелена. Дадоха ми гащи, качих се на един катър и — хайде в Хамбардере. Един ми води мулето за оглавника като на хаджия, а зад мене текнала върволица от стари и млади — краят й не може да се види. Влачат и кацата. Настаниха я агаларите в двора на джамията и обявиха:

— Селска ще бъде, тука ще седи!

Питат ме дали съм съгласен.

— Съгласен съм при едно условие: да се покачи на кацата Кара Сулю и три пъти пред събралите се хора да извика, че дървените обръчи са по-добри.

Качи се Кара Сулю и не само извика, ами и от него си притури:

— Селяни, млади и стари, ако майстор ги направи, дървените обръчи са най-добри! Дървените обръчи са най-добри!

Платиха ми кацата, на това отгоре дадоха ми вълна, мед и восък, та се събраха три товара за една нищо и никаква дънеста каца. Като ме видя баща ми с товара и му разправих защо съм в чужди гащи, очите му ей такива се опулиха.

След това тръгнаха мераклиите един след друг каци да им правя, разви се алъш-вериша, аман казах от мющерии и от пари. Стари майстори хората прекрачваха и при мене идваха, ако че имаше тогава майстори в тоя край повече над сто и двайсет!

Сто и двайсет, ала никой не беше яздил бесна каца в Хамбардере и не беше стригал ходжа.

Пътеки

Дойде вчера един кантонер вкъщи и ме пита аз ли съм Влашо. „Началникът на пътното Георгиев ми заповяда — казва — да те заведа при него!“

— Щом ти е заповядано — води ме!

Заведе ме той чак до вратата на началника:

— Почукай — казва, — свали си шапката и влизай!

Почуках, свалих си шапката и влезох.

Началникът, седнал зад масата, чете си вестника.

— Добър ден, другарю началник!

— Какво има? — пита ме началникът, ама си гледа вестника.

— Викали сте ме — казвам. — Аз съм Влашо.

Като му казах „Влашо“, остави вестника.

— Ааа! Значи ти си — казва — Влашо, който работи безплатните пътища около града?

— Да — казвам. — Аз!

— От града ли си? — пита ме началникът.

— От града.

— Интересно, че аз не съм те виждал.

— Ами градът — казвам — е голям, а пък и аз рядко минавам през града. Аз вкъщи си работя, обущар, по-право — кърпач.

— Как така? — чуди се началникът. — Хем да си обущар, хем и пътища работиш?

— Защо? Забранено ли е?

— Не, не става — казва — дума за това.

— Защото кантонерът — обяснявам на началника — ми казва, че имал нареждане да ме „докара“, та си помислих да не съм сгазил нещо лука…

— Говедото му с говедо! — кипна тогава началникът. — Аз не съм му казал да те „докара“, а да те помоли да дойдеш. Да се видим и поприказваме. И каквото е нужно, да ти се плати. Аз, казва, отговарям в този район за държавните пътища, кажи какво трябва да ти се плати!

— Аз — викам, — другарю началник, пътища не правя за пари.

Ядоса го, да речеш, че не работя за пари.

— Държавата не позволява! Как така? Работил си, ще ти се плати!

— Ами добре, нека плати!

— Колко?

— Не съм се пазарявал. Колкото плати.

— Колко си работил на обекта? — пита ме началникът.

— Дните не съм броил. Аз работя само следобед.

— А преди обед?

— Преди обед — обувките!

— Много ли вадиш от обувките?

— Един, един и шейсет! Понякога и два лева… Няма — казвам — кантар. Само че помага и жената. Перачка е в ресторанта, храни се там, а момчетата — големи, отделно си живеят — оженени.

Впули се началникът в мене, очилата си дори свали да ме види по-отблизо.

— А бе интересно — казва. — Не изглеждаш толкова стар!

— Аз съм — викам — горе-долу на шейсет.

— И всеки ден правиш пътища?

— Всеки следобед!

— И никога ли за това, което правиш, не вземаш пари?

— Откъде — казвам — да ги взема? Кой да ги даде? Обичам да правя пътища и — правя. Никой не ме е карал, че да искам да ми плащат. Само веднъж пенсионерите ме накараха да направя една пътека за тяхното паркче, обещаха ми два лева, но като стана пътя — забравиха.

— Щом е тъй — пита ме началника, — можеш ли да направиш едно пътче и за нас?

— Мога! Защо да не мога?

— Колко ще искаш?

— Колкото дадете.

— Имаш ли — казва — инструмент?

— Имам!

— Взрив?

— За какво ми е взрив? Аз не работя с взрив.

— Защо?

— Стряска се — казвам — гората… Пилетата бягат.

— Ами как тогава се справяш със скалите, когато се изпречат на твоите пътеки?

— Заобикалям! Или пък с кирка. Когато може — с кирка, когато не може — заобикалям. Аз камъните ги познавам кой е с корен и кой не е! Има, казвам, камъни — не се поклащат. Без дамар! А човек и камък без дамар са лоши. Няма откъде да се подхванат. Не се поддава нито на кирка, нито на лопата. Ти обикаляш около него, а той не мърда! Пет пари не дава, че път се прави. Затова, казвам, другарю началник, аз риза повече от месец не мога да зачувам. Стопява я потта и — край!

— Ами недей тогава се блъска! — съветва ме той. — Твоите пътеки, както чувам, си ги правил все по най-непроходимите и стръмните места.

— В равното защо ми е пътека? В равното има си чалъм за ходене и без пътека. Пътеката е ценна — казвам — горе в балкана, в стръмното!

— А кой върви по тия стръмнини?

Пита ме, значи, той, отговарям му аз и като разбирам, че сърбежа му и на него са пътеките, започвам надълго и нашироко да разправям, че за всяка пътека си има хора. Едни по любов, други — за дренки… ходят. Най-много пенсионерите ходят. Фукнат от изгрев още. Проветряват се. Едни — за глава, други — за нерви. Нерви сега колкото щеш. Едни мълчат, други се смеят… трети ми се карат. Един ми се скара оня ден, че не съм направил пътя до върха, та си бил съдрал панталоните. Викам му: „Защо ти трябва да ходиш чак на върха? Почакай да стане пътят!“ А той вика: „Аз, приятел, бера душа и няма за кога да чакам. Искам да погледна отвисоко, докато е време, че влезна ли сетне в черната — излизане няма!“ „Тогава — казвам му — аз ще ти направя пътя до върха.“ И сега правя, значи, неговото пътче.

Оня ден Дарачев, нали го знаеш Дарачев? Той пък ходи заради кръвното налягане, ама защото е пълен, шкембелия, та ми се кара. „Какви са, казва, тия стръмни пътища от тебе? Ти затова ли се млатиш? Това не са пътища за хора, а за орли! Да вземеш, кай, да ги правиш по-равни, че като те почна!“ Дарачев, значи, това ми разправя и аз взех, че и за него пуснах една равна пътека. По нея тръгна сетне и доктор Пумков. Пътеката е равна и води до кайнак. На кайнака и чучурка му направих — да има и водица. Ожъднейш ли — пийнеш си водица и хайде обратно.

Такива са моите клиенти, изискателни… А-а, виж, туристите признават. Те признават! Оня ден ми дадоха цяла чанта с домати. Един от тях — софиянец, ми рече: „Аз, казва, ще ти издействувам медал: «Велик радетел на туризма!»“ Види се, партиец беше, та ми рече: „Наш човек си, казва, ти, само че си много напред с ентусиазма!“

Весели хора беха тези, цяла компания, смяха се, та се пукнаха от смях. Цял час се въртяха около мене, само един имаше между тях намусен. Като ми видя метличката, попита ме защо ми е. „Камъчетата, казвам, мета.“ „А защо ги метеш?“ „Има, казвам, такива, дето ходят боси — да ги не боде.“ „Че сега има ли боси хора? — викна той. — Боси хора ти сега видял ли си да ходят в България? Ти какво искаш да кажеш, че в България ходят боси? Я си, казва, дай легитимацията! Паспорта!“ „Ето ти, казвам, паспорта! Влашо! И да ме гледаш, и да ме не гледаш, пак съм Влашо!“ „Засмей се, казва, да ти видя зъбите, че на снимката май зъбите ти не са изкуствени, а естествени!“ Засмях се, показах му ги — ей тия същите зъби. „Защо ти са, казва, изкуствени зъбите?“ „Окапаха, казвам, затова!“ „Но тука си — вика и чука паспорта, — тука си с истински зъби!“ „Паспортът е, казвам, от петдесет и трета бе, другарю, а оттогава колко вода изтече…“ Остави зъбите и се хвана за пътеките: „Кой ти плаща за тия пътища?“ „Никой!“ „Значи току-тъй казва, без пари!“ „Току-тъй, казвам, без пари!“ „Хайде, казва, с мене в съвета, че да видим що за благодетел си ти!“

Добре че се намесиха другите и ме остави, но сетне ми казаха — скрил се някъде наблизо и ме наблюдавал.

Това, значи, му разправям на началника, а той слуша.

— Говори — казва, — говори! Това е за мене много интересно, а докато си говориме, аз — казва — ще се обадя на счетоводителя да ти даде работно облекло.

— Счетоводителят няма да се съгласи, другарю началник!

— Защо? Ти — казва — познаваш ли се със счетоводителя?

— С тоя — казвам — не, но имах работа със счетоводителя на горското.

И му разказвам на началника как един ден идва горският да ме вика да му работя. През лятото беше, когато не можеше да си намерят хора. Примоли ми се: „С пари или без пари, но моля ти се, ела да спасяваш положението, че поройната вода е изровила пътя и ще вземе някой ден я камион да се обърне, я човек да се препъне, та ще се чудя как ще се оправям!“ Отидох, работих му, значи, а на другия ден идва горският и ми казва: „Върви си!“ „Защо?“ „Ще ти кажа — вика, — но между нас да си остане: счетоводителят каза, че с луди работа не ще да има. Можело да стане злополука и след това щели сме да носим отговорност, че сме приели на работа един ненормален. Такива — рекъл счетоводителят — не са ни нужни, изпъди го!“ И горският, човекът, ме изпъди. Можело да работя, но ако съм си извадел медицинско.

— И все пак не разбрах — казва началникът — защо работиш без пари, като може и с пари.

Разправих му тогава каква беля съм патил оня ден по същия въпрос. Срещнаха ме пътищарите горе, в дерето, и ме застъпи един от тях: „Ти, кай, бе, тиквеник с тиквеник, защо работиш без пари, та ни подбиваш цената! Ние всички — с пари, а ти — без пари! Защо?“ Друг един сербезлия вика на пътищарите: „Бухнете го, казва, в реката, това шиле въртоглаво! С един серсемин няма да се свърши света!“ И щяха да са ме бутнали в реката, ако не беха се задали дърварите. „Тебе ти е, кай, мястото в лудницата, гад с гад! Ние, казва, тебе ще те наредим!“ „Правете, казвам, каквото щете, но аз това обичам — това правя: пътеки.“ Тръгнеш из гората: храсти, буренак и камънак, а сетне, току-виж — извила се пътека. Диво било, никакво, а сетне гледаш: ходи човек! Ослушва се… Двойка мине… Живо! А с пари същото не е! Разваля се кефа! Оня ден например минаха момче и момиче. Видяха, че разкастрям пътеката и викат: „Кастри, другарю, ама не много, че някои пенсионери обичат да кибичат!…“ Да ги не гледат, искаха да кажат. Да има къде да се скрият. Всеки, значи, нещо предпочита. После за дърварите пътеките са нужни. Те ме отърваха от пътищарите, от тия — казвам на началника — дето работят с надница по държавните пътища. Дърварите често ми носят борина и сухи дърва, а когато ме налегна племонията, билки браха от гората и на два-три пъти ми направиха лапа̀, докато ме вдигнат. „Нужен си ни, казват, няма да мреш!“ Весели хора, любезни! Ако не бяха те, можеше да съм на оня свят, защото жената не е вкъщи, тя в ресторанта работи, взема осемдесет лева и там се храни, а пък синовете от лапа̀ не разбират. Те за друго лапане очите си въртят: къща-мъща, ей за такова лапане… Всеки с желанието и насоката…

— Разправи ми — казва началникът — какви пътеки има? Криви, прави? Хубави, лоши? — Интересува се човекът.

— Не сте прав, казвам, другарю началник, лоши пътеки — казвам — няма! Пътче ли е, то води за някъде, значи не е лошо. А кое къде води, то е пък друго. Едно води например до Калето. Чуката, горе! Води, води, спре най-сетне на високото и каже: „Гледай сега: цяло поле, цял град!“ Да можеш да видиш цяло поле изведнаж! Друго — води, води и току те закара, казвам, на кайначе или чучурчица. „Спри се, казва, пий водица! Отдъхни си, почини си, стига си бързал! И да бързаш, и да не бързаш, все до едно място ще отидеш!“ Лани правих една пътека нарочно само за една липа. Горе над Равдин. Стара липа. Стара и голяма, а по нея — цвят до цвят! Седнеш под дървото, а главата ти се мае от благата миризма. Ето, няма ли пътека — няма липа! Аз така съм я нарекъл „Липова пътека“. Така си и остана „Липова“. Връща се някой, питам го: „Къде сте ходили, другарю?“ Отговаря ми: „Разходих се по Липова пътека!“ Понякога питам нарочно. Тая гяволия я правя. Мажа се с тоя мехлем. Всеки с желанието и насоката.

Началникът — зяпнал ме в устата — слуша.

— Интересно — казва, — много интересно!

— Най-интересни са — казвам — старите пътеки, запушените. Имало село — няма го. Останала пътеката. Тръгнеш по някоя, вървиш и се чудиш: „Тая закъде ли води? Каква й е насоката?“ Вървиш, вървиш, излезеш на мегдан: имало нива, отнесъл я дъждът, измил пръстта, но пътеката показва: имало нива. Ако се огледаш, ще намериш и харман. Такива пътеки. Друга пътека води, води — заведе те на копано. Ровено. Мараджиите работили, значи. Трета пътека се гърчи и оплита, докато те заведе на стари дувари. Кале.

— И какво? — пита ме началника. — Поправяш ли тези пътеки?

— Зависи — казвам, — има такива, дето… Заспала работа — заминала! Ето, да речем, нивата: за какво ти е умряла нива? За какво ти е кале превзето? Развалено… Виж, ако става за нещо — да! Ако има я водица, я сенчица… Сухи дръвца… Хубост, ако има някаква за гледане, тогава — да! Отпушва се.

— Значи, главното за тебе — казва началникът — е хубостта, ако те правилно разбирам?

— Точно — казвам — е така, другарю началник! Хубост ако няма — тоя свят за какво ти е!

— Щом си по хубостта, ей сегичка — вика ми началникът — ще се разбереме с тебе, като ти дадеме едно хубаво работно облекло.

Хвана телефона и повика счетоводителя.

— Ало — казва, — Дидов, ела — казва — да видиш тука… нещо.

Влезе счетоводителят.

— Става дума да се даде някаква дреха на другаря, който прави в района безплатни пътища. Този е — казва началникът — другарят Влашо. Имаш ли някоя дреха с кожена подплата? Сега е — казва — есен, влажно е и той е боледувал от племония, трябва да се пази.

Счетоводителят — съгласен:

— Дума да няма, трябва!

— Отваряте си — казвам — голяма работа за нищо!

— Как така за нищо? — развика се началникът. — Та ти нищо ли си? Прочул си се — казва — из целия град! Как ще те оставим необлечен! Ами че ти утре можеш да настинеш и да загинеш!

„Бре-е — викам си на ума, какви хора, какви хора!“ — а началникът реди ли реди:

— Ние и пенсия ще се опитаме да ти извадим! Като поработиш, казва, някой ден на държавна работа и ако ти се случи, да речем, някаква злополука — сакатлък с ръка или крак, току-виж пенсията ти, казва, сме я вързали в кърпа…

Те се майтапят, а пък аз се смея.

— Ако не стане — викам — злополука?

— Ще си направиш — казва — сам! Защо — казва началникът, — се смееш, не може ли?

— Защо да не може бе, другарю началник? Защо, казвам, да не може! Може! Всичко е човешка направа — казвам, — защо да не може?

И както се смеех, рипна тоя началник срещу мене и се развика:

— Мошеник! Мошеник с мошеник! Значи, казва, си съгласен, а? Съгласен си и злополука да направиш, и пенсия да вземеш! Гледай го, Дидов — вика на счетоводителя, — гледай го светеца безсребреник, дето прави пътища за бог да прости! Без пари! Да ми се иска обяснение, казва, на мене, защо пътищата в планината се правят от побъркани, а управлението дреме! Веднага — вика — да се махаш, да не те гледат очите ми и в планината вече да не си пристъпил! И ако стъпиш — на прокурора, казва, ще те предам! Мошеник с мошеник! Марш навън!

И аз си тръгнах. Какво да правя? Дето ти казах: всеки с желанието и насоката…

Лошото е само, че не ми дават да ходя нагоре. А имаше толкова пътеки да се отпушват и запушват!

Под свирката на локомотива

Една дупка опропасти живота ми — една проклета пещера в землището на родното ми село. Тогава бех дете, пасех воловете и често се навъртах около тая дупка. Старите разправяха, че имало вътре скрити хайдушки пушки и аз — мераклия за пушка, реших да се вмъкна в пещерата и да си взема една. Пещерата се оказа навътре много тясна, понечих да се връщам, но дрехата ми се засука и аз се намерих заклещен в тъмнината, без да мога да шавна нито напред, нито назад. Виках, но в такова глухо място кой ще чуе?

В тая дупка прележах от пладнина до вечерта и благодарение че бех закачил торбичката с хляба на една борика до пещерата, другите воловарчета разбрали, че съм вътре, извикали хора, та вързаха краката ми с въже и тъй ме изтеглиха навън — занемел от студ и страх. Оттогава ужасът от тясно и тъмно ме е преследвал цял живот. Във всичко съм нормален и здрав, намеря ли се в тъмно и тясно — полудявам. Наречи го фобия, мания — както си щеш, но това е слабото ми място — тъмното и тясното!

За беля, в живота все ми е вървяло на тъмно и на тясно: от изба — в изба, от кауш — в кауш. Шестнайсетгодишно аргатче, аз вече знаех наизуст брошурката „Кой на чий гръб живее“ и я рецитирах пред работниците в Араповския манастир. Само че доложиха на игумена за тия рецитации и аз се намерих в аязмото два и половина метра под земята. Добре че имаше прозорче: гледах само в небето и това ме спаси.

По време на стачката на водопроводните работници хванаха мене и Георги Найденов и ни заключиха в барутницата — дупка, изкопана в скалите, с врата, където се складираше барута. Беше и тъмна, и тясна, но големият ужас не се получи, защото бехме заедно с Найденов. В тоя арест нямаше побоища, но душите ни извадиха с някакво си нямо, идиот. Надзирателят на компанията беше подучил това нямо да идва пред вратата на барутницата, когато нямаше никой, и да хвърля през цепките на вратата трески от запалена борина… А имаше вътре дванайсет сандъка с барут и ние с Найденов тъпчехме с голи пети запалената борина, за да не хвръкнем с барута.

Играеше си с живота ни тоя идиот и беше страшно, но такова страшно се търпи, не е като ужаса от тъмното и тясното. Краката ни до коленете само на фуски станаха, но агитаторите не изказахме.

Като войник в 9-и полк хвана ме поручик Гаргов с „Работнически вестник“ под куртката. Караше ме да кажа по какви канали вестникът идва в казармата. Би ме с тъпото на шашката и с камшик. Но аз мълчах. Вестника тогава нави около врата ми като шалче и го запали — пак канала не казах, ей го белега ми от „Работнически вестник“. Побесня тогава Гаргов и заповяда да ме закарат в артелната — имаше там една голяма празна бъчва, изостанала от Пловдивското изложение, бъчва с капак, колкото човек да се провре. Заповяда на караула да ме набута в тая бъчва. И това ме ликвидира. Признах, че вестника съм получил от офицерския кандидат Кръстю Кръстев и го разжалваха на кандидат-подофицер, а на мене пред цялата рота ми удариха двайсет и пет на голо.

Това беше дванайсета година, август. Не беше се отворила още Балканската война, но явно се говореше за нея и аз с голямо нетърпение я чаках, защото твърдо бех решил, като започне стрелбата — тайно да пречукам моя взводен. Само че малко преди войната тоя звяр го преместиха в друга част и тайният ми план пропадна. Ако съм знаел какво значение ще има тоя Гаргов в моя живот, щеше под земята да го намеря и да го застрелям, но откъде да зная, че след единайсет години ще се срещнем пак с тая гад и тогава ще ми разплаче фамилията окончателно!

През дванайсета година тесняците в нашата околия се преброяваха на пръсти, но след войната, като ни ядоха въшките, партията стана сила и по време на въстанието през 23-а градската организация извади седемдесет и шест души с пушки, двама с картечници, седем души с бухалки — отделно въоръжените с брадви… Четири дена държахме града и респектирахме пехотната дружина, но като пристигна товарната артилерия — отстъпихме. Пръснахме се из балкана и полека-лека се стопихме: останахме една група от дванайсет човека измежду най-твърдите, като смятахме да продължаваме борбата като наказателна чета.

Тогава разбрах какво нещо е нямане на сол. Десетина дена карахме на зелена царевица, но това нямане на сол ни умори. На горещи камъни пикаехме и ги облизвахме, та от малко-малко да ни засоли, но и в урината солта като че се бе загубила и пикаенето не ни спаси. Тогава се реши аз и още един от четниците да слезем в моето село и да донесем сол. Макар че са бех вече изселил в града — имах свои, на които можеше да се обадя и разчитах да ми дадат сол. Не щеш ли — попаднахме на засада, хвърлиха бомба и другаря ми убиха, мене зашеметиха и плениха и аз се намерих в Пловдив, в „Ташкапия“ — ако си чул!

Имаше там набутани със стотици хора, но за мене като окръжен съветник и по-интересна птица отредиха специален кауш. И още същата нощ ме изведоха на разпит. Водят ме в някаква стая, на вратата с военен караул. Като влизам вътре, гледам — два пагона на полковник. Полковникът рови някакви книжа, не се вижда в лицето, но ушите му се виждат — клепнали уши, рязани сякаш, сетне залепени, обраснали отвътре с черни косми. Стана ми ясно — Гаргов! А той, като изправи главата си, погледна ме, а след това стана от стола и приближи, за да ме види по-отблизо.

— А бе ти, казва, не си ли оня, дето рева в бъчвата? В артелната на девети полк?

Нямаше как да се отрича: потвърдих.

Покани ме да седна, даде ми цигара.

— От тебе, казва, едно се иска: да ми кажеш точно къде се намират твоите бандити. Надявам се, че като стари познати лесно ще се разберем.

Опитах се да лъжа, да извъртам, но предатели бяха ни точно нарисували колко сме, които сме и горе-долу къде се движим.

— Говори истината! — заплаши ме Гаргов. — В противен случай ще те набутам в една бъчва и този път — в името на бога и на царя — наистина ще те удавя!

Ако беше ме удавил — добре, но той — разбрал къде е слабото ми място, не ме удави, а ме държа в тази бъчва — не помня три ли, четири ли дена, докато косата ми окапа, а ужасът ме така смаза, че аз казах на караула да доложи на полковника, че съм готов да направя каквото иска.

Операцията беше подробно разработена лично от полковника. Аз трябваше да вървя по билото, сам, със свободни ръце, но спънат в краката с букаи, навити с памук, за да не дрънкат, и така нагласени, че нормална крачка да мога да правя, но да не мога да бягам. В същото време към лагера, по двете дерета от двете страни на билото, щяха да се движат две колони войници, да обхванат лагера като в клещи. Полковникът предполагаше, че хората може да не са в лагера и тъкмо затова му бях нужен аз: движейки се в планината, да послужа като примамка за моите другари. А той се надяваше, че те ще ме очакват, защото след моето залавяне комендантът на селото отрязал всички пътища за към балкана, за да не научат другарите ми какво се е случило. Освен това в дрехите на убития другар щеше да върви с мене дегизиран като четник един подофицер, уж че аз куцам, а той от време на време ме подкрепва, хем за по-добра имитация на положението, хем за гаранция, че ако аз реша да сигнализирам, да бъда разстрелян моментално, съгласно заповедта на полковника.

Едно нещо само полковникът не можеше да знае и да предвиди: че на тръгване аз уговорих с четния командир, ако на другия ден вечерта не се завърнем — да има предвид, че нещо се е случило, и да взима необходимите предпазни мерки. Аз вярвах, че той вече се е махнал от къшлата, където лагерувахме, и затова тръгнах към мястото без особени угризения.

Едно мислех аз, но друго се случи.

Вървиме с подофицера и наближаваме къшлата. Гъсти буки, нищо се не вижда, но аз имам остър нос — улавям, че мирише на пърлено. Това беше миризма на пърлена кожа, телешка. Бяхме изяли едно теле, а кожата му скътахме уж цървули да си правим, но като нямаше какво друго да се яде, започнахме да режем от телешката кожа, да я печем на жар и да гвачим, за да залъжеме глада. Нашите беха, значи, там и в момента пърлеха от телешката кожа! Колкото беха останали — настръхнах, като си помислих какво ще стане, и моментално започнах да викам:

— Бягайте, войската ви загражда, бягайте-е-е!

Знаех, че подофицерът ще стреля в мене, но бех изтръпнал и ми беше все едно. Не знаех, че заповедта на полковника била друга: на всяка цена, при всички обстоятелства да ме запази жив! Ето защо подофицерът не стреля, ами се хвърли устата ми да запушва. Събори ме на земята и започнахме да се търкаляме, но аз продължавам да викам, по-право — да рева. Опита се подофицерът да ме удари по главата с пищова, за да млъкна, но аз блъснах ръката му и пищовът гръмна. Хвана ме тогава за гушата и започна да ме стиска, докато се пусна пред очите ми червена мъгла и съм загубил съзнание.

Когато дойдох на себе си, намирах се в „Ташкапия“. След това искаше Гаргов да ме заравя жив, да ме застрелва, да ме дере, защото четата се беше изплъзнала и дори беше преминала в Сърбия. Изправиха ме най-сетне на разстрел, претракаха пушките, но имаше в тая команда и добри войници, не стреляха всички в жива цел, и аз се намерих под няколко трупа — с една драскотина в бута. Направих се на мъртъв и когато ни изринаха в Марица — с плаване, лека-полека излязох в една бахча и тъй се спасих.

Когато мина вихрушката, легализирах се и заживях, но здравето ми беше така разбито, че когато през трийсет и трета година ме затърсиха за конспиративна работа — отказах.

— Как е възможно да се откажеш ти, септемвриец, борец и комунист? — възмутиха се другарите.

— Верно, комунист съм — казах тогава на другарите — и в душата, и в червата, но трябва да ви кажа: аз съм човек дефектен, с фобия, в очите ми — трахома, стопил съм се на петдесет и две кила и всичко по тялото ми още преди двайсет и трета година ми е натъртено. Ще ме свият утре на менгеметата в участъка и току-виж — издънил съм ви всичките.

Вместо правилно да ме разберат, обявиха ме за капитулант!

През четирисет и трета брашно давах за партизаните, след Девети блъсках крак заедно с всички, но това „капитулант“ си ми остана.

Миналата неделя идва внукът ми разплакан от училище:

— Дядо бе, вярно ли — казва, — че си капитулант?

— Защо бе, дядовото, кой ти каза?

Разказа ми тогава детето, че на една среща на пионерите с антифашисти от града един, като разказвал за подвизите си през трийсет и трета година по време на тютюневата стачка, казал, че аз съм бил един от огъналите се в борбата и минали в капитулантство.

Покрай внука настръхна и бащата.

— Такова време е дошло, че и аз, и децата ми — казва — ще теглят от твоето капитуланство.

— Защо? Какво си претеглил — питам го — ти от мене?

Започна да ми изброява той — стари петали да вади: че, ако съм бил активен борец, той нямало да е началник-склад, а директор, големият му син щял в университета да се учи, а не да ходи войник!

— Кой му е — казвам — крив, че е натрупал в дипломата седем тройки?

Това му говоря аз, но той — навил се, че аз съм причината за всичко, и само това си знае: „Ако те беха признали за активен, аз щеше да съм директор, а синът да е в университета!“

А от завчера — нова вина: преместили жена му от трета в пета прогимназия! Ако съм бил активен, нямало да я подритват. Аз се чудех защо снахата, като минава покрай мене — гледа в земята и фучи, а то ето за какво било.

Преди няколко дена пък разправия и със зетя.

Той е шофьор на пикап и вади хубави пари, но чул, че негови колеги от „Международни превози“ си надонесли от чужбина мерцедеси, и идва при мене да пита нямам ли „горе“ някакъв дирек да го подреди в международните превози.

— Изгниха — казвам — моите, септемврийските диреци — нямам!

— Язък — казва, — че се броиш за антифашист! Такава нищо работа да не може да оправиш!

Хванаха ме дяволите и го нарязах като кисела краставица:

— Това, че не мога да те вредя за мерцедес, още не значи, че моята антифашистка дейност е „язък“! Аз не съм се борил за мерцедеси и диреци, а съм се борил, зетко, да няма търтеи!

Тогава и зетят изплю камъчето:

— Борил си се — казва, — ама си капитулирал и затова сега разправяш врели-некипели, че не си се борил за мерцедеси. Защото никой те не бръсне, затова!

— Марш! — казвам. — Папуняк с папуняк! Събрали сте се около мене все такива рахитични, дето барат на чия гърбина да се подпрат!

Оттогава не е стъпил у дома, нито жената си пуща да ни види, нито пък децата. Не го било заболяло за друго, ами за това, че съм ги нарекъл „рахитични“.

Зарад тях влязох в пререкание и с жената.

— С тия остри думи всички ще пропъдиш около себе си. По-добре мълчи си и не им обръщай внимание — съветва ме жената. — Защото им е прекипяло и на тях.

— За какво да им е прекипяло? — питам аз жената. — За какво? На единия му е прекипяло за директор, а на другия — за мерцедес! Срам го било от трабанта, че той единствен в града бил останал с трабант! Затова му е на него прекипяло! Много ми се иска да имаше как да се върнат тия мои хора, ако не за повече, за месец или два в нашето, аргатското време, да покопаят с дикел на Манолкьоолу, а той с чадъра копките да им брои! Да прекарат една зима без дърва в гола стая, без креват, както сме карали аз и ти! Да нямат в джоба си пет стотинки, на медицинското за марка! Това ми се иска да помиришат, та не само ще прекипят, ами ще кабардисат!

Насолих ги, както трябва, но кръвното качих на двеста и двайсет и запищя в ушите ми една локомотивна свирка — не ти е работа. От миналата сряда свири и не спира.

Викам на бабата:

— Композицията е готова, бабо!

— Коя композиция? Каква? — чуди се тя.

— За оня свят. Стягай погребалната ми риза.

— Ще извикам доктор — рече бабата, — кръвното ти да свали.

— Няма нужда да го сваля! Нека се качва, че да си вървя, докато е време!

— Защо? — пули се бабата.

— Защото партията ми прости и си ми остави червената книжка, но моите хора няма да ми простят, че не са ме признали за активен! Вината ми оттук нататък ще се увеличава, няма да се намалява. Поколението ще се размножава и вината ми ще се увеличава, защото един ще иска директор да става, друг — дипломат, трети — външна търговия да захване. Ами тогава? Как ще ги гледам в очите? Къде ще се дена?

— Недей се трови! — казва ми жената. — Просто недей да мислиш за тия неща…

— А за какво да мисля?

— Хубавите работи можеш да си спомниш отпреди. Защо мислиш само за сега?

Беше ми го препоръчал докторът същото, казал го и на нея, види се, и тя, сиромахът, ми дава същата рецепта. Грижи се жената, значи, не бива хатъра й да строша.

— Добре! — казвам. — Хайде да си припомняме хубавите работи! Откъде да почна?

— Ами от детството…

За детството какво да си припомням? — За въшките, дето са ме яли? Три години слуга в кръчмата на Найдю Николов, две години аргат в Крумово. Една година — в Козлук и още две — у Георги Славов в Козаново. Слагаше ни само лук и хляб, та направихме тримата аргати стачка. Издигнахме лозунг: „Да се смени лукът в торбата със сланина, и второ: да не се работи в неделя!“ Една седмица точно в жътва хвърлихме сърповете и волю-неволю — накарахме го да се съгласи. От тия години това е единственото хубаво! Сетне той подкупи аргатина Димитър да ме блъсне с мотиката по главата, както копаеме в лозето, но той са беше предварително нацепил за кураж, та вместо по главата, удари ме в рамото и тъй се отървах — жив и здрав… За да ме гони сетне козановският поп Гьорги с кон и с кама, че като мене „чучулисти“ и безбожници били причина, дето падал град и ставало суша…

— Остави ги тези работи — вика ми жената. — Нека да говорим занапред!

— За какво?

— За каквото ти е интересно.

— Ами да приказваме тогава за машините! Какво ще стане с хората, като започнат машините да вършат работата им? Човекът в труда се е развил и е станал човек, а машината, която изработва той, го замества не само във физическия, но и в умствения труд. Ако не всички хора — болшинството… Какво ще правят хората без труд? Как ще се развиват те без него?

Ще стане ли човек по̀ човек?

На тоя въпрос сме се спрели сега засега с бабата. Аз дълго не мога да приказвам, затова си почиваме и започваме отново. Тя, хитрушата, знае ми нрава и затова ми се явява винаги в опозиция. И понеже аз си служа понякога с цитати от Луначарски и от Ленин, за да бъде и тя във форма — започна и тя справки да прави, в библиотеката ходи, чете „Работническо дело“, „Наука и техника“, слага очила над очила и се въоръжава с контрацитати, за да поддържа спора на висота. Само и само да ми отвлече вниманието от фамилиарните и личните ми дертове, да продължи дишането ми още с някой месец или година…

Милата ми баба! Ако още заслужава да се живее заради някого и нещо, то е, за да се възхищавам на нейната красота! Жалко, че тя е от старото поколение, а инак щеше да е чудесен аргумент за очовечаването на човека!

Благодарение на нейните грижи и на овчето кисело мляко, дето прави нашият съсед, кръвното ми налягане, изглежда, спадна. Пак се чува локомотивната свирка, само че не тъй силно, като да е пред вратата, а е гарирал, изглежда, зад баира и чака да си довършим спора с моята баба: как ще се развива човекът далече от природата?

Барабанчикът

След превземането на общината от партизаните денят на въоръженото антифашистко въстание в Крушица трябваше да завърши с всенароден митинг. Разсилният не се намери, за да бие барабана, и тогава общинският бикогледач бай Кръстю, като бивш военен барабанчик, пое върху себе си глашатайството. Видяха го да набива калдъръма с дървения си крак и след малко откъм мегдана се разнесе тържествено тревожният речитатив на „барабанния бой“ за пехотна атака. И в настъпилата мъртва тишина след това прозвуча гласът на стария военноинвалид:

— Су-у-у-убщава се на господа селените-е…

Има хора, които могат да си припомнят как е изглеждал бай Кръстю в тая върховна минута — с настръхнали мустаки, с побледняло лице и светнали очи, величествен, макар и нисичък, но никой не би могъл да повтори в какъв глас „изпя“ той своето първо съобщение за сгромолясването на капитализма. Сто валдхорни, тромпети, гайди и кавали едновременно да свирнат, не биха могли да предадат трепетните звуци на ликуване, които напираха в одрезгавелия от вълнението глас на бившия бикогледач.

Отсега нататък спокойно можем да го наричаме „бившия“, защото барабанът и барабанчикът вече не се разделиха. На другия ден новият народен кмет го назначи за общински глашатай и бай Кръстю облече униформа с висока галонирана яка и бог знае откъде попаднала му червеноармейска фуражка, „захапала“ лявото ухо. Олющения ремък на барабана новият глашатай смени с параден офицерски каиш. Бронзовите му закопчалки лъсна с пепел и оцет, докато заблестяха като златни; старите палки захвърли и накара Сулю — вретенаря, да му изработи нови от просъхнал ясен — струговани, с по две гривни меден тел на шийката и с по една сребърна токичка на върха.

Всичко в новата работа на булаирския ветеран тръгна по мерак. Новините ставаха от ден на ден все по-интересни, а заедно с това все по-запален ставаше и барабанчикът.

Когато на 9 май 1945 година падна Берлин, бай Кръстю имаше вид, като че току-що е слязъл от покрива на Райхстага, където червеноармейският сержант поби червеното знаме със сърпа и чука. Общинският милиционер му беше заел специално за случая своите кожени презрамки, а червеноармейската фуражка беше така изпъната, като че се канеше да литне в синьото безоблачно небе. Барабанът бе ударен два пъти, и двата пъти — под прозореца на Таню Бубарата, и двата пъти „за среща“ — припрени гръмовити откоси, насечени с дълги интервали. Никога крушевският площад не е проехтявал от по-дружно и радостно „ура“. Разправяше се после, че Бубарата го втресло и побягнал в мазето презглава. Когато научи за това, бай Кръстю поклати замислено глава и заръча да му кажат, че е още рано да слиза в мазето.

И наистина, ако Бубарата знаеше, че ще има национализация — щеше жив да легне оземи. Бай Кръстю никога не прости на кмета, че не го включи в седморката, която заранта в четири часа национализира Бубаровата маслобойна.

— Единият ми крак е в темелите на тая маслобойна — рече той на кмета. — Харизвам ти и другия, но ми разреши да ударя барабана…

Тоя път бай Кръстю нямаше време да слага милиционерските презрамки, грабна барабана и по селото се разнесоха настъпателно тревожните звуци на същинския „барабанен бой“ за атака. Докато биеше барабана, той не се обръщаше, не намигваше на своите маловръстни почитатели — децата, които първи се натрупваха край него, а гледаше към червения двукатен покрив на Бубаровата маслобойна, където се развяваше знамето на една безшумна битка, завършила в ранните часове на тоя декемврийски ден.

Хаджи Тано не издържа „атаката“. На другата зарая замина при зет си в града и вече не се върна. Не можа да види как се прави трудово-кооперативно земеделско стопанство.

Бай Кръстю не подозираше, че тоя път и нему предстоеше не барабанен, а същински бой, и то в собствения му дом. Причината беше проста: той искаше да бъде учредител на първото трудово-кооперативно земеделско стопанство в село Крушица, а синът му — тромавият, саможив Стоилко — се инатеше, подучван от своя богатичък тъст. Стигна се дотам, че бай Кръстю напусна крамолния дом и три денонощия живя на двора, под една разпъната на четири кола черга, докато под напора на обществения присмех Стоилко не излезе да го прибере. Упоритият старец отказа да се върне и се наложи да го внесат заедно с чергата при всеобщия смях на махаленските сеирджии. На другия ден семейство Глогови стана целокупен член на трудово-кооперативно земеделско стопанство „Червено знаме“, а до вечерта старецът разгласи за постъпилите двайсет нови заявления. Барабанът му не биеше нито за парад, нито за атака, а за поход — за тежкия и славен кооперативен поход, който започваше в тоя мътносив декемврийски ден. В историята на тоя поход летописецът трябва да открие специална глава за бай Кръстювия „боен“ барабан, както го нарекоха след случая с памука.

Това стана в една тиха, спокойна есен. По улиците вече настъпваше обичайното вечерно оживление, когато бай Кръстю се яви на площада гологлав и по риза. Личеше, че току-що се е върнал от къра и не е втасал да облече галонираната си куртка. Любопитните нямаха време да претълкуват това знамение; сипнаха се съкрушителни, бързи барабанни удари, без интервали и акцентовка, без обикновената грациозност и спокойна тържественост на бай Кръстювата барабанна музика. Фронтоваците разбраха, че това са призивните звуци на „тревога“. И биенето на барабана, и видът на барабанчика подсказваше, че тазвечерното съобщение на общинския глашатай ще бъде необикновено, и хората започнаха бързо да се трупат. Кръчмата се опразни. Излезе дори и бюфетчикът — тлъстият като сливарско буре Лазар.

Бай Кръстю продължаваше да бие, загледан уж в позлатеното от залеза кубе на старата камбанария, докато вратата на кооперативната канцелария се разтвори и оттам се показа Вичо — председателят на кооператива „Червено знаме“. Тогава бай Кръстю удари заключителния такт и започна своето съобщение:

— Су-у-убщава се на господа селените, звеноводите, бригадирите, кооператорите и председателя на кооператорите, че памукът в „Стара падина“ е почнал да капе и ако за два-три дена не се обере, вятърът ще облече с него голите и боси трънки по „Малина чука“.

Наежен и посинял от яд, сприхавият Вичо заплаши глашатая за тая му самодейност, но бай Кръстю не трепна:

— Ако не изпратиш бригади да оберат памука, утре вечер ще бия барабана под прозорците на околийския комитет — заяви му той.

Вичо не посмя да поеме тоя риск и памукът беше светкавично обран.

За втори път се кръстосаха „шпагите“ на общинския глашатай и председателя на стопанството по въпроса за „номенклатурата“. Бай Кръстю от някое си време започна да произнася в своите обявления, не „текезесе“ както беше правилно, а „текесе“. Произнасяше го високо, демонстративно, с една иронична акцентовка, която не убягна от тънкия слух на себелюбивия Вичо:

— Бъркаш номенклатурата, мой човек… — Вичо имаше слабост към ефектните думици. — Някоя баба ти е избила комай предните зъби, та фъфлиш „текесе“ — укори го той, без да подозира, че влиза с двата крака в глашатайския капан.

— Я не бъркам, другарю председател — рече бай Кръстю, пъхна палката в поясока, отметна барабана на гърба и побара левия мустак с палеца на дясната ръка: — По-рано, докато бяхме трудово-кооперативно земеделско стопанство, никога не съм рекъл „текесе“, но гледам, че от някое време зарязахме земята и го ударихме на магазини, варници, тухларници… кариери… От трудово-земеделско станахме търговско-кооперативно спомагателно стопанство — „текесе“, както го и викам. Ей народа, нека съди… — кимна той към струпалите се на бърза ръка селяни.

За тия своеволия на барабанчика кметът се видя принуден да го мъмре, но и Вичо не остана „сух“ и беше заставен на годишното събрание да оправи „номенклатурата“.

Неравният двубой показа, че бай Кръстю не беше вече само вестоносец — ехо на шеметно избуялия живот, а и сам участвуваше в него с палките на своя барабан и самобитния хумор на импровизираните стихотворни опашчици като тези:

„Трактористът Бонин Митко — орал плитко,

бързал надве-натри да догони нормата,

колкото за форма…

(Пауза)

Су-у-убщава се на бригадира, Митковия свато, да не мери мижешката!“

Тази пиперлия хроника се очакваше от бай Кръстювата аудитория с най-голям интерес. Не ще и дума, някои се поразсърдваха, но глашатаят продължаваше да изтрива мазните лекета със своя киселичък поетически оцет и редовно четеше наредбите и обявленията с акуратна стойка и грациозна артистичност, без да подозира, че това са последните му глашатайски дни.

Бедата връхлетя неочаквано. Случи се така, че при прокопаването на водопровода в Крушица работниците се натъкнаха на минерален извор. Съветът не закъсня да обяви селото за курорт, заедно с това започна и неговото коренно благоустрояване. Главната улица беше разширена и асфалтирана, на площада изникна циментов шадраван с едно издялано от камък клепоухо мече. А един петъчен ден работниците побиха и стълбовете за радиофикация. Бай Кръстю запомни тоя ден, защото точно в 11 часа председателят на съвета го извика в кабинета си и го уведоми, че е наредил да приготвят книжката му за пенсиониране… За в бъдеще новините щяха да се предават по радиоуредбата…

Сцената беше кратка. Председателят дори не забеляза навлажнените очи на стареца, който, без нищичко да каже, се обърна и си отиде, скрибуцайки с дървения крак, като че скимтеше сляпо куче. А и да искаше да каже — не би могъл: ударът беше така неочакван и тъй горчива нанесената му обида, че го задави.

От гребена на вълната, където се беше изкачил, бай Кръстю изведнъж падна сред спокойните, мъртвостудени пластове на житейското море, където ни вятър играеше, ни звезди се оглеждаха. Зашеметен от това падане, бившият глашатай доста време не излезе от дома си. Хората пошумяха, поприказваха, докато пролетната залисия ги повлече, и взеха да го позабравят. Но една вечер, изглежда, сърцето му не изтрая и той се яви откъм горната махала в своята ожулена абица — поизбелял и заслабнал, мина край общината, без да погледне, и седна на пейката пред новия шадраван. Слънцето се беше скрило зад Голи рид, на небето грееха зачервените от залеза облачни валма, а по земята пълзяха сенките, които предхождат вечерта.

Бай Кръстю не беше се още ръкувал както трябва с двама-трима свои акрани, не беше се добре наместил на свободното място край тях, когато фуниевидният високоговорител кихна и зазвуча встъпителният марш, позаглушен от „виелицата“ на обичайните смущения. След марша новата операторка обяви програмата и започна да предава съобщения на селсъвета.

Отначало бившият барабанчик слушаше внимателно гъгнивия и припрян говор на момичето, но щом стигна до съобщението за утрешното тържествено откриване на водопровода, той неспокойно зашава и тояжката му нервно затропа по калдъръма. Водопровод се откриваше!… За първи път щеше да бликне в селото студена планинска вода от трийсет и три чешми, а говорителката обявяваше бодрата и радостна вест гъгняво и вяло, като че ставаше дума за инжектирането на кокошките. Забравил, че държи запалена цигара, старият ветеран хвана калпака с разтрепераните си ръце, дръпна го, та закри ушите си, и закуца бързо и припряно към дома — като че отиваше да гаси пожар.

От тоя ден бай Кръстю не се вестна из чаршията. Рядко излизаше и в градината, и то следобед, когато хора не минаваха. Сядаше на припек и оставаше неподвижен, като че задрямал, докато слънцето клюмнеше на залез. Гледаше как пчелите отбръмчават към насеяните с минзухар присойки, как пилците плетат гнезда в повитака, как моторизираните брановачи препускат по избуялите кооперативни есенници и му ставаше тъжно, че само той нищо не прави. Дори буболечките търкаляха с краката си някакви кални топчета, дори мравките се щураха припряно насам-натам в своята вечна залисия, а той седеше и залудо натискаше земята с бремето на свойте шейсет и три години. Дните му се струваха дълги, нощите — кошмарни. Въртеше се в леглото. Слухтеше как вятърът се катери по улуците и потропва по ламаринения покрив на фурната и му се струваше, че това е смъртта, която се зъби някъде в тъмното, кикоти се в комина, за да си отиде призори, като прибелее стъклото на прозореца. И пак настъпваше денят — пуст и празен. Щеше да пече ревматичната си кълка и да брои буболечките.

За какъв дявол му беше такъв живот?

Една заран бай Кръстю разбута струпаните под стряхата чамови дъски, отхвърли настрана десетина сухи и ги нареди под сайванта. На озадачения Стоилко рече, като гледаше някъде встрани:

— Ако се случи да ритна топа, няма да се трепеш за ковчег…

Вечерта се прибра в стаята си и вече не излезе. Ден-два снахата и Стоилко не му обърнаха внимание, но като видяха, че заседя, поизплашиха се — кое за него, кое за пенсията му — и се разтърчаха за лекарства. Надонесоха таблетки, прахове, шишенца, но всичко това отиде в печката: старецът не искаше да върви за оня свят по околни, а по преките пътища.

Навярно това скоро щеше да се случи, ако не беше началникът на пощенската станция Илия Дуйнов — Инко, както всички го наричаха заради веселия му и ведър нрав. Той страстно обичаше риболова, а нямаше по-добър другар от бай Кръстя, който имаше голяма опитност в тая работа.

През една следобедна почивка Инко реши да го потърси у дома му. Хубавият юнски ден беше помамил хората навън и Горната махала беше пуста. Никого нямаше в бай Кръстювия двор, но щом Инко влезе, до ушите му се прокраде тихо трополене, като че някой пресипваше боб от едно решето в друго. Началникът на пощата застана до прозореца на приземната стаичка и тогава разбра, че странните звукове идват отвътре. Надникна през прозореца и видя барабанчика — седнал на одъра, с барабан на скута и палки в ръцете. Кожухът беше свлечен от тънките му и щръкнали рамене, очите — притворени, но палките играеха като живи в сухите му жилести ръце и нижеха странно, тихо и меланхолично броеницата на „походния марш“. Инко почака, докато ударите затихнат, предупредително се покашля и влезе. От два месеца насам той за пръв път виждаше своя стар приятел. Не, това не беше жизнерадостният бай Кръстю, с живи и скокливи очета — пред него седеше един пожълтял, невероятно състарен човек, с угаснали очи и сиви сплъстени коси.

Още от първите думи Инко разбра, че старецът се беше простил не само с рибата, а и с живота… Опита се да заговори за болестта му, но бай Кръстю от нищо не се оплака. И все пак, когато Инко си тръгна, той вече знаеше и болестта, и цера. Затова, вместо да отиде у дома си, забърза към пощата с един набързо скалъпен кроеж за спасяването на стареца.

На другия ден пощенският раздавач занесе в дома на бай Кръстю Глогов станалата после знаменита заповед за назначаването му на длъжност „оператор при крушевската ПТТ“. Заповедта съдържаше и един специален тържествено-патетичен параграф, а именно, че бай Кръстю трябваше да се яви утре в 19 часа на работа „с униформа, барабан и очила“.

Както седеше на одъра, бай Кръстю се облегна до стената и минутка-две стоя с притворени очи. „С униформа, барабан и очила…“ Тия думи бяха достатъчни, за да разиграят ленивата му кръв.

След вечеря той се прибра в стаята си и заключи. Свали барабана, лъсна го, а след това пристъпи и към „настройването“ му. Кожата се беше доста изсушила и трябваше леко да се отпусне, за да придобие ударна сила. Като свърши с барабана, той зарови из полицата, в долапа, под възглавницата, докато намери най-сетне чифт тенекиени щипки. Намокри мустаците си и ги прищипа с тях, за да хванат през нощта „калъп“.

С това подготовката за утрешния ден завърши. Бай Кръстю угаси лампата и си легна. Главата му шумеше от умора, но на душата му беше леко. В тая минута той и не мислеше за това, че го назначаваха не за глашатай, а за оператор в пощата, че докато се канеше блажено да заспи — неговият приятел, началникът, си блъскаше главата как да съчетае радиоуредбата с бай Кръстювия боен барабан.

На другия ден в шест и петнайсет вечерта новоназначеният оператор слезе по пътя от Горната махала. По-право, това не беше слизане, а — възшествие. Вървеше бавно в галонираната си куртка, с барабан, обвесен на шията, и засукани мустаки. Ято деца го бяха сподирили и числото им все повече се увеличаваше и от възрастни, които разбираха по парадния вид на стареца, че ще бъдат свидетели на нещо необикновено. Пред пощата бай Кръстю спря. Инко се показа на прозореца и го повика, за да му връчи съобщението, което трябваше да прочете. Множеството остана да чака. Минаха пет минути, глашатаят не излизаше, станаха десет — не се вестяваше. Хората все повече се трупаха, чуха се и нетърпеливи възгласи:

— Хайде, бае, бум!…

От вратата на селсъвета излезе председателят, извади часовника и погледна: стрелката беше на седем без две. Точно в седем, когато възбуждението на тълпата прерастваше в многогласен ропот, от репродуктора на радиовъзела се посипаха тържествено стройни и могъщи барабанни удари. Това не беше капризната красива игра на палките, която бай Кръстю обикновено импровизираше и тъй много харесваше на малките деца, а мъжествено груби, гъсти и равномерни удари, от които попълзяваха мравки по гърба.

А и барабанчикът, който се беше изправил в тая минута пред микрофона в операторската стая, не беше съвсем на себе си. Лицето му, побледняло от вълнение, беше сериозно, съсредоточено и мрачно тържествено, също като в оная славна атака при Булаир, когато деснофланговата резервна дружина се дигна за бой с нож под звуците на неговия барабан. Наистина сега край него не фиюкаха шрапнели, не потракваха вълчи зъби турските картечници, не падаха ранени войници и не се чуваше страшното „ура“, затова пък на операторската масичка седеше написан с едри букви манифестът за утрешната първа копка на новия Белоречки язовир, за новата епическа борба, която съюзените крушевци започнаха срещу хилядолетния враг на плодородието — сушата, една борба, в която бай Кръстю се чувствуваше и барабанчик, и — нека му бъде простено — главен генерал.

Към върха

Стара, съсухрена жена прекопава фасула край реката, а мъжът й сече леските горе по урвестия бряг. Мотиката прави звучно и кратко — „тча-а“, „тча-а“, а ехото на двата бряга го препраща удвоено, утроено и от тази звучна гоненица по скалите сякаш чаткат копита. Мъжът също отговаря с „тча-а“, но неговото „тча-а“ е тънко, защото сече с косер, и само тоя неравен диалог съживява притихналия в жегата планински пущинак.

Реката, обикновено буйна и пенлива, се плъхти нечуто в подмолите и кротко заобикаля скалите. Букакът не шуми. Ехтеливите борики по гребена на височините седят кротко, заслушани в дяволските копита.

Мотиката спира. Жената се изправя, обърсва зазноеното си лице и вика нагоре:

— Бре-е-ей, чуваш ли бре, Съботине-е-е?

Косерът замълчава, но глас не идва. Жената мърмори нещо неразбрано, навежда се и джафкането на мотиката продължава.

Мъжът слага косера в пояса и оглежда повалените лески — мъж необръснат, нисичък, с разголени сухи гърди, обрасли с валма от посивели накъдрени косми. Той е осякъл леските, за да прослънчи една круша с кафява лъскава кора.

Съботин присвива очи, поглежда крушата, после поглежда към върха, подпрян от сивобели канари, и тежичко въздъхва. Смита съчките с крак и сяда на земята. Разкопчава завързаната на пояса мешинена кесия, вади присадаческото ножче и бавно започва да го заглажда с чакмака.

Сухият отсечен лай на мотиката продължава да се блъска в скалата, но той не го чува. Гледа в резеца на стоманата, а пред очите му пак върхът. Шестстотин копрали има от дерето до върха — броил ги е и преброявал неведнъж. Сега е застанал на четиристотната, но това не е и половината път, защото всяка копраля оттук нагоре се равнява на две. Издължават се копралите със стръмнината, а краката му стават все по-къси, все по-меки коленете. Пък и крушата се дърпа и се плаши, не желае да върви нагоре… Каква мъка е да изтегляш присадена, опитомена круша от топлите пазви на дерето към върха!… Стотина круши насади, а оцеляха само девет.

Ето я тази, горката — деветата круша, едвам не скъса юздите. Все й е тъжно за градината, все към нея гледа. Навела се е, като че иска да се поплакне в топлите струи на реката: не нагоре, а надолу иска да върви.

И все пак излезе послушна. Не се разпери, корона не развърна: клоните си тя изостри като мечове, подаде ги срещу вятъра, готова да го наниже, а листата й — ламарина, а не листа… Тая круша беше гордостта на Съботина, в нея беше сладката му надежда — заедно да стигнат горе, на върха. Преди нея вятърът пречупи две, три загинаха в преспите. Тогава Съботин разбра, че е нужна здрава подложка, жилава. Три недели се лута из гората, докато намери едно джудженце крушово, една огризка дива. Бяха я прехапвали кози, говеда я бяха мачкали, ветровете шибали, снеговете затискали. Това беше дърво озлобено, шипесто, същински таралеж, закалено в несгоди, злопаметно. Пренесено на новото си място, то не забрави шибаницата на вятъра. Дълго сдържаната му дива сила премина в питомните стръкчета, които Съботин му присади.

И от прегръдката между питомно и диво се роди плод, три круши, едри и сочни. Едната капна, но двете се запазиха. Старият ги занесе в колибата, тури ги на жълта суха слама, дълго ги гледа и дълго им се радва. Кожицата им беше грапава наистина, опашките къси, дебели, но те бяха едри, сочни плодове и разливаха чудесен аромат.

Този ден беше щастлив. Но бабата го помъти със своята сръдня. Тя влезе, когато двете круши блестяха на дланта му като две малки слънчица. Той й ги поднесе, а тя отблъсна ръката му и се развика:

— Живота ми зарови ти в това дере! Откакто се захвана с тия круши, с тая твоя лудост да ги влачиш из баира — за друго всичко оглуша и занемя! Превърнал си се на вещер… Не ща вече да седя с вампирясан мъж в една колиба! Смачкай тия проклети круши или ще ида в махалата при сина!

Да смачка крушите! По-лесно щеше да смачка сърцето си!

Бабата си отиде и месец не се вести. Нямаше кой да стъкне огъня, бакърчето да разхлопа, да закашля през нощта. Тишината взе да го затиска, да го мъчи самотата. Дощя му се да го нахокат макар, но да чуе глас човешки, дума да смени. Добре че бабата се върна. Една вечер вратата скръцна и си влезе. Върна се — мълчалива, укротена. Ех, и сега ръмжи понякога, но не вика, не крещи. Тя в махалата ходи, тя се разправя за трудодни, тя купува и продава, а той, той си знае ножчето.

Остаряло е то, изтрило се е… Огънал се е резецът му, подплашил се от чакмака и годините. Трябва да се смени чакмакът. Много е лют и се втрива. Като бабата: шавне ли езичето й — огън! Ревнува го от крушата. Седмата тя обели, за да изсъхне. Обели я тайно, с нокти, а сетне разправяше, че зачула уж как ревели нататък сърни… За да повярва той, че сърните й огризали кората… Жена! Оня ден, като й се оплака, че го върти лумбагото, а тя вместо да го пожали — сяде го:

— Като се драпаш въз небето, ще върти не, ами ще те разнищи! Хе-е-е на текезесето бахчите в равното, като те сърби ръката да присаждаш! Ще има поне трудодни!

— Знае баба равното! Горе, бабамоолу, горе на високото! Да побиеш круша до смърчите на върха. В гората да направиш бахча!… Такъв трудоден!

Така й рече той. А тя се вторачи в него и занемя. Сетне чак й дойде глас:

— Ама ти наистина ли… вярно ли, че се надяваш круши от баира да ядеш?

— Ако е за круши, пълно е в градината! — рече той.

— Че тогава защо се препъваш и халосваш?

Той нищо не каза. Замълча. Та как да разправи, че по-сладко е от зрелите круши качването към върха? Че сладостта е в пътя! Какво е преживял из тоя път и прекарал той, докато е мъкнал крушите от стъпало на стъпало, към върха! Девет пъти се е хващал с вятъра за гушата и деветте пъти е надвивал — тоя есенен вятър резлив! Що блъскане даде той в крушата, жулене и стъргане!… Елите прореваха от страх, пропищяха габрите, но крушата не се стъписа: преди да дойде есента, тя, хитрушата, съблече листата си и накара тоя крамолник да блъска не в шума, а в голи пръти! Дървото да накараш да хитрува! — каква сладост има в това, не би могъл да усети оня, който познава на този свят само сладостта на шекера!

Лошото е, че и вятърът се научи да хитрува. Ето го, кротува си в храстите, скимти, но Съботин знае, че това е само кратко затишие, маневра. Вятърът ще направи засада горе на скалистия ръб, на прелеза към върха. Там щеше да ги връхлети. За тоя ден трябваше да се приготви крушата. Две недели по-напред трябваше да я свикне той да си съблича шумата — насилствено!

… Сухият трясък на мотиката спира. Съботин поглежда надолу. Жена му слиза към реката, навярно за да се поплиска. Въздухът трепти, бръмчи като пчела. Два орела кръжат по небето и жално пищят, сякаш пищи земята, налегната от тежките, сивите скали. Време е… няма кой да види. Старият скрива чакмака в кесията и бързо става. Избира от повалените храсти жилава пръчка, окастря я, пресича върха й и приближава крушата. Озърта се, замахва и… зашибва дървото. Разлетяват се листа, затреперват клоните от внезапното жестоко нападение, посипват се изронени пъпки, тук-там се пробелва кората и задолита фучене, ежат се елите, писъкът на орела стряска задремалите дървеса: „Бият дървото!“ Скалите го повтарят и в тихия доскоро храсталак настъпва истинска тревога. Мъжът не се стряска от това, от скалата не се бои, пет пари не дава за орела. Страх го е само да не види бабата и бърза да обрули всичките листа…

Пръчката свисти, хвърчи обрулената шума… Дано запомни тоя бой дървото, да проумее, че е за добро. Криви се лицето на стареца, не му е лесно да жули своето създание, но ако той го пощади, вятърът ще бъде безпощаден.

Отдолу пак се вика:

— Чуеш ли, бре-е-е!

Жената! Съботин хвърля пръчката и сърдито отговаря:

— Ида, мари!

Тя прекосява градината и влиза в къщи. След малко над покрива започва да дими. Старият полегва, изведнъж почувствувал тежест и умора. Сърцето бие заморено, задавено от кипналата кръв. Валмото на гърдите му леко потреперва, а в ушите му нещо шуми. От някое време, щом сърцето повечко забие, шумът се появява — шум от далечен порой. Мъничко напън и… пороят забучава. Приближава… отшумява, връща се отново, клокочи… Някой ден ще връхлети и — хайде, в голямото, бездънното море!

Трябва да е студено. Усеща се по ледения полъх, дето идва от бученето. Старият притегля доламицата върху разголените си гърди и я слага над сърцето. Пърха! Иска му се да хвърчи, да се качи на върха… И човекът иска да следва сърцето, но сили не достигат, стръмнината пречи, тегли го дерето. Обвесила се е на краката му земята с гранита… Жената… Годините… Те уж си отиват, отлетяват, а сетне ги усетиш, че са увиснали като прилепи на сърцето — тъмен орляк от месеци и години, който тежи. Нека си тежи, нека тегли и… тегли и небето. Тегли, та боли.

Иска се на Съботина да стане, да тича нагоре, да достигне върха, преди да е притупало сърцето, но крушата не иска… Не може да търчи… Пък времето бърза и все по-страшен и стръмен става брегът. Вятърът — по-студен, и по-дебели — снеговете… А има дупки да се правят, да се присаждат нови дръвчета. Да се опитомяват и каляват… Да се вразумяват… Докато свърже цветната крушова пътека дерето с върха.

Чудесна е тази бяла цветна пътека, макар и недовършена! Тая бледорозова следа на неговите дни сред сивата, студена мъгла на дивите дървета, храсти и скали. Всяка пролет се появява тази бяла пухкава пяна, като че реката се отбива нагоре въз баира — една река, възнегодувала срещу закона, фукнала към синкавия лед на преспите. Цвят, насочен към леда! Щяха ли да се докоснат, да се допрат върхът и непокорната, разбунтувалата се река?

Синята струйка долу дими. Жената е запалила огъня. Довечера ще седнат двамата край него, ще поядат и помълчат, бабата ще въздъхне и ще каже:

— Жега беше!

— Жега! — щеше да отвърне той.

Главните щяха да пукат, светлината да играе, а те — отново да мълчат. Но бабата щеше да подхване:

— Ще прегори фасула, брей човеко!

— Ще прегори!

— Че ха напой го де, не се залисвай с тия твои круши! Зимъс няма да те хранят те! — щеше да кипне бабата, а Съботин кротко щеше да се съгласи:

— Бива де!

Тя ще се разсърди, ще си легне, а той ще остане да припича табаните и да слухти: на дъжд ли, на пек ли свири вятърът в комина. И да мисли — коя круша утре да премести, коя кога да присади, с колко копрали ще напредне към върха.

… Оттам ли, от върха ли идваше тая хладинка приятна? Гали пръстите, изстудява глезените, сякаш зефирът под дрехата пъпли и се шегува. Сега пак близна китките, духна под ушите, заусуква се около врата… подпъхва крилете си под гърба му, иска да го поднесе нагоре…

Ето че наистина го носи… започва да лети… Земята е под него — зачудена и смирена… ситнеят скалите… Ето и лехата, цветната леха на дните му, неочаквано пораснала, извисена до върха! Колко е чудесно цвят да се целува с леда!

Но откъде долита този шум? Реката ли е придошла? Реката си е долу, мирна; шуми голямата невидима река, клокочи, залива се… гърми! Крилете на зефира отмаляват изведнъж, счупват се и старецът полетява надолу…

… Мръдва само ръката му и се отпуска върху нажежената, напечена земя.

Жената излиза от колибата, отрива брашнени ръце и вика нагоре:

— Съботине-е-е-е. Съботине бре!

Но този път никой не се отзовава.

Магьосникът от Брезе

Още като се хлопна вратата, завих се презглава и се престорих на заспал: в хотел, а особено в хотел като девинския, винаги може да се случи съпасажерът да е попийнал, гръмогласен, словоохотлив и да ти отнеме най-добрите часове за сън.

Когато влезе, той дишаше тежко. Не беше твърде млад, щом като петнайсетината стъпала до втория етаж го бяха изморили. Тупнаха подковани обуща, щракна се ключът на лампата и леглото изскърца. Доста полежа неподвижен, но когато вече се канех да се извърна, една въздишка се откърти от гърдите му, изпърха с оловени криле и увисна в полумрака на хотелската стая не въздишка на облекчение, а вопъл на човек, уморен или съсипан.

Обвея ме студеният полъх на смътна тревога. Обърнах се към леглото му и при оскъдната улична светлина, която проникваше през тесните старомодни прозорчета, забелязах оставени на масата шарен пояс и чалма.

Непознатият разбра, че съм буден.

— Да не ти попречих? — попита той.

Гласът му беше топъл и приятен, с кадифена мекота и странно приглушен, като че ли беше викал преди това до изнемогване.

Вгледах се в чалмата, дори малко се изправих. Да! Това беше дебело навита бяла чалма, небрежно оставена върху пояса. Доловил недоумението ми, собственикът й неловко пошавна и кимна към чалмата, като да искаше да завърши вече започнал разговор:

— Свърши се и нейната!… Утре заран ще си купя гугла с кожени капаци, пък чалмата — в пояса. Ако не си видял ходжа с гугла, ела утре на чаршията да видиш! — тихо добави той, засмя се, но смехът му секна изведнъж и в стаята настъпи дотеглива тишина.

„Ходжа с гугла“… това можеше да разсъни и смъртно заспал. Попитах откъде е.

— От село Брезе. Викат ме Асан Реджепов — ходжата. Викаха ме… днеска до пладнина, докато мюфти Али ме отписа от тефтера. Въртя ме тоя Али, мъчи ме и с хубаво, и с лошо, скуба си брадата и на края се умори. „Върви, кай, в джендема с тая дебела глава. С такъв като тебе — кай — не човешка дума, а — с топуза, по̀глава!“ Побарах го тогава за брадата и ако не бяха ни разтървали…

Ходжата се разшава и тежко задиша.

— Да не те удари?

— Удари ли ме, ударих ли го — от това не ме боли. Друго ме боли мене… без топуз, само че е въздлъжко за разправяне, пък на тебе комай ти се спи.

Уверих го, че съм се вече разсънил.

— Нека да събера душа! — рече той, заопипва около себе си, драсна кибрит и запуши. Огънчето блесна в шепата му и макар и за минутка, видях лицето му — широко, брадясало, с ръбато чело и дълга, по всяка вероятност прошарена брада.

— Да си събера душа — повтори Асан ходжа и като всмукваше лакоми глътки от дима на цигарата, заразправя: — … Не само аз: дядо ми, чичо ми — все ходжи са били. Предавали са си корана, дето се вика, от ръце на ръце, докато падна в моите… Сменяваха се министри, околийски началници — аз си бях все ходжа. Царя изпъдихме, боята сменихме… хаваната сменихме — пак си останах ходжа. Никой не ме е ни питал, ни закачал защо съм ходжа, напротив, на тримата наши, брезките ходжи станах най-главен, по нашему — атип. Макар че другите бяха по-стари, сложиха ми ги под коляно: едно, че съм по-учен, и друго — случи се един късмет — един ходжовски късмет, — та ми излезе по-голямо име.

Една вечер, тъкмо се прибрах в къщи, на вратата похлопа едно дете и ме повика да отида у съседите. Там заварих мъж и жена от Лисково, познаваха се по шарилката на торбите. Жената по фередже, а мъжът, гледай мене — пиши него, около шейсет и две-три години. Не говореше той, а жената: „Ходжа, ходжа, ти баща, ти майка…,“ и заразправя, че едничкият им син се вкелешил да се жени за една уж размомена. Карали се, до бой опряло и като не помогнали кавгите, дошли при мене да вържа на момчето муска, да не се жени за размомената, ами да вземе оная, дето на старите била на сърце. „Добре, казвам, ще туря душа на мъка, дано до утре да направя магията.“

Върнах се у дома, отпрах му един сън, лежах и на другия ден до мръкнало, че станах, та им вързах една муска: листче с две корански лакърдии, три косъма от котешка опашка и парче сапун. Заръчах им да му я зашият в елека и им показах една звездица: „Ей тая като залезе, ще покриете сина ви с елека и каквото искате — ще стане!“

Вързах магията, но и аз съм от севда патил, та зная, че разлъката не е лесна, и все бях нащрек: чаках да дойде лисковецът да си поиска парите, дето ми плати за муската. И наистина, един петъчен ден дойде: само че не за парите, а да ме кани на сватба — превило врат момчето да се жени за тая, дето искал баща му.

Какво бе шавнало в главата на оня поразеник — не зная, но пристанал. Баща му беше касапин и купуваше и продаваше кое бравчета, кое шилета и кози, обиграваше селата чак от Персенк до Шабаница и къде как минал, уж все на ухо — разправял какъв учен ходжа имало в Брезе. И като рече тоя сбутан народ: ха при ходжата магесник, струпаха се като овце на кърмило. Един имал таласъм у дома — да съм го пропъдел, на друг момата креела и вехнела — лек да съм намерил, мъж оставил жена си — да съм й го върнел. Чак от Скалино дойде една жена да съм й вържел муска на градината, за да не я заплавя реката.

Много идваха при мене, но най-вече болните, за лек. Ама ще кажеш: болните не се ли сърдеха, не се ли връщаха да си поискат парите, като не хване магията? Тия, дето и без магия са имали здраве — не се сърдеха, а умрелите — не се връщаха. И в корана е казано: „Ще стане това, дето е от аллаха писано“. Пък ние, ходжите, хиляда пъти сме го повторили, та знаят и неродените, че на ходжата му е работата да се моли, на аллаха — да я свърши. Ако я свърши — свърши, ако не — аллахова работа.

Та щях да съм си ходжа до гроб, ако не беше се случило, дето викат нашенци — кърт да види слънце. И какво слънце! Жулна ме не в лицето, а право в сърцето…

Асан ходжа млъкна и аз чух в полуздрача учестеното му дишане. Присегна към прозореца да го отвори и в стаята се втурна изведнъж напоената с минзухарен аромат студена свежест на раннопролетната нощ.

— Нека да ни близне хладовината — рече той. — Свикнал бях у дома винаги да спя навън. Търколя диканята под навеса, метна козяка и — готов одър. Звездите те приспиват, вятърът ти повява, пилците попяват… стига да имаш сърце за спане. А пък аз от някое време, да ти кажа, не смея да затворя очи. Затворя ли ги, и ми се явява оная сиромах-невестица от Скалино. Себерина я зовяха, а може да е била Фатмина или Сайфина — за такава работа, за каквато тя дойде, хората не си казват имената. Доведе я оная същата, дето й вързах муска да й не заплавя реката фасула. „Водя ти, кай, ей сва детище, да му вържеш една муска, да я не срещат лоши очи, ако я срещнат, да я не виждат. Можеш ли?“ „Че как да не мога — рекох. — Реката укротих, та едни очи ли ще ми се опрат? Нека са лоши, змийски ако ще да са, вържа ли муската — посестримата ти от нищо да не се бои. След два часа елате да си приберете аманета!“

Доведената започна да бърка в пазвата за пари, ама не намери. Уплаши се комай, че ги е загубила, затършува насам-натам и като се опитваше, смъкна й се покривалото и я откри… Такова нещо, агов, не се ражда под път и над път, а роди ли се — не е за хубаво. То не бе направено от кокал и месо, а от прясно мляко и трендафил. Едно издължено личице като на иконка, едни устинки — с пара разрязани, едни руси плитки, като ръката ми дебели, а очите — очите й не от тоя свят, а бисери, зачудени, сякаш в роса оплакнати. Сини ли, зелени ли бяха — не помня: да сме се гледали, докато преброиш до три, сетне пак се обибули и тръгна да излиза. Нито ми даде пари, нито й поисках.

Тръгна си, но преди да прескочи прага, кой дявол ме накара — повиках я. Не за лошо! Случвало ми се е да седя на нивата в лятна жега. От нийде вятър, нито облак, а току изведнъж — близне те от невидена страна хладинка като с езиче и… пак си е жега. Та и с мене: подпря ме един незнаен вятър от невидена страна и я повиках да отрежа свитка от косите… за магията. Защо ми беше тая свитка — не знам. Перце от облак! Издухал го вятърът, посинил небето, но перцето седи в мешинената кесия под възглавницата, попогледаш го, погалиш го и разбираш, че имало е и жега, и облак…, че не е било сън.

Събеседникът ми се закашля с остра тютюнджийска кашлица, която внезапно връхлетя и го задави. Без да става, той хлопна прозореца и някое време остана неподвижен. Почиваше си, а може би съзерцаваше… белия облак.

От двукатия дом през улицата отсреща долетяха звуци на цигулка. Някой солфежираше: „си-ла, си, ла-а-а, си, си ла-а-а“ — опипваше боязливо тоновата стълбица и не смееше да стъпи ни нагоре, ни надолу. Не бързаше и Асан ходжа. А може би — не смееше.

— Сетне, аго Асане?

— Сетне светна се и тресна аго ти Асана по̀глава — въздъхна той. — Една ли, две ли недели бяха минали, не съм ги броил, рекна се един ден в селото, че Емин Ежов от Скалино съсякъл жена си с брадва. А бях чувал от градинарката, че зовеше Себерина „Ежовице“.

Цял ден ходих като слънчасал. На другия ден нещо ме ръгна в хълбоците и се дигнах уж тръвни пчели да купувам, та право в Скалино, да разбера, да видя. И разбрах: мъжът й, двайсет и две години по-стар от нея, я заварил с любовника й в плевнята. Намерили я сетне възнак, с разцепена глава и лява ръка в пазвата. Държала муската… Надявала се да я не видят злите очи, да я не стигне брадвата.

Тъй повехна стръкчето.

И тогава, агов, излезе кърт на слънце! Излезе, огледа се и видя, че той е прегризал на повехналото стръкче корена. А господ знае едно ли стръкче е било. През ръцете ми не един и двама са минали… Минали и заминали.

Как съм се върнал в село, не помня: цепил съм през горите и скалите — все без път. Беше ме страх да ме не срещнат хора. Мислех, че ако ме срещнат, ще се юрнат подире ми с камъни: „Дръжте го тоя, дето умори женицата!“ Не знаех, че страшното не е в хората, а в мене си.

Стигнах в село изподран като листница, съсипан, пребит. Постелих си пак на диканята и легнах да спя, но тоя път сън не дойде; подпряла ме една корава буца извътре… боде. Извръщах се как ли не — и възнак, и на корем, и наляво, и надясно — търкаля се и буцата като в празно буре и ломи сърцето, та ми се доплаква: „Ако аз в кърточина съм се раждал, та не съм виждал тръндафил ли, жито ли, божури ли вехнат по дирите ми над земята, аллах не видеше ли? Защо не изви ръката ми, когато давах на невестицата гнила патерица да се подпира? Защо не ме преби с камъни? Защо не светна със светкавица да ме изгори, ако беше справедливият аллах, комуто шейсет и две години съм правил метани, та коленете ми ръб са хванали? Защо?“

Призори чак ми дойде дрямка, а с дрямката и Себерина. Поплави се, като да крепеше на главата си ябълка, спря и се наведе. Коснаха се плитките й до врата ми, пухкави, като с варак излъскани, дъхави и меки, и — в съне няма срам — посегнах да ги помилвам. Тогава там, където правата бяла пътечка на главата делеше косицата й одве, напипах… раната. Дръпнах се, но плитките й, усукани около врата ми, започнаха да ме душат. Замучах като говедо, замятах се и чак като прихлопна чутурата ми в калдъръма, дойдох на себе си. И вече не клепнах. Ни тая нощ, ни другата. Хора идваха, говореха и си отиваха, ама защо идваха и какво говореха — колкото знаеш ти, толкова и аз.

Омачка ме недосъницата и станах като помет — оная парцалената, дето нашите жени омитат фурните, — беше ми все едно жар ли ще мета или ще ме давят в кофа.

На третия ден не ме сдържа и тръгнах да викам аллаха от Бъзов камък да го питам!

Бъзов камък е високо, в гората. Побих се на средния чукар и бясно поревах да слезе, да си видим сметките. Такива думи му издумах, че ако имаше аллах, от Асан ходжа прахолинка нямаше да има. Пених се, псувах, проклинах, та и небето чак се разсърди: затрещяха гръмотевици, засвяткаха светкавици и лисна дъжд като из ведро, та изпра и калта под ноктите ми…

Там, на канарите, дочаках вечерта. Спря дъждът, изясни се небето, но аз не станах. Мислех и премислях цяла нощ, докато сутрешният яснец избистри главата ми и аз реших да се разоставим с аллаха и да се разхожда. Не исках вече да влизам в кърточината и да преяждам корен след корен за по десет лева. Не исках да си дера гласа от минарето на вятъра!

И тогава, агов, стана чудо: зашумоляха пак дърветата, пропяха пилците, огря ме слънцето сутрешно и ме тъй приспа, че отворих очи, когато две копрали му артисаха до заник.

Тая заран дойдох при мюфтията и му казах, че искам да ме уволни. И щеше да се е свършило мирно и тихо, ако брадатият не беше се развикал, че съм щял на стари години гладен да умирам, че на другия свят щели на подница да ме нажижат и още не знам какво си.

Само че и аз съм от ония биволи, дето, закачат ли оралото, не спират, ако ще, на трески да стане. Съмне ли — връщам се в село! Ще се кача на минарето и ще извикам оттам, че Асан ходжа не ще да е вече ходжа. Поврага молитвите, рамазаните и курбаните, аллахът и пророкът му! Не ща да мигам вече на слънцето и да гледам хората в пъпа!

Асан ходжа млъкна и повече не се обади. Прозорецът беше отдавна прибелял. На горния му десен квадрат вече се открояваше ябълкова гранка с пиле върху нея — едно червеношиесто пиле, което чуруликаше своята предутринна песен с такова опиянение и захлас, като че посрещаше ден първи.

Торбата

Намерих я, като преравях битпазарското съкровище на килера: обикновена торба-планинарка, от майчиния ми чеиз. Някога тя е била мека, пухкава и ярко обагрена. Сега от пух няма и следа — оленила се е до белезникавите нишки на кълчищената си основа и е ръждива като есенно листе. Една несръчно лепната отгоре й черна закърпа държи разнищената й тъкан и силом я крепи за живот. Две пъстри някога възи висят на нея, здрави и сега, но и здравата ожулени от опустялото време и годинките.

У мене тя е попаднала навярно с някакъв армаган от село — едничък спомен от попиляната бащиния и свидна като младостта. Помня я отдавна. Окачена на мулето или на майчиния гръб, тя винаги ни е придружавала из къра. На пладнина майка ми я постилаше и слагаше на нея „каквото господ дал“, най-често — ръжен хляб и някоя глава кромид. Играеха скулите по мършавото лице на баща ми, като давеше коравите залци в беззъбата си уста, и току пресягаше към бъкълчето, за да ги протъкне с водица. На торбата поднесе той прощална трапеза на кравата, която ни секвестираха. Надроби хляб и го даде на добичето — отгледано още от теленце. Когато пъдаринът я подбра, кравата се извърна и порева. Баща ми се мушна в обора и го залости. Излезе по сумрак с червени до кръв, одрани сякаш очи.

От миткането по къра торбата дъхаше на чубрица, мулешки попрег и сено. Веднъж за малко остана да се вдъхне и на риба.

Беше гроздобер. Обрахме гроздето и с вуйчовата кола го закарахме на пазар. А там не една и две, а безброй каруци киснеха в очакване търговците, а те пък чакаха да узреят… главите на гроздарите и още не пускаха цена. Шира капеше от разсъхналите се от жегата кораби. Рояци мухи облитаха смачканото грозде, а селяните мърмореха и псуваха. Замръкнахме и ние. Останахме и на другия ден, а никой не идваше „да ни заплюе барем“, както викаше баща ми.

Вечерта на втория ден той застла една рогозка на земята, прекара колата отгоре и изтърси гроздето.

— Аратлик — обърна се баща ми към съседа, изгърбен от ишиаса полчанин, пребраден с шал, — на̀ ти гроздето. Ако артиса от мухите и найдеш пазар, продай го, ако ли не — халал да ти е! — махна с ръка и шибна кравите.

— Татко бе, ами риба ще купим ли? — припомних му майчината заръка.

Не отговори. Скрипна зъбите и преглътна; сълзите ли, мъката ли — не видях… Стъмнило се беше.

Майка ми, горката, не покуси риба, а торбата си остана вмирисана на попрег и сено.

Някой ден след това баща ми въздъхна и рече:

— Няма живот при нас… Пилей се барем ти!

Когато си беше у дома, торбата седеше окачена на почернялата от старост дъбова греда под стряха. Наесен, когато се втурнеше мъглата, власинките й овлажняваха и тя настръхваше като жива. Оттам я откачих, когато напуснах бащиния дом. Сложих в нея две ръжени пити, преметнах възите през рамо и тръгнах по петите на незнайния късмет.

Тежичка беше торбата за детските ми рамена и сиджимите й се впиваха в месото, та от време на време я подигах и напипвах с благатко упование, че тя ще ми е дружинка в големия град, където майка ми викаше, че ще се затрия. Там я държах под възглавката. Вечер затворехме ли магазина и си лягах, измъквах я и заравях муцуната си в нея — частица от моето прокудено детство. Мигом изчезваха неясните очертания на прогнилия таван, заглъхваше градската шумотевица и магическият дъх на чубрица ме пренасяше в омилелия ми бащин дом, та забравях чирашкото тегло.

На теглото утраях… не се затрих, но торбата за малко не пропадна. Напипала я беше чорбаджийката и с нея беше боядисвала печката. Когато, разтреперан от яд, си я поисках, погледна ме тъй, като че с поглед искаше да ме устрели:

— Гледай го ти, парцаланкото… На̀! — запрати я тя в огъня, но аз я грабнах, преди да я лизне пламъкът на отворената печка. На едно място само прегоря, където е сега черната й закърпа. През нощта станах, преди да се е зазорило, свих кълчищеното чердже, мушнах торбата под мишница и напуснах проклетия търговски дом и града „завинаги“, както си мислех тогава.

„Завинаги!“ — зазвъня зефирът в ушите ми, когато се намерих сред полето по пътя за родното ми село. „Завинаги!“ — пригласяха и птиците в тая чудесна майска утрин, напоена с аромата на цъфнали череши. „Завинаги, завинаги!“ — отпарах с боси табани в прахта, а очите ми гледаха златисто поръбените от зората върхове на родната планина, която ме чакаше с разтворени обятия.

Планината… може би, но не и своите.

Влязох у дома малко преди обед откъм задния двор. Видях баща ми, че дялкаше нещо около свинската кочина. Видях и майка ми, която му помагаше. Видя ме и той и както бе замахнал с теслата, така си и остана. Миг, два, а после се наведе пак и продължи да чука, сякаш не беше ме познал. Извърна се и майка ми и стана поривисто, но той я дръпна за рамото:

— Държи мари!… Какво ще го зяпаш — напечелил се е.

Веждите му се бяха здравата захапали: надал се беше, горкият, че мене поне бе отървал от селяшкото тегло, а ето че аз се връщах…

Заглъхна песента, що звънеше в ушите ми, и замълачаха птиците. Скърших врат и подминах като чужд. Оставих вързопа в къщи и излезнах навън: бащиният покрив ме не приласкаваше, а прихлупваше.

Пилях се до вечерта. Върнах се и седнахме да вечеряме — помня като сега — кисело зеле с боб, което най-обичах. Баща ми не гледаше вече така страшно, а майка ме канеше с любимите крайщници. Канех се вече да им разкажа защо си бях дошъл, когато изскърца дворната врата и един мъжки глас повика баща ми. Той изтърси трохите от скута и излезе.

— Влез де! — чух го да кани.

— Няма защо да влизам — долових същия глас, приглушен и като че смутен, — не съм за добро дошъл… Нося ти хабер от Кольовия чорбаджия. Видя ме днеска на пазара и заръча да ти кажа… — Непознатият сниши глас и другото не чух. Лошо предчувствие ме сряза и залъкът се стопчи на гърлото ми.

Подът изскърца и с крайчеца на окото забелязах бащиния ми навущек до моето коляно. В очите на майка ми пламна тревога. Дигнах очи: баща ми се бе изправил с палци на пояса. Власинките на съдраната му долама потреперваха, сякаш ей сегичка гърдите му щяха да се пръснат. А лицето му… не беше лице, а глина — мокрена от проливен дъжд, изсушена от вятъра и излющена от слънчевия пек.

— Парите!… — пошавнаха застрашително мустаките. — Па-ри-те, проклетнико, дето си откраднал… петтястотин — друсна ме той за раменете.

— Пари… пари не съм краднал — запелтечих аз, зашеметен от бурята на бащиния гняв, затреперил като листо в ръцете му.

— Не си, а?… — отстъпи той крачка, две, стрелна изведнъж разтрепераната си брада и ме заплю: — Хайдутин с хайдутина… аз тебе… — той замахна, като да гребне въздух, но лицето му се изкриви и отстъпи, та се облегна на стената опипом. Олюля се, но майка ми го подкрепи и той седна пред оджака — изгърбен, обхванал с длани главата си, която страшно го заболяваше в такива пристъпи на гняв.

— Боже, боже-е-е-е, тия ли срамоти ни дойдоха на глава, това ли бяхме живи да дочакаме! — засуети се майка ми плачешком, спарушена и дребна, с подплашени очи.

Бях изтръпнал и не усещах къде съм. Опомни ме болка в ръката; наистина беше от лъжицата, която несъзнателно стисках. Хвърлих я на софрата и излязох, но майка ми ме настигна и започна да ме увещава:

— Кажи си, мами, ако си ги взел, че утре джандари щели да те заберат… Оплакал се е чорбаджият ти. Кажи си…

— Не съм ма, казах ви!… Стотинка не съм побарал.

— Ако е тъй, върви да се сприкажете с човека… Хляба си му ял! — добави с такъв глас, че аз разбрах: не ми вярваше и тя.

Откачих торбата от гредата, където я бях оставил, и хукнах по стъпалата навън.

— Чакай бре, дете-е-е-е! — долетя гласът й, но аз скърших през градината напреко и той заглъхна в шумотевицата на дерето.

Прецапах го и се озовах на пътя, по който с такава радост си бях дошъл. Огледах се — тъмно… тихо. Само едно щурче се обаждаше наблизо и стържеше с трионче сякаш през сърцето ми, откъдето кипеше кръв. И гласът на майка ми: „Да се сприкажеш с човека… хляба му си ял!“… Бай Илия, дето ме учеше да завъртам топуза на децимала, за да мамя селяните пазарджии! Бай Илия, дето ме караше да събирам книжки от нужниците на близкия хан за подпалване печката, а имаше два колониала и една маза! Той беше „човекът“!… Бай Илия… Метнах торбата на рамо и заслизах, а спомените от чиракуването ми у тоя бай Илия се занизаха в мисълта ми, пресни още и… мъчителни.

Беше един есенен ден, наскоро след като се бях условил в дюкяна му. Току-що се бях върнал от мелницата, където носех празни чували, и влязох в магазина. Бай Илия се изправи насреща, повтренчи се и приближи: нашишкавял, около четиридесетгодишен, с двойна брадица и сиво-зелени очи като на невестулка. Никога няма да забравя тези очи! Те плуваха в зехтин, когато следеше с поглед госпожите, които почукваха с токчета по тротоара, можеха да играят на чекръг, когато хамалите изнасяха стока от магазина, усмихваха се на клиентите и обещаваха, ласкаеха и се усмихваха, но… понякога се окръгляха и вкоравяваха, зеленикавите нишки се изгубваха и те потъмняваха като у хищник. С такива очи ме срещна бай Илия още на прага.

— Я ела! — потегли ме той към прозореца, вторачи се в лицето ми и пресегна с малкия пръст. Мазна около устата ми и поднесе една трошица, за да я видя: — Какво е това?

— Това е от мушмули — отговорих аз и ушите ми пламнаха, — дадоха ми ги.

Наистина на връщане за магазина аз се бях зазяпал в една сергия с мушмули. Старият очилатко, дето ги продаваше, разбрал, че нямам пари, грабна с шепа от тях и ми ги подаде, пък аз побързах да ги излапам. Но ето че една издайническа трошица беше останала.

— Дадоха ти ги… Милият!… — Устната му се повдигна в единия край, та оголи белите му вълчи зъби в една зловеща усмивка, замахна и аз политнах от плесницата в купчината газени тенекии.

— Не са ти ги дали, а си ги купил, мръснико, с пари от чекмеджето. Станал си ми ортак на кесията… Върви да видим кой е този благодетел, дето раздава мушмулите без пари. — И ме помъкна към сергията.

По-сетне разбра кое как е, но не се и сконфузи.

— Нищо — успокои ме той, — все едно, получил си шамарите в аванс. Сега ако не си, утре можеш и да откраднеш… щом ти се дояли мушмули.

Такъв човек беше бай Илия — товареше ме с чували, учеше ме как да мамя с кантара, как да събирам хартишките за подпалки и ме държеше под око. Но това не беше всичко. Най-лошото идваше, когато затворехме вечер магазина и той се пращаше в апартамента на жена си кака Мара — Салцата, както й се подиграваха комшийките. Колкото бай Илия беше пълен, толкова тя — мършава и току диплеше корсети въз корсети, за да поналее снагата й. Така се мажеше с червила и мазила, че ставаше за присмех дори на простоватия бай Гоно, зарзаватчията, който й се подиграваше в лицето:

— Маро, Маро-о-о, каква си ми за хубост и приказ, чувай се да не та лизне мъжа ти, че си ойде мърцина тужаринът — отровен от мазилката ти.

Злобата беше изсушила и лицето, и сърцето на тая родовита чорбаджийка от коляното на Грозлековци, дала състояние на мъжа си, без нищичко да вземе, и цялата си омраза и разочарование от света тя насищаше с мене. Караше ме да лазя под кревата, за да обирам мръсотиите на котката, с която спеше и ядеше; да търкам дъските с червена керемида; да цепя дърва и нося въглища; да тупам килимите и лъскам печките, а когато нямаше какво — да вися прав до мивката, докато тя бродираше вечно незавършения гоблен, и да чакам бай Илия, за да му лъсна обувките за утринта.

Чистех… лъсках… В гърдите ми понякога вреше и кипеше, но си припомнях сухата кашлица на баща ми, която съдираше прогнилата му гръд, и се снишавах, по-нисък от тревата.

Баща ми… Мярна се отново брадясалото му лице и гласът му прогърмя отново в ушите ми: „Парите!“

Блъснаха ме сякаш в гърдите и сетих, че се задъхвам. „Парите!…“ Тези петстотин лева, които ме виняха, че съм откраднал. Ако бяха наистина откраднати, кой ги бе откраднал и откъде? Едва ли някой щеше да разбива касата за петстотин лева. Не можеше да се вземат и от чекмеджето на тезгяха, защото аз добре си спомнях, че вечерта — последната вечер в магазина — бай Илия направи сбор в дневника, където записвахме дневната продажба, тегли черта и с химически молив записа „джирото“. След това, както си имаше заведен ред, преброи до стотинка парите, записа и тая цифра под „джирото“. Така правеше той ежедневния контрол на касата, който показа този ден разлика от шест лева. Спомних си тази цифра, защото бай Илия дълго се чеса с опакото на молива, докато се сети, че ги бе дал на боклукчията, за да изнесе разваленото зеле от зимника. Парите от чекмеджето той прибра в касата. Тогава кой и откъде бе откраднал петстотин лева?… Имаше ли наистина кражба, или… чорбаджията искаше просто да ме върне, за да си разчисти сметката?

След дълго размишление реших, че всичко беше само една заплаха. Макар че — както по-сетне узнах — в тая минута аз съм бил твърде далече от истината, поуспокоих се и сърцето ми се отпусна. Челото ми само гореше, макар че нощта бе хладна — звездна майска нощ, напоена с миризмата на млада шумица, дъбова. И тиха. Две клопотарчета само се обаждаха откъм Широка поляна, където излизаше селският добитък на пролетна паша, и като че се препираха. Едното, одрезгавяло сякаш от хладовината, се обаждаше по-изрядко, като кашличав старец, а другото — мелодично детско гласче — ситнеше подире му.

Обърнах се назад: селото бе притихнало, налегнато от мрак. Едно само газениче бе останало да се дави в тъмнината и то единствено ми трепкаше: „Сбогом, сбогом“…

— Сбогом… тоя път завинаги!

Преспах в една изоставена тухларна край града. Събудих се по изгрев слънце от градската шумотевица. Заедно с неспирното бучене на паважния грохот плиснаха в сърцето ми ледени вълни и аз изтръпнах от смътна тревога за онова, което ме очакваше през тоя ден.

Стегнах се и тръгнах. Колкото наближавах до магазина, тревогата ми се засилваше. Ето още една пресечка и пред очите ми се показа зеленясалата фирма „Шитлеков — бакалия и колониал“. Ролетките бяха дигнати. Тротоарът — непреметен. Вътре се мярна дочената престилка на бай Илия, който нареждаше някакви сапуни на витрината, но не влязох. Не влязох, а застанах с разтуптяно сърце и торба под мишница на тротоара. Сянката ми падна на витрината, бай Илия ме видя и се изправи.

— Охо-о! — Остави сапуните и без да ме изпуска от очи, като си потриваше ръцете в престилката, застана до вратата. Лицето му беше пепеляво като наплискано с луга.

— Влез де! — Гласът му беше спокоен, почти ласкав, но в едното ъгълче устната му леко потрепваше. Уплаши ме тая тръпка и не влязох.

— Добре-е-е — сниза ме той с очи, върна се при телефона и завъртя: — Ало-о, дай пети участък… Здрасти, Каров — Шитлека… Шитлека бе. Слушай, крадецът е тука, прати да го вземат!… Да, да… при мене… росен, росен… аха-а. Хайде, цветя и рози!

Тракна вилката и бай Илия, с лениви крачки отново се върна на витрината и продължи да реди сапуна, като си подсвирваше с уста. Стори ми се всичко като сън, но не… не беше сън! Сипаничавият бай Гоно редеше насреща пресните марули в количката и тананикаше неговата си „Калугерице, майчице“. Витко вестникарчето излетя от Пеевата кръчма със сутрешните вестници и гласът му звънна над чаршията: „Зора“, „Утро-о-о-о-о“. Файтонът на Девети полк изтрополи по паважа с дебеловратия като биче полковник. Той бе кръстосал лустросани ботушки, сложил бе едната ръка върху ефеса на сабята, а с другата отдаваше чест на докторицата, кацнала по пеньоар на срещния балкон. Небето се синееше, а куполът на „Иван Рилски“… Куполът изведнъж се превъртя и сетих тъп удар в тила. Политнах, но две яки ръце ме грабнаха през кръста. Лъхна ме миризма на гранясало олио и ме жегна зад ухото нечие дихание. Не успях да извикам, а беше и късно, бай Илия ме тръшна в задното отделение на магазина и връхлетя. Мярнах лицето му за миг — побледняло, изкривено от ярост, а след това… чували, сандъци, тенекии… стени, всичко заигра. Опитах да се вдигна, но той се хвърли с цялата си тежест и ме смаза. Понечих да извикам, но той стъпи на устата ми. Съгледах за миг рунтавясалите му пищяли и ме лъхна тежка миризма на потен крак. Нещо настръхна у мене. Отскубнах се от ритниците и юмруците, които валяха като градушка, и докопах едно съборено на земята шило. По-пъргав от него, изправих се, преди отново да ме връхлети, и замахнах… Дали шилото, или нещо в погледа ми го изплаши, не зная, но побеснелият бай Илия се стъписа и разпери ръце. Веждите му счупиха равната си линия и заотстъпва:

— К-коле… ч-ч-акай… — Обърна се изведнъж и удари навън: — Помо-о-о-ощ!…

На вратата още се сблъска с полицая. Зад полицая видях сипаничавото лице на чичо Гоно, който беше зарязал зарзавата. Бишнах шилцето зад гърба и се наведох да прибера торбата, която се търкаляше на пода смачкана. Нещо ми захладня зад ушите, попипах — кръв. Зарзаватчията приближи, извади пешкирчето и започна да я бърше:

— Халосал те е тужаринът… с клинците, ама и ти го накара да побелее като скопен пръч — пошепна ми той на ухото, докато бай Илия се разправяше с полицая:

— Насмалко да ме джасне… тая гнида селяшка, запиши!

— А ти него от тротоара дето грабна като вихрушка? И това запиши! Сам видях — обърна се сипаничавият към полицая, но той махна с ръка:

— После жа я бистрим… Хайде — побра ме той.

Закрачих пред тоя дебелак със ситни овнешки очи, а бай Илия пак се лепна на телефона:

— Ало, пети участък… Каров…

Ниска постройка в края на града с олющени стени. Жълти вензели и една бръсната глава в дежурната. Десетина каменни стъпала към едно подземие и две резета щракнаха зад мене като вълчи капан… Пети участък!

Дъхна ми на плесен и влага. Не виждах, но постепенно очите ми свикнаха с полуздрача и оттам изплава една брадата физиономия с кожен каскет. Потегли ме някой към зарешетеното прозорче, което цедеше виделината на деня, и аз видях, че това лице бе закъдрено от червена брадица. То надникна в моето и веждите му трепнаха:

— Охо-о-о-о… Имало е, значи, и даяак… Приставът или?

Кимнах отрицателно.

— Все едно — каза мъжът, — я чакай! — Завърна ми яката, подигна ми брадичката и докосна бърната, която бях, види се, прехапал. Отмести поглед, премисли нещо, а след това дерна от хастара на полушубката си една ивица и се зае да ме превързва. Като обикаляше и надничаше, откри загорелия си врат, а малко по-долу една зловеща насинена диря, тропосана сякаш с губерка и бъз. Тя захващаше от ключицата и отиваше към сърцето… И от неговото към моето. Улових ръката му, която увиваше бинта, и я притиснах до бузата. Жилеста и възловата като корен от дъб, засега тя беше единствената ми опора в тая полицейска подмола, където ме довлече мътният порой… пороят, който шумеше с паважния грохот навън. В очите ми изплава парлива мъглица. Стана тихо.

— Как те казват? — дръпна ръката си той.

Гласът му беше приглушен и леко потрепваше.

— Кольо.

— Мамин Кольо значи… Било е и то, а сега — мамина комита, щом са ти решетосали вече главата — ровна ми той косата, за да я изтърси уж от триците, и широко се усмихна.

— И на тебе не са простили — кимнах аз към неговата шия.

— Нека!… Стига да има защо.

— Тебе защо? — жегна ме любопитството.

— Бутнах един черкезин на първомайската манифестация — шишкаджия. Носех знамето, а той, както си летеше на коня, опита се да го грабне и… халоса бордюра с тиквата. Паважът излезе по-як и той — в болницата, а мене — тука… десети ден. А тебе? Я кажи къде те биха, само че — седни… седни, и подложи торбата да не те лизне влагата. Слушай бая си Параска Тонгаджият.

Седнахме на прогнилия под и му разказах патилата си от край до край. Пригребал коленете си, Тонгаджият ме слушаше внимателно, но като стигнах до шилото, той изведнъж отметна глава, плесна се по коленете и раменете му се затресоха в беззвучен смях, докато се отпуши гласът му и подмолата заехтя.

— Това с пръча си го бива — укроти се той и забърса бликналите от смеха сълзи. — На такива като него — шило! А дай боже някога… може и със секира. Да-а-а-а — замисли се той отново, — загадката ти миличък, е завързана в тефтера по моему. Ако е подзавързан и в него е писано с химически молив, както ти казваш — винаги може да се докаже, че на тая дата е нямало кражба, освен ако… ако не подсети някой пръча да махне тефтера.

— Кой ще го подсети? — привдигнах се аз.

— Приставът… Щом са познайници… — Параско тикна каскета, пригреба отново коленете си и примижа — затова, торбаланкото ми, на пристава за тефтера нито дума. Той е длъжен да те изпрати в криминалната инспекция, а там ще захлупиш чорбаджията с тефтера и лъжата му ще лъсне. А довечера и да те набият — за тефтера не приказвай!

Тонгаджият не знаеше, че тъмничарите бяха наумили друго за през нощта.

Кое време е било — не зная. Пребит от умора, бях заспал на Парасковата шуба и сънувах, че съм у дома на двора и си играя с еднорогото ни кравче. Аз искам да пипна звездочелата му главица, а то се опитва да ме лизне. Най-после грапавото езиче ме докосва и аз се събуждам. Параско ме гладеше с корава длан по бузата и в тъмнината чух гласа му:

— Ставай комита… Идват.

Дочух тропот на ботуши. Един лъч се втурна през цепнатината, заигра и кацна на Парасковия гамаш. Ръждясалите панти скрипнаха. Подадоха се вензелите и голата глава на дежурния старши и една фуражка зад него.

— Хайде, знаменосецо… стипай! — натърти гологлавият, ритна вратата и се отмести с прибрана ръка, в която лъсна пистолет. Тонгаджият се изправи, погледна ме за миг и намигна: „Кураж!“ После тръгна настръхнал и поизгърбен. Вратата отново се затвори. Лъчът потрепера и угасна. Мракът отново напълни подмолата, а заедно с това в душата ми настана неясен смут: „Защо него? Защо сега?“

Тропотевицата заглъхна в коридорчето, но след малко се пренесе точно над кауша. Тишината отново завладя нощта. Седнах… полегнах. Подпрях се на лакът, мъничко успокоен, и запремислях преживяното. Невероятно ми се струваше, че всичко се беше случило само за два дни. Тъй шеметна беше вихрушката, която ме обрули, че аз смислях за баща ми едва сега; за очите му, изсушени от суховея на грижите; за отровата, която плакнеше сега сърцето му; за благатките години, когато ме вземаше на коленете си, за да му „куди“ и „сади брада“. Аз се мъчех да го хвана за мустаките и смъкна рунтавата „джапка“ от главата му. „Тая джапка ненагледна!“ — давеше ме той в прегръдките си и в очите му, сините, се усмихваше светлооката зора…

Изведнъж горе падна нещо тежко и таванът се затресе, скъса нишката на спомените и по лицето ми се посипа прах. Изчезна синият лазур и отново се озовах в катранената подмола. Скочих и застанах: тътрузене… тежки стъпки, изтропа като че биличка, изпусната на пода, отърколи се и стана тихо, а след това се посипаха удари: бух, бух… бух… бух.

Само веднъж излетя нещо като вик — повече хриптене на задавен, — но се скъса изведнъж и отново се затресе подът от това „бух“, „бух“, което биеше сякаш по главата ми. Запуших си ушите и клекнах, но ударите станаха по-глухи и зловещи. Минутка… две — изтраях, а после ме обвея шемет, скочих и изтичах към вратата. Заудрях, закрещях и задрасках, заритах железата, а после — внезапно отмалял — смъкнах се наземи и заплаках.

Внесоха го призори. От прозорчето като през улей се промъкваше виделината на утрото и палеше златни отблясъци в червеникавата му брада. Лицето му беше като восък, очите — затворени. Устните — синьо поръбени, а в края им — засъхнали точици от пяна. От дрехите му капеше вода.

Свести се, когато изскърца вратата, за да внесат канче с чорба. Повика ме:

— Комита! — Тури шепа на устните и се закашля.

Подигнах го и му подложих торбата. Бръчиците на слепоочието му се събраха: опитваше да се усмихне, но спечените му устни не се подчиниха. Погледна в тавана и лицето му се откри като изваяно от камък; устните тънко изрязани, изпилени като с длето, а челото и брадата — издялани с чук. Долови немия въпрос и притвори клепачи:

— Пиха ми кръвта… но нашата кръв и когато изтече, е сила… прави знамето ни по-червено.

Гласът му като че идваше от долната земя, но очите… в очите имаше и блясък на стоманена шпора, и кадифена ласка, и… мечта. Извърна се и ме погледна в упор:

— Страх ли те е, комита?

— Вече не! — преглътнах аз.

— Тегли тогава да изкараме онази, твоята — „Кольо, Кольо, мамин Кольо, мамина комита…“ — Той подхвана тихичко, излеко, последвах го и аз. Песента плисна в зеленясалите дувари, литна през прозореца и се понесе навън. Два ботуша спряха до него, „послушаха“ за минутка, после единият ритна изведнъж отвореното крило и стъклата му се разлетяха със звън.

Към десет часа̀ ме заведоха при пристава. Разпитът излезе ялов. Удари ми две плесници и ме изрита. Малко преди обед вратата на ареста се отвори и се показа вчерашният конвоен.

— Хайде, бе келеш… отиваме в криминалната.

Совнах се да стисна ръката на Тонгаджият, а след това тръгнах към вратата, но неговият глас ме върна:

— Комита, чакай!… На̀ торбата. Носѝ я да ти наумява за вълчия свят — сниши си той гласа, — но стискай и шилото… ще потрябва за пръча! — засмя се и ми помаха с юмрук.

Някога торбата е била мека, пухкава, ярко обагрена, а сега от пух няма и следа. Оленила се е чак до белезникавите нишки на кълчищната си основа и е заръждавяла като окапало есенно листе, но тя ми е скъпа, че и сега мирише на мулешки попрег и сено, а видя ли закърпата й, — припомням си завета на червенобрадия:

— Стискай шилото… ще потрябва за пръча!

Митовата жалба

Срещнахме се в парка, край почивния дом на баните. Пристигнал бях там с ранния влак, по тъмно. Повъртях се в гаровата чакалня, но ми се стори спарено и душно вътре, та предпочетох да се разходя навън. Тръгнах по широката трепетликова алея, приближих до една пейка и тъкмо се наканих да седна, забелязах, че на нея имаше човек. Загърнат в кожуха си, той сякаш бе заспал. Помислих, че е някой одрямал се пътник и го докоснах лекичко:

— За влака ли, побратиме?

— А… не, почивам — смутено отговори той. — От почивната съм, но не можах да заспя, та поизлязох малко, да ме поусуче вятърът.

Седнах до него, запалих цигара, побързах и нему да предложа.

— Не пуша — отказа той, — оставих го. И без това ме души нещо извътре, а вкарам ли и дим… хич ме няма. Не знам — въздъхна непознатият, след като помълча. — Едни ми викат, че е гръдна жаба, други — нерви: и на докторите брадвата не удря на едно място. Ако мене питаш — не е ни едното, ни другото.

Гласът му беше странно тих и несигурен. В тоя глас и в цялата му прибулена в мрака вдървена фигура имаше нещо, което ме накара да потръпна. Почаках да продължи, но той като да беше отново задрямал.

— От що е тогава болката ти? — опитах се да го предизвикам.

— Дълга е за разказване — разшава се той, — пък и не зная дали ще ти допадне: не е ни песен, ни приказка, а тегло; не онова тегло, дето трепне снагата, а… душата. Тегло от страх. Онова боли, че преболи, а това държи влага за много години — започна той като на себе си, повлечен от вълнението, което го обхвана. — Тоя страх ми навлече майка ми. Родна майка — не мащеха. Жека я викаха. На семейството ни — Жекини, а на мене — Жекин Мито, макар че баща ми и сега е жив. В село и нему викаха Жекиния и тъй си го знаят. Земята, що е земя, едвам ли е усетила, че и той ходи по нея: толкова е кротък и мек, че и на мравето прави път. Затова пък старата беше… огън! Инак телесно беше слаба — в зобилница да я побереш. А имаше едни сивозеленикави очи — втренчи ли ги в тебе, с бургия сякаш те провърта. Хората се пазеха да я срещнат, когато отиваха сутрин на работа. Брадвар ако е — ще се пореже, ако е чифчия — я на вол ногата ще претроши, я палешника ще загуби. А беше лакома… много лакома за почит и слава. Душа даваше да похвалят нещо нейно. Ако са волове у нея, трябваше да са най-добрите, ако ще е платно — да е най-бяло. Баща ми чак на Плевенския панаир е пращала чифт волове да съеши. У дома всичко минаваше през ръцете й, та и женилките. Да не сгреши някой брат да вземе грозна жена! „Жекина снаха“ щом е — да е най-хубавицата.

И защо беше залетяла по тая опустяла хубост, кога нямаше по лицето си грам от тоя божи дар — не зная. То беше цялото саде уста. Покрай тая й уста не личаха ни носът, ни брадицата — клюнче нос като кокоши нокът, а брадицата… колкото да подпира долната й бърна да не повисне. Викаха й на подбив Жека Жабата. Сто декара от първака на земята бе дал някога баща й на баща ми само и само да стисне очи, да я не гледа в устата, а в ръцете. Кой знае пък… може и оттам да идеше тая й лакомия за хубост, заради която и мене зачерни.

Хабер си нямах за тая, дето ми взеха — първата. Харесала й беше, че е гиздосия; тя пращала годежари, тя — момари… Ожени ме. Не щеш ли, на момата меракът й бил другаде; залиня, стопи се и се помина, горката, преди да е износила булчинските си пера.

Измина някое си време и подуших, че на друга една е метнала око, но тоя път я изпреварих. Имах си едно комшийско чедо на сърце и взех, че си го доведох една вечер у дома; и без това вдовиците в наше село ги венчаваха в къщи, на крината.

Не беше булката ми дотам хубавица, но беше пътна и блага жена. Погаждахме се, дечинки си изчувахме и хубаво щяхме да си доживеем, да не беше старата. Като рече веднъж: „Грозна е, край мене я не ща“ — отсече. Молих й се, ръцете й целувах — нищо не помогна. Взех, че се преместих у дома в плевнята, но и там не ме остави на мира. Къде как ме срещне по двора и ме заяде: „Остави я бре, тутманико, напъди я бре тая грозотия!… Отрови я макар опустяла и снахата, друга ще ти доведа!“ „Ма не виждаш ли каква ми е работна и кротуша, каква ми е добра? Защо я хулиш и чумосваш, защо сърцето ми ядеш?“ Пък тя: „Мене, кай, снаха ми трябва — слънце, да се пукне това проклето село от завист, пък за работа — да са живи волове и будали мъже.“

Месеци минаха, години се търколиха — не се остави проклетницата от тия люти приказки. Че остави приказките, ами по едно време като ме притисна: „Или я оставяй, или стъпка няма да наследиш от имота ми. Ще го харижа на калугерите, а на тебе — драм, тъй да знаеш!“

Друг на мое място, по-корав, щеше да намери колай и на това, ама аз съм се метнал на баща си — мекошав: ни сърцето ми даваше да си оставя жената, нито пък имах кураж да зарежа старата и да се махна от имота й. Нали не знаех друго освен земята: ни книга, ни занаят. Държах се все за нея като слепец за тояга, да не пукнат децата ми от глад.

Тъй ме е разпъвала старата проклетница на кръст — между хляба и сърцето. Ден не е минавало да ми не капне зехирец и всичко се е събирало тука — вътре… Кой да е знаел, че някога на децата ми ще бъде целият селски кър, да не бера тия страхове, да си гледам женицата, да имаме живот до века.

Моето тегло претеглих, та го знам, а какво е било ней на душата — тя си е знаела. Аз, колко да е — мъж; завъртя ли петаче по джобовете, отбия се в кръчмата и пийна, изкашлям някоя псувня и ми олекне. А тя, сирота, ни баща, ни майка, ни… за света мъж, да седне веднъж да я разговори. Биваше ме за работа, но приказка да сменя човешка с жена си — хич ме нямаше. А трябвало и то; щом не можеше да погледне в сърцето ми, за да види, че цялото е нейно, а и нямаше как в шепа да й го покажа — трябваше да й разкажа, да й дойде кураж, да потърпи. Трябвало, но езика ми е направил господ комай не за приказки, а хапките ми да брои. Затова и тегля…

Човекът изпъшка, повдигна яката на кожуха и раменете му потръпнаха. На изток небето побледняваше, а звездиците гаснеха една по една. Татък нейде, по железопътната линия, кихна локомотив, претрака товарен влак и затихна. Затихнал беше и шепотът на неспокойните трепетлики над главите ни. Сякаш и те бяха заслушани в разказа на нещастника.

— А каква жена беше, какво златно сърце имаше! — продължи той поривисто, отприщил парливите спомени на воля. — Да текнеха сълзите, дето е изплакала, полето можеха да напоят. Да помислиш, че се е страхувала зарад имота — не. Свикнала беше тя на сиромашията, ратайкиня е била от дете и това не я плашеше. И за себе си не мислеше толкова — изтръпнала беше на хули и клетви, — но жалеше мене, дръвника, че се бия с акъл, на два огъня напечен, та само крееше и съхнеше като яребица, устрелена от сокол.

Помня, веднъж бях отървал от хищника една — жива и здрава, две перца й беше само отронил, а ни кълвеше, ни вода пиеше. Поседя настръхнала под коша и умря, попарена от страх. Та и жена ми — избледня челото й, засиняха тънки жилчици по него. Очите й само останаха едри, каквито си бяха у моминство, но и те завехнали.

Тая жалба я надви. И без това колата й, види се, е била претоварена, а една вечер, като й казах, че имам гръдна жаба — съвсем я смазах. Плахна се, горката, погледна ме, като да не беше ме виждала, а сетне сведе очи към пода и вече не повдигна, сякаш тя бе виновна. Вечерта помълчахме и си легнахме. Дремнал съм някое време и се събудих. Гледам я в полумрака — коленичила до одърчето на децата, поизметнала главата си назад, а раменете й потреперват ли, потреперват от плач. Не намерих тогава думица да й кажа, да я попитам защо. Отскубна ми дяволът езика, зашлеви ме през очите, та не видях, че това е било прощаване.

Застягах се на другата сутрин да вървя на пазар. Слезе и тя в обора, да ми наоглави конете. Повъртя се край мене, засуети се, па по едно време грабна ръката ми да я целува. „Чакай, мари… защо?“ „Нищо, кай, стопанино… за добър час“ и фукна навън, че старата се показа на прага и взе да чумосва: „У-у-у-у, ненаситници разлигавени… Не виждаш ли бре, тутманико, че гледа да ти вземе огъня, да не налетиш на някоя по-блага из града?…“

Стъмни се пред очите ми, па смъкнах капистрата да я перна през устата, но жена ми, види се, разбра, та се извърна и ме погледна: лицето й беше пребледняло като платно, а очите й не даваха да посегна.

Емнах тогава конете, дано разплискам някъде из пътя мъката от сърцето си, но не успях. Остана си да ме дави през целия ден. Олекна ми малко чак като се врекох, че ако се върна довечера жив и здрав, утре — жената в колата и… накъдето ми видят очите. Сметох колкото пари имах по джобовете си, та купих една шарена забрадка, да я зарадвам, милата, с армаган. Сетих се… но беше късно.

Гласът на човека одрезгавя, потръпна и се скъса. Вятърът смиташе край нас последните остатъци от мрачината и скимтеше, заплетен в трънаците на живия плет, като да се канеше на отбрулените по земята есенни листа. Те потреперваха от уплаха и прелитаха в краката ни на завет.

Повдигнах глава да видя лицето на моя събеседник, но той се извърна, та мярнах само заострения профил на носа и провисналата гънка край зле очертаните му, въздебели устни.

— Цигара имаш ли? — попроси неочаквано той.

Дадох му да запуши. Засмука с такава страст, като че от тези глътки дим зависеше всичко.

— Да не ти повреди? — пожалих го.

Той помълча, докато изпуши цигарата, и тогава чак продължи:

— Пожар където е минал, димът не вреди… Мене такава болка ме болеше, когато я заварих мъртва, че прегоря сърцето ми на главня, та стана пусто и празно като пепелище… Метнала се беше в гераня и кога се върнах от пазар, тъкмо я бяха извадили: сресана, с бяла пътечка по средата, а лицето й — възбледо, но спокойно. Очите й, прибулени малко, но отворени — жадни сякаш за оная блага думица, дето никога не чу.

Отиде си тя, а мене налетя ястребът — дертлият, — че като сграби сърцето ми в нокте — кълва го, кълва, та капчица кръв не му остави. Ходех като в несвяст; накъдето сянката ми, натам и аз. На два пъти ме ловиха край гераня — запътил се бях нататък… при нея. Не помогнаха доктори, та ме изпратиха на аязмо в нашенския манастир „Свети Кузма“. Три нощи пролежах там на студените плочи, докато светият втаса да ме подкове с тоя ишиас, дето ме е изкривил сега. Насмалко да ми угаси свещицата, да помогне на старата и мене да зарови. Но писано било да ме изпревари тя.

Случи се, че през оная година духнаха на старото под опашката, а наскоро след това беднотията се съеши да се труди над земята общо. Омешах се и аз с народа, че ми ставаше по-леко между хора. Тръснах и страховете за опустялото наследство, дванайсет години дето ме давиха. Виждах, че има за мене, за децата ми и внуците поле без синур. Нямаше от какво да се плаша и не се плашех, докато живя майка ми, но тя взе, че се разсърди на света, дето й позакачиха нивиците, и умря. Такава жена беше, че на адовия праг, дето се вика, не ме забравила, та повикала баща ми и завещала „На внуците — по един парцел, другото изяж и изпий, а на оня, нашия тутманик — ни педя!“

Помислих, че като се помина тя, всичко ще забравя, пък то стана обратно: махна се от очите ми, за да влезе в ума. Денем я не мислех толкова, но през нощта не ми даваше да въздъхна. Дремна от привечер, па се събудя посред нощ и впуля очи в тавана. Бре пъшкай и се върти, бе подлагай ниско и високо — нищо не помага. Пламне ми главата, натисне ме притъга и все ми се чини, че в стаята е тя, старата. На съвест съм и зная, че са я заровили, а усещам, че е вкопала очите си в гърба ми и не смея да помръдна. Седял съм тъй закован по цели нощи, а в гърдите ми се валя таралеж и пръстите ми леденеят, докато съвсем изтръпна. Така, докато прибелеят прозорците и се разсъмне. Стана тогава смазан, като че съм минал през тепавица.

Някое време все така. Умълчах се. Прибули ме отново старата мъгла и пак запоглеждах към кладенеца. Усетиха ме хората, па пошушнаха, види се, на председателя на стопанството, та веднъж ме извика: „Решили сме, кай, да те направим гледач на добитъка. Там и ще спите с още един в стаичката, за дружина.“

Стопли ме човекът, пък и ми се падна един чейнелия побратим… Цяла нощ мели като воденица, докато ми стъпи на клепките, та заспя. През нощта пробудя ли се, аха-а да ме натисне страшното, но чуя хъркането на „дружината“. То не беше хъркане като хъркане, а цяла нощ като да се канеше да засвири на гайда: сменя пискуните, опитва гайдуницата, запушва и отпушва ручилото и не оставя ни жив, ни мъртъв да припари.

Тъй прекарах лятото. Помъкна ме залисията около добитъка, дойдох малко на себе си. Като свършихме гроздобера, викна ме отново председателят и ми бутна в ръцете една карта за почивка: „Пилей се на бани, да оплакнеш страховете от сърцето. Ние сме, каже, много инвалиди от «доброто» старо време, но ти си най-тежко ранен, та върви да се оправяш лека-полека, че ни трябваш.“

Топлата вода вярно, че оплакна ишиаса на „Свети Кузма“, та вече не боли дотам, но ще оправя ли сърцето си — не знам — въздъхна Мито и замълча.

Беше се вече разсъмнало. Вятърът, откопчил се от трънаците, връхлетя на листето, подбра го, повъртя го в шепата и духна, та го попиля нататък из полето. Откъм почивната замърдаха и долетя сигнал на камбанка. Мито оправи яката на кожуха си и стана.

— Ще вървя — разстъпи се той, — викат ни на закуска. Хайде сега сбогом, па прощавай! — засуети се виновно и подаде ръка, поизвърнат малко, да не забележа мокрите следи под очите му.

Сбогувахме се и той се понесе към почивната като отбрулен есенен лист.

Айшовица

Близне ли ме дъх на минзухар и напечени от слънцето борови върхари, припомням си една отколешна пролетна нощ в пущинаците на Родопа.

… Нощ. В нощта огън, а край него се излегнал и пуши чичо ми Гатьо с битпазарска сламена капела, широко, изпердашено от вятъра, преорано от грижите лице и прибулени от незнайна мъка сиви очи. Катърите, с които сме разкарвали вино по горните села, скубят край нас тревица и пръхтят. Гората ехти и се полюшват върхарите на забрисаните от вятъра борики. Нататък се тъмнеят настръхналите родопски баирчини. Повява хлад.

— Кръста… завий си кръста, че тая Айшовица е много ветровита! — грижливо ме настанява чичо, като забелязва, че тегля черджето, за да увия изтръпналите си от умората крака.

— Защо й викат Айшовица бе, чичо? — гложде ме извътре детското ми любопитство.

Той очуква лулето си на бурето, дето се е подпрял, мушва го в пояса, похваща излеко единия, че другия мустак и подема с грапавия си простинал малко глас:

— Тъй се викаше дъщеричката на дедовия ти побратим — Кара Асан от Лясково… долу, що е махалицата, в Крива ряка… Помня го от времето, когато ходех с баща си на кираджилък, както ти ходиш с мене. Тоя край тогава беше турски, та минехме ли тъдява, не смеехме да преспиваме на открито, а се отбивахме все у Карата в Лясково. Едър един българомохамеданин беше тоя бащин аратлик, за навуща само му вървяха десет лакти шаяк… На лице — барачест и страшен, но имаше добро сърце, много се обичаха с баща ми и често се приглеждаха с армаганец. Карата му даваше от време на време я пърчова кожа за постилане, я катранец, а баща ми му носеше барут за шишането и сачми за авджилъка. Разбираха си от приказката, пък и на ракийца се спогаждаха. Докато си подаваха един другиму павурчето и мъгляха тютюня в едната одая, ние с внучката му Айшинка си играехме в другата. Много ми се радваше тя, Айше, когато й гостувах. Затъжена беше за дружинка, че в дома на дяда си те бяха двамката. Баща й от години караше аскерлък в Анадола, пък майка й се беше поминала още като я родила, та Айшето бозаяла от коза, докато подрасне… Невем затова и личицето й беше като пресник, а косите й — черни, като в катран оваляни, и дълги чак до кръстчето. На това личице беше отвъртяла едни теменужени очета — думица не ти е продумала, а всичко й разбираш… Десетина годинки не зная дали имаше, а въртеше цялата къща… Дробеше ми кисело мляко, пълнеше ми джобовете с лешници, въртеше се на пета около мене и да имаше как да си постелеше косиците — за да легна, а трепушките й, нанизани на шапчето, звънтяха ли, звънтяха като зилове.

Веднъж рекох и аз нещо да й дам, та седнах и пробих с нажежена губерка шепа лешници и ги нанизах на огърле. Светнаха очите й, като да бях изсипал в скута й наниз от жълтици, но видя как си бях избол ръцете с губерката, помръкна изведнъж, грабна ръцете ми в своите и докато се извия да побягна — опари ги с устицата си… Това ни беше за последно… На другата пролет, когато минахме през Лясково, Айшинка я вече нямаше…

… Чичо ми Гатьо сбута главните. Разлетяха се искрици, сплетоха се синкави пламъчета с червени езичета и ни огряха. Стълпените край нас борики сякаш се стъписаха, а баирите станаха още по-далечни и се стопиха в нощта. Обади се отнякъде улулица и млъкна. Вперил очи, аз чаках с пробудена смътна тревога в душата.

— Ама какво е станало бе, чичо? Захвани отпърво — примолвам му се, изгубил всякакво желание за сън.

Чичо се примъква по-близо до огъня, вади лулата и започва отново да я тъпче.

— На това плетиво, детко, тогава дето се наплете, подръпна ли началото, не зная къде ще му излезе краят, но щом питаш — да ти кажа. Всичко дойде от тая опустяла краста на Карата по авджилъка. Отишъл той край един овес да чака на пусия мечка. Дошла мечката, пукнал й той, ревнала рунтавелата й улот-полет — шумнала се в гъсталаците. Подире й Карата. Той си знае къде се е провирал по тъмното, докато едни клоне го престъргали по кожата на гърбината. Уж мъничко само го одраскали, пък едвам си докуцал до дома. Не минало неделя — повлякъл левия крак, а до втората, не можел вече да го поклати. Баяли му врачки, записвали му ходжи, мазали го с какви ли не илачи — нищо не помагало. За едното чудо тоя планина човек осакатял. Нито мечките вече можел да гони, нито да сее, нито да оре. Подучил го тогава някой да се примоли на агата в Лясково — Амидаа, барем сина му да върне от аскера, от далечните чумави места, да зарадва и сирачето — Айше.

Тоя изедник Амидаа имал неброена стока, играел си с пари, а с агите по-нагоре бил като гърне и коприва. Чуела му се думата по войнишките работи, но сърцето му не било сърце, а ключе.

— Ако сториш една работа и за мене, белким видя нещо и за твоя син — рекъл той на Кара Хасана, когато докуцал на патерица да му се помоли. — Искам от тебе да ми отвъртиш едно пасище за моите билюци в гората, но да е край селото… наблизо.

— Амидаа, ръцете ми чибука не държат, а ти…

— Трай де! — свъсил вежди Амидаа. — За тая работа тамам ти е потребен един чибук и две-три сухи хвойни. Другото пламъците сами ще свършат… Ще се отвори тогава мегдан и за моите овце — погладил той рижата си брадица и вперил очи в сакатия.

— Грехота е бе, ага — слисал се бащиният аратлик, — та нали гората е селска?… Научат ли сиромасите, ще ме пречукат.

— Рини се оттука бе, кюлхане с кюлхането! — викнал делибашевият. — Мене могат да пречукат ако я запаля, ама тебе, сакатия, няма да побарат. Пък и да не беше гората селска, нямаше да викам тебе да я палиш, ами щеше да си я запаля сам.

Изтръпнал Кара Хасан от тая работа дотам, че на връщане усетил как подминал дома. Опомнил се чак когато го лъхнал студеният вятър край селото. Оттам нагоре започвала гората, дето искал Амидаа да я запали — една гора за чудо и за приказ. Минавали сме я често с баща ми, когато се връщахме от горните села. Вървим и си приказваме, приказваме и вървим… свършват ни се приказките, кратят се и силиците, а гората се не свършва: сплели се ония клоне над главите ни, не се види пладнина ли е или заник, та баща ми току ме сръга: „Детко, я се въздърпай, татовото, на някоя борика, да видиш докъде се е извървяло слънцето!“ А гласът му кънти, като да е надянал гърне на главата си. Спрем ли някъде да си починат катърите, извъртят един оглавник мегдан и се издуят… — такава паша. А дивеч… дивеч имаше дотам, че дивите котки ловяха питомните по таваните, та се беше навъдила една зверовита порода, де що имаше по селата кокошки и петли, бяха ги издавили…

В тая гора бил пораснал и дядовият ти побратим — Кара Хасан: за бръстина на овцете, за дърва, за малини и къпини — все в нея. Нея обигравал той за белки, за мечки и зайци, а познавал всяка хралупа и всяка пътечка. Обичал гората и сърцето му не давало да я запали. Месец, два минали, наближило Илинден, а той все не се решавал да уйдиса на Амидаа, но свършил колкото имали в хамбара житце и започнали да нагъват с Айшето коприва и картофи. Изтъняла й шията на малката, а личицето колкото било бяло, още пребеляло. А Карата не умеел да проси. По цели нощи скърцал одърът под него и блещукал чибукът му в тъмното. Мислел той и размислял, докато една вечер захапал чибука, побарал патерицата и хлопнал вратнята зад себе си… През нощта гората пламнала…

Заспалите лясковци разбрали по заревото, че има пожар. Пропукали пушки, емнало се цяло село да гаси, но огнените кълбуци се преваряли вече нагоре по стърнището. Изпръхналата от жегата гора запукала и се затресла. От сухата постеля по земята огънят пролазил и се пренесъл по кастрените за бръстина борняви дървета, а оттам се прихванала и цялата гора от реката нагоре, чак до високото било, дето минава цар Костадиновият калдъръм. Станало светло като ден. Селяните се щуркали край пожара: жените чупели ръце, мъжете псували, но нищо не помогнало. До призори изгоряло цялото стране. Олизал всичко огънят, до шумка, но прегорелите стебла останали да стърчат от край до край, побити като главни, почернели, страшни. Над тях кръжели и писукали птиците от изгорените гнезда. Катеричета, зайчета, сърнета, де що имало дребна живинка по леговища и хралупи — стопили се в огъня и останали да се белеят в пепелта само костиците им.

Изповядал се Кара Хасан после на баща ми:

— За гората, аратлик, жалих и не жалих, но за тия пилци ми беше жално до немай-къде. Хелем пък една: светнала се беше в жарта да брани рожбиците си тая майчица, опърлила крилцата си и там останала в пепелта. Още пърхаше, когато я намерих, и зееше с кълвунчето. Взех водица да й капна, белким се посъживи, пък тя — капнах ли, потрепера с крилцата… свърши. Рекох си тогава: „Лошо стори, Кара Асане-е… горко ти! Хайде барем дано Айшинка на баща се порадва, пък мене — кучета ме яли.“

* * *

Горкият побратим на деда ти: едвам ли ще да се е надал, че толкова скоро ще го притисне лошото. По Илинден станал пожарът, а то връхлетяло около Богородица.

На тоя ден до пладне припичало. Айшето отишла надолу по реката да попасе козицата по градинските синори, а дядо й седнал на двора да подкърпи един комшийски самар: това поработвал той, откак осакатял. По едно време станало душно и му се додрямало, та се поизлегнал и заспал. Спал, каквото спал, докато треснала гръмотевица и го събудила. Погледнал Карата и що да види: вятърът надувал едно тъмно облачище откъм заник. Замрачило се изведнъж небето, засвяткали светкавици, затрещели гръмотевиците и покапал дъжд. Засуетили се по улиците бабички да привикват децата, досетил се Карата за неговото и грабнал патериците да върви надолу да го прибере. Дъждът учестял. Гръмотевиците като че издънили небето, та започнал да се излива като из ведро. Текнали мътни вади по ожулените рътлини и се изсипали като по фуния в дълбокото дере, че нямало вече ни шумка, ни корен да ги спре. От селото се чувал тътен, като да събарял някой канарите на Персенк и от дерето блювнали в Крива ряка на талази, на талази три човешки боя пепел и вода, свила вършето на върбите и се емнала през градините, разпенена и бясна…

Спрял се Кара Асан на пътеката и се развикал:

— Айшинко-о-о! — а сам не чувал гласа си от гръмотевиците и грохота на пороя, що дънел пущинаците. А водата все повече прииждала, докачила Кара Асана и насмалко да го повлече, но смогнал да се примъкне на лакти и колене, вцепил се о една брежна канара и там останал. Вряла мътилката край него, обливала го с пепел и пясък, мятали се талазите, докато утихнал вятърът и прекапчил дъждът. До вечерта и реката се прибрала в старото си корито. Дошли тогава селяни да приберат попиления добитък, помогнали на Кара Асана да слезе от канарата и го завели дома. Цяла нощ висял мокър и изтръпнал старецът на дворната порта, дано си дойде Айшето. Дочакал зората, дочакал и изгрева, а най-сетне и нея… товарена напреки на един каракачански кон, посиняла, мъртва, с ройнати по самара косици… Намерили я били каракачаните надолу по брега на Руча ряка, засукана в една подмола, вкочанясала.

До вечерта и през цялата нощ Карата седял край нея като вдървен. Ни викал, ни плакал, ни мигал с очи. Потраквало само чейнето му като на трескав, а власината му за едната само нощ побеляла до косъм. Разшавал се чак тогава, когато комшийските жени приготвили утринта жертвата за погребение. Щом я дигнали и понесли, той им се препречил и кимнал нагоре към Пърженаците:

— Нататък, комшулар!… — и закуцал подире им. След него — цяло село, да съпроводи жертвата и види какво е наумил да стори Кара Асан.

Вървели, вървели, докато стигнали глухите камъни. Там пътеката се провира между две канари; а сетне се дипли нагоре за опожарения балкан. Спрели на това място и там между канарите ги накарал Кара Асан да изровят гробчето на Айше. Щом я заровили, изправил се и рекъл:

— Който прекрачи тоя гроб, черен да стане като тия главни по странѐто! — кимнал към овъглените борики. — Я подпалих гората, е-е-е-й, хора… Сам отвързах ламята, дето приживе ма закопа, и мене са пада пак да я вържа — врекъл се той и зачаткал с патерицата по камъка за към село.

… И зачувал Кара Асан Пърженаците край Лясково от хора и от жива стока. Направил си там колиба и подпрял шишането зад вратата… ако се мярнат овчарите на Амидаа. Негов Метко не се върнал от аскера; скапала го треската в оная чумава земя, но селяните не оставили стареца — приглеждали го, кое с картофки, кое с брашънце, а той карал дечицата им да му събират шишарки от гората, сушел ги на слънце и събирал в една рогозка семенцата, та засявал Пърженаците. Той сеел на шепи, а вятърът на облаци разпилявал тия крилатки по цялото стране, та скоро край прегорелите борики пораснал младеняк — буен и гъст младеняк, който спушил зяпналите деретини. А гробчето никой не посмявал да прекрачи, да мине по пътеката и поломи фиданките с паша или копито… Тъй се очувал тоя, гъстият борикаш, дето сега му викат „Айшовица“, за да напомня всекиму, кой как мине и подмине, за греха на дядовия ти побратим от Лясково — Кара Асана, и за горката Айше.

Караборунският Зевс

— Лошо е да си професионален ренегат — въздъхна моят спътник, чернобрад, около тридесет и пет годишен мъж. После той събра полите на зелената си шуба и докато влакът летеше в тъмната нощ, а сугращицата барабанеше по заледения прозорец на купето, продължи да разказва с топъл гръден бас.

— Лошо е например да си агроном и да фабрикуваш компоти или — не дай боже — да си лесовъд като мене, а да правиш налъми. Зная, че така говорят понякога и хора, които не са помирисали ни гора, ни поле, но с мене случаят е друг: аз вдишвах седем години и вонята, и аромата на гората и мога да кажа, че особено в началото вонята беше повечко. Може би затова, че направо от университета попаднах в най-големия родопски пущинак. Аз съм от полските села, бях виждал гора, но се оказа, че едно е да си я виждал туристически или с учебна цел, а друго — да те задънят на участък двайсетина километра от най-близката помашка махала.

В началото не можех да понасям дима на газената лампа и вкуса на варените картофи, с които всяка вечер ме хранеха горските. Будеше ме нощем и скърцането на дървената хижичка, щом я забрулеше вятърът, стрясках се от нощните крясъци на улулицата, а на това отгоре — през вечер трябваше да залагаме пусия за контрабандисти — стари вълци, които дебнеха, за да отхапят от кожуха на гората. Дотам се бях разочаровал от лесовъдството, че обмислях вече как да се измъкна от този пущинак. И навярно щях да го направя, преди да съм „годинясал“, както се подбиваха горските, ако не бях извършил една грешка.

Трябваше да набележа за отсичане 500 — 600 кубика от една смърчова гора по северозападния стръмен склон на едно от многото била, които пресичат местността в тази част на Родопите. Беше рано пролетта и снегът още не се беше стопил по височините, та се поизмокрих. Искаше ми се по-скоро да се върна в топлата хижичка. Позавъртях се кое-как с чукчето, маркирах от по-едрите и престарели дървета и си тръгнах. Не се огледах, не видях откъде започнах и къде спрях. След мене секачите започнаха да повалят. Мина някое време и един ден горският надзирател, който завеждаше сечището, доприпка: „Свърши се — кай, — другарю лесничей, отиде Караборун… помете го вятърът“. Плюх си на петите, отидох там и що да видя: гробища!… Без да съобразя в коя посока бие страшният за онези места северозападен вятър — „сърбинът“, както го наричат, — бях отбелязал за отсичане тъкмо ония стари крайни дървета, които защищаваха гората по целия склон. Вмъкнал се веднъж в насаждението по пътя, който аз му бях открил, „сърбинът“ със страшна сила се беше развъртял, изкъртил бе стотици дървета, докато една гъста група брадати смърчове го бяха препънали и спрели опустошението… А три години бях изучавал теория на сечите: как с помощта на лесовъдската наука сечта от синоним на унищожение може да се превърне в синоним на възобновление.

След този случай за бягство не можеше и да се мисли. Заръкавих се да поправя опустошението. Разчистих повалените дървета, а след това наредих хубаво да се разрови почвата.

Другата есен на това място поникна сгъстен като четка смърчов самосев, превърна се в младиняк и след година-две запуши провъртяната от вятъра дупка.

Междувременно аз трябваше да извеждам сечи и в други насаждения, само че преди да ударя брадвата, вече девет пъти се обръщах да „помириша“ посоката на вятъра, да узная откъде обича да връхлита „дърволомът“, за да проникне в зелената крепост на смърчовете. Малко по малко започнах да проумявам, че гората не е „съвкупност от дървета върху единица площ“, както гласеше школската формула, а един безкрайно разнообразен и интересен свят със свои сблъсъци и драми, свързан в биологическо единство с вятъра и слънцето. Един суров и първобитен свят, в който микробът на плесента играе еднаква роля с дърволома.

За щастие този свят се върти около една вековечна ос — слънчевия лъч. И той е ключът на всички сблъсъци и драми. Дори неплодните, подивели под вековна горска сянка почви могат да се опитомят с помощта на слънчевия лъч. Мъничко светлина и топлина са достатъчни, за да обърнат сложния химизъм на тези почви в благоприятна посока, и те стават годни да захранят попадналите върху тях горски семена.

Това беше сладка работа. Сладка и… мъчна, защото за възстановяването на гората трябваше да се боря едва ли не с всичките природни стихии: с вятъра и сушата, със студа и преспите, с гъбните и насекомни вредители. По-важно е друго: тази борба ме увлече.

Оттук нататък газеничето, варените картофи и самотията вече загубиха значение. За първи път аз почувствувах у себе си нещо от митичното могъщество на Зевса, на въоръжения с науката човек. Кой дявол ме караше да споделя веднъж тази мисъл с моя окръжен началник. Тая трътлеста канцеларска мишка не ме разбра и ме взе на подбив: „Гледай го ти караборунския Зевс!… — удари той да се смее през глава. — Дано — кай — съвсем не излетиш в небесата, докато те преместим от тоя пущинак“.

Не мина месец, „изтеглиха“ ме в окръжното управление и ме тикнаха в плановия отдел — референт. Подърпах се, протестирах, но началството прояви характер и останах.

Така свърши „Зевсовият период“ в моята работа и започнах службата. Губи-време е да разказвам за нея. Ще спомена само, че при една кадрова комбинация попаднах в София — пак референт, но в „Труд и норми“. Смятах, че тука ще векувам, но животът ме опроверга. Станаха ланските съкращения в апарата на управлението и аз трябваше отново да се върна в провинцията. Междувременно бях се вече оженил и отседнал в София и не ми се щеше да хласкам отново гардероба насам-нататък, нито да се разделям с жена си. На всичко отгоре точно по това време срещнах един свой земляк — председател на трудово-производителна кооперация за налъми. Като разбра на какъв огън се пека, предложи ми да остана технолог при тях. Така се озовах в кооперация „Налъм“, уж технолог, а покрай това — калкулант, плановик, търговски пътник… зарових се в една бумажна работа — краят й не се виждаше.

Зиме или пролет, лято или есен — все в канцеларията; една кошарка от разкрач и половина. Гледам небето през оплютия от мухите прозорец и все ми се чини, че се кани да вали, че на земята е настъпила вечна есен. А и настроението — есенно. И как да не е есенно, като пролетта усещам само когато цъфне джанката в двора на кооперацията. Такава пролет с една джанка не пълни душа, когато си я усещал в цъфтежа на милиарди клончета, в песента на пойните птици — в бездънната синева на родопското небе.

Пък и работата беше една особена… Не можех да се отърва от чувството, че тези калкулации, квитанции, ордери и бележки, които пишех по цели дни — тая цялата огромна архива, която трупах, след година-две ще я натоварят на гальоти, за да я смелят на каша в мукавения завод.

На това отгоре се случиха и други дреболии: щом председателят на кооперацията, иначе мил и деликатен човек, произнесеше инженерската ми титла, в очите му запламтяваха присмехулни пламъчета. Жена ми по-рано казваше, че мириша на борина и смола, сега вече не повтаряше тая мила закачка.

Това ме потискаше, без дори да го осъзнавам. Започнах да чувствувам постоянна тежест, като че носех на гърба си кош баластра. В лицето не се и гледах — дразнеше ме тая женска белота, която бях придобил в моята кооперативна кошарка. Една неделя реших да се поразкърша до Люлин, да ме усуче малко вятърът. Не исках да безпокоя жена си, която преглеждаше домашните работи на своя клас. Реших да се измъкна сам. Времето беше малко влажно, с половинки беше неудобно. Дойде ми наум, че мога и с ботуши, затова обаче трябваше да обуя брич — един от моите недоносени бричове, оставени в сандъка за вехти дрехи. Отидох в килера и започнах да ровя. Премятах износени фанели, якета и полушубки, докато нещо заблестя в полуздрача и в ръцете ми се озова униформената лесовъдска куртка със сребърни вензели и заръждавяла от влагата сърмена лесовъдска емблема с дъбови листа…

Потреперах от вълнение и нещо ме придави. Стори ми се, че тази емблема бях самият аз, запратен във вехтошарския сандък на кооперация „Налъм“. Всичко, което бях преживял и преболял през двете ми „спокойни“ години там, всичко, натрупано из ден в ден, се оформи изведнъж в една ясна мисъл, в едно решение: да се върна пак към моето „зелено поприще“.

Чудесно като порив, но като размислих вечерта, разбрах, че мъчно е да се осъществи. Гората упражняваше върху мене притегателна сила, но как да помъкна и жената, когато работата и домът й бяха тук?

Възмечтал веднъж отново за простор — нямах вече никакъв покой. Оста, на която криво-ляво се тангъркаше талижката на живота ми, се счупи и заорах в едно мъчително колебание. Имаше минути, когато ми се струваше, че е вече твърде късно да се връщам в горите: „Що ти трябва на баир лозе?“ — съветваше ме един благоразумен глас, но неговият антипод му се противопоставяше веднага: „Кой е твоят битов идеал? — ревеше с всичка сила той. — Стая, кухня и антре? Кой е твоят естетически идеал? — веднъж в месеца на квартално кино; а професионалният — налъмите. Нима ще преживееш с толкова?“ — бунтуваше се антиподът и по три пъти ме караше да се превъртам в леглото.

Нямах покой и когато заспивах; явяваше се дявол знае откъде моят председател и с блага усмивка тръгваше към мене, висок като камбанария и обут в огромни букови налъми. Пристъпваше от крак на крак: хлоп-оп, хло-оп и аха-а, да ме смаже като дървеница.

Има и в техниката едно явление — износване. Метални оси, подложени на удари с години, траят, не променят с нищо структурата си, но идва един момент, когато тези силови натрупвания, тези хиляди незначителни удари се сумират и последният, критичният, който с нищо не е по-силен от другите, е и фатален. Този удар преодолява сцеплението и строшава якия метал.

Същото се случи и с мене.

Състоянието ми ще да е било твърде обезпокоително, та жена ми извика братовчеда си — лекар, за да ме прегледа у дома. Затворихме се в една стая и той започна. Чука ме оттук-оттам, взира се в клепачите на възпалените ми от безсъние очи, надзърта в гърлото, мачка ме по корема, удря ме в коляното, въртя ме насам-натам, най-сетне дигна рамене:

— Дявол го знае… Имаш вид на пътник за оня свят, а нищо не мога да открия. Трябва да отидеш в ИСУЛ за цялостно изследване.

Докато ме побутваше докторът, хрумна ми една идея. Щом свърши със заключението, накарах го да седне и му рекох:

— Мили братовчеде, аз вече съм изследвал своята болест и я знам. Работата е на живот и смърт. Ще оздравея или не — зависи от тебе. — Момчето опули очи, пребледня и заслуша още по-внимателно, а пък аз му разказах в кой катран е завряла душата ми и какъв ми е лекът.

— Кажи на жената — продължих аз, — че болестта ми е по-лоша и от рак, че има само едно спасение — да изляза на зелено! Ако тя иска — нека дойде с мене, ако не — воля й, да остане. През зимата ще я спохождам, през ваканцията — ще е при мене. Ще си домилеем и животът ни ще стане по-вкусен. Без друго от такава мърша каквато съм, тя няма никаква полза.

Какво е казало докторчето на жена ми — не зная. На вечерята по този въпрос не говорихме. Стъмни се и легнахме. Полежахме… помълчахме. По едно време тя въздъхна, извърна се към мене и се усмихна през сълзи:

— Жуци (от Жельо, та Жуци)… пак ми замириса на борина…

Събеседникът ми замълча, навярно за да спре мисълта си на нещо много свидно. Вагоните се полюляваха ритмично и поскърцваха на завоите. Спирачките застъргаха — наближавахме гара. От прозореца на купето струеше виелица.

— Гара Кричи-и-м — разнесе се предупредителният глас на кондуктора.

Спътникът ми стана и засваля раницата. Беше в ботуши и брич със зелени кантове.

— А сега… накъде? — станах и аз да се сбогуваме.

— Сега — нагоре! Да си огледам местослуженето. Да има и някоя махалица наблизо, за жената… Да не забравя даскалъка. — Очите му се усмихнаха, умни, сиво-зелени очи, събрали виделината на утрото. На перона той се обърна и дигна ръка за поздрав: под разкопчаната шуба блесна сърмената емблема от дъбови листа.

След малко зеленото перце на шапката му заплава между навалицата, докато се изгуби от очите ми.

Писмо от пущинаците

Благодаря ти, приятелю, че не си ме забравил. Писмото ти дойде малко оръфано, но все пак цяло: не му е било лесно да долети в тоя „пущинак“, както ти назоваваш рилските гори. Четох го, препрочетох и да ти призная, смях се тъй, както рядко съм се смял. Питаш ме какво работя като лесоинженер, когато не сека гората, как прекарвам времето си без общество и културни занимания, без премиерите на Музикалния театър и на края — о-о, горко ми — желаеш моето скорошно завръщане в града…

Да се връщам в София нямам намерение, затова слушай да ти разкажа за моето „общество“, за горския „театър“ и новите ми познайници от зеления български лес.

Най-интересен от тези познайници е, струва ми се, клекът. Ако си ходил някога на Рила планина, виждал си навярно тоя храст да лази по стръмните рилски съсипища на зелени тумби, които гонят високите канаристи зъбери. Малцина познават тази драка в семейството на иглолистните, но и тези, които я познават, не я обичат: ловците затова, че укрива ранения дивеч, а планинарите — че ги препъва и дращи. Проклинах го и аз, когато се заплетох в гъсталаците му някъде под рилските езера, но тоя непретенциозен храст ми показа само с едно обикновено коренче, което бе цепнало цяла канара, колко е велико неговото дело в природата: с милиарди корени през хилядолетията, с безкрайно търпение и удивителна сила той беше ломил скалите и стривал камъните, размесвал ги бе с окапалите иглици и направил на почва. А знаеш ли какво значи почва: това е „арената на живота“, основа за икономиката и културата. Затова минеш ли през клекови гъсталаци, видиш ли тези настъпателни авангарди на живота в пределите на пустинята, спри се и свали шапка на горския пионер и победител на канарите — клека.

Себеотрицанието на клека, приятелю, е равно само на героизма на белокората бреза. Несправедливо съчинителите на шлагери я употребяват за декор на сантиментални любовни драми; горската красавица — брезата — е символ и възвишена емблема на саможертвата.

Пламне, да речем, огън в гората, случва се да се превърне в пожар и… ето ти пепелище, незаета територия в растителния мир, около която закипява борба: кой да я засели? Връхлетяват първи със своите шипести семена нахалните представители на войнственото племе на бурените и успяват да превземат терена, ако по талазите на вятъра гората не изпрати семенцата на своята кавалерия — брезите. Те се разлетяват из пепелището, никнат бързо и докато бурените се наканят, брезовия гъсталак е закърпил вече кожуха на планината. По-късно под сянката на тоя гъсталак се настанява „тежката пехота“, смърчовете, които преварят брезите и тези мили, влюбени в слънцето дървета умират в заслона им в името на могъщия колектив — гората.

Щом пристъпите на егоизма те връхлетяват, съветвам те, приятелю, иди и съзерцавай саможертвата на брезите и много житейски истини, удавени в обичайното ни многословие, ще изплават простички и ясни като белия божи ден. И помни: от брезите не стават само клечки за зъби.

А сега позволи ми да ти представя и смърча. В моя район това дете на севера заема горните прохладни етажи на планината. Той не е романтичен като дъба, чужди му са приумиците на бука в разнообразието на стъблото и короната. Мълчалив и студен, смърчът не допада на лиричната природа на птиците и затова те избягват да вият по него своите гнезда. В замяна на това кълвачите усърдно изучават писмената, които короядите гравират върху повехналите му корици. Духне ли вятърът, тоя флегматик не пее, а въздиша и реве — една внушителна, но монотонна музика без очарованието на полутоновете и лиричните нюанси в песента на широколистната гора. Смърчът е скучен в своето еднообразие, навярно затова, че е сътворен най-отколе. Тогава първомайсторът на мирозданието е бил претрупан с работа около организирането на хаоса и за да не разходва излишно въображение, създал е смърчовете по шаблон — винаги еднакви. Но затова пък направил е дървесината им много ценна — едно фатално качество, довело до изтреблението на много смърчови гори в нашата страна. От неговата дървесина се правят над 10 000 вида предмети — като започнеш от дъските и свършиш с хартията, поплина и цигулките. Изобщо не зная какво би станало с музиката, ако дървото нямаше вълшебното свойство да резонира тъй съвършено звука, нито пък мога да си представя триумфалното шествие на културата без хартията, направена от дървесина.

Щом е дума за културата, да ти представя и един от малко известните нейни „меценати“ — дъба. Погледна ли тоя мил и спокоен старец с възловати корени, прилича ми на брадато божество с малко демодирана корона. Дигна ли очи да го изгледам по стъблото, виждам сякаш великан устремил към небесата зелената си броня да брани плодородието на почвата от земните и небесни произволи. Затова селяните от тоя край го наричат с мила доверчивост „берекетник“, колят му курбани и го калесват на сватбите. Още по-благата щеше да е страната ни, ако имаше повече от тия „берекетници“.

За съжаление тоя горски аристократ не вирее в невежо общество, не понася да го ровят свински зурли, да го тъпчат невъзпитани говеда с копита. Той обича покой, а вместо покой цели поколения в миналото са го пържили на въглища, коренили, секли и търгували с него. Като си припомня, че Петър Велики е бесил за всеки произволно отсечен дъб, иде ми да извикам: какво чудовищно престъпление извършиха безогледните експлоататори от рода на Паланкови и Балабанови, унищожили девствените някога дъбрави на чутната „Силва булгарика“, за която с такова възхищение говорят старите пътешественици из нашите земи. Затова виждаме сега по съжулените балкански рътлини печални и дрипави дъбове — сираци, окастрени за листе, изпоядени от козите — живи паметници на хищническия капитализъм, на човешката лакомия и невежество.

Много познайници още имам, драги приятелю: кичести буки, скромни лески, дъхави липи, явори, ясени, но ако за всички ти кажа макар и по дума — току-виж писмото свършило, пък аз не съм ти разправил за най-важното, за тяхното общежитие, гората, за това какво прая аз в нея.

Ти вече разбираш, че всяко дърво не само е различно по форма, но има свои вкусове и предпочитания по отношение почвата, влагата, светлината, има — казано по научному — своя биологическа характеристика. Расте ли дървото само, работата е проста, но в общежитие те си влияят неизбежно едно на друго, оспорват си всеки милиметър от почвата, всеки кубометър от въздуха, всеки слънчев лъч и макар гората да изглежда храм на тишината и спокойствието, тя е всъщност една арена. Ако по някакъв магически начин бихме могли като на филм да задвижим ускорено действието на тази арена, ще останем слисани от „спектаклите“ на тоя величествен горски театър, където аз съм — прости ми за самочувствието — главен режисьор.

Оня ден например режисирах една класическа драма. Действието ще да е започнало навярно преди да съм се родил: гръмотевица сразила едно старо смърчово дърво посред гората и отворила „прозорец“. През тоя прозорец бухнала светлина и от затоплената почва поникнали хиляди млади фиданки в буен младиняк. Дотук добре, но възрастните смърчове не седели мирни, полакомили се и те да гребнат от „манната небесна“ и протегнали клони встрани, та запушили „прозореца“. Аз сварих една драматична сцена: старците-скъперници се къпят в слънце, а в сянката им вехнат младите фиданки и креят, безпомощно протегнали за подаяние рунтавите си ръчици. Лъхне вятър, сберат челца горките и зашепнат своята молба. Старците в отговор зафучат сърдито и удавят ропота на младеняка. Тогава се намесих: повиках на сцената човек с брадва, той повали десетина от „тъмничарите“ около прозореца, прореди фалангата на старците. Сега дечицата загрибат с пълни шепи слънце и наливат снага с тъй потребната за нашето строителство дървесина.

Както виждаш, работата е интересна и приятна, но не е така при залесяването. Там въпросът не е само да подбереш семена, да отгледаш фиданки и да ги засадиш. Много често на обезлесените места почвата е свлечена от дъждовете и пороите или е така подивяла, че възстановяването на гората върху нея е подвиг. И докато в гората аз съм режисьор и се чувствувам като помощник на природата и акушер на младостта, в залесяването излизам сам на сцената, за да се преборя с пороите, сушата и ветровете.

Уверявам те, това са силни, коварни врагове и аз не винаги имам самочувствието на победител. Трябва откровено да ти кажа — работата е по-трудна, отколкото си мислят някои. Само няколкостотин макар и най-запалени лесовъди и няколко хиляди платени залесители по цялата страна не са достатъчни да заюздим тези врагове. Трябва целият народ да помага на това грандиозно дело и всички да знаят какво велико нещастие е да нямаш гори.

Завоевателят

Ето как пропъдили габъра от буковата гора:

Тогава бил и той буче — мъничко. Оттам, в усойката, била гората, а през дола, насреща — Могилата, покрита цялата с камъни, висока и стръмна.

Рекъл царот на буките: „А бе, кой ще се наеме да заптиса насреща оня камъняк, да ми не блести в очите?“

Обадил се правият бук: „Не мога. Стръмно е!“

Обадил се дебелият бук: „Плитко е!“

„И я се не наемам — рекъл белокорестият, — жега е!“

Тогава се изтъпанчило бучето, мъничкото, и рекло на царот: „Я че идем. Бори ми се и че идем да се преборим с камънето, с жегата и стръмното“. И тръгнало. Тогава едрите буки го проклели: „Да идеш и да се не върнеш, дето ни осрами пред царот наш!“

Тъй и станало. Отишло бучето и се не върнало… Там останало и го нарекли „габър“.

В тая приказка не става дума за габърите — благородните, високите, които по стойка и красота могат да се равнят и с бука, а за габърите от най-долната порода, наричани „свинак“ — ония възловати, сиви и чепати габъри, които единствени растат по скалиста земя, без да ги е грижа дебела ли е почвата или не, влажна ли е или суха. От този габър по-жилаво и упорито нещо няма. Козите го ядат, престригват го, дъвчат го, пролет и есен е в устата на добитъка, но не гине. Попречат ли му да расте нависоко, пропълзява встрани. Страда, но не се предава. Гърби се като таралеж над земята и я пази от дъждовните капки и от вятъра. Дали се е разкаял той, че е напуснал селенията на бука и е отишъл да се бори с камънака в пущинака? Едва ли.

Дебелите буки са наистина стройни, спокойни, но те никога няма да узнаят какво е да стъпиш на камък, да го превземеш, да закриляш яребиците от сокола, да препъваш вятъра. Буките лазят по доловете като крадци, а габърът стърчи по високото, без да се бои от нищо. Буките се кланят доземи на вятъра, а габърът се надсмива над всички ветрове.

Ако не е той — свинакът, обезлесените скалисти склонове на Стара планина, Средна гора и Родопа щяха да бъдат пустини. Ако не е той да проправя пътя на гората към високите места, височините щяха да си останат недостижими.

Букът, ако трябва да ги сравняваме — е само една греда, а габърът — душа.

Искри от водата

„… Я ще те зомна, Метко ле,

ега ми Воча пребъркаш,

с решето вода да гребнеш,

ега разцъфнат леските

и вържат грозде брезките.“

Кога за пръв път е изпята тая закачлива песен, не зная, но сигурно е, че Въча тогава е била много по-пълноводна, инак момата нямаше да я поставя между себе си и омразния й Метко. Сега всеки босоног рибар може да пребърка Въча, но все пак тя е от най-сприхавите и буйни реки в България. Въча не е „уютна“ като Струма, със заветни лъки, обраснали с пасбища и ракитак, нито може да се похвали с красотата на своите рилски посестрими, с дълбоки вирове и пъстърва, но затова пък дъщерята на белоглавия Карлък има дълбоко и здраво каменно корито, което я прави река с бъдеще. Не случайно върху нея ще бъде изградена най-голямата у нас водно-силова каскада, чието главно стъпало — язовир „Антонивановци“ — е вече в строеж.

Бъдещият язовир е само на десетина километра от село Кричим, но това сравнително късо разстояние се минава, макар и с автомобил, за около час. По шосето непрекъснато се разминават тежкотоварни камиони. Нагоре, към язовира, преобладават коли, натоварени с тухли, надолу — трупчийски и татрите с руда. Бученето на моторите заглушава мекия плисък на реката, отеква по стръмните склонове и ехти. Бреговете са обрасли с проскубан храсталак, само на билото се мярнаха по едно време няколко самотни борики, но на следния завой неочаквано изчезнаха, като да бяха тайнствени разузнавачи на стаено в засада войнство. Ей сега може би щяха да писнат сигнални пищялки, да зазвучат бойни рогове, а след това да „рррахне“ из дефилето гръмотевичният грохот на съборени скали… Наистина, гръмотевичния грохот ние чухме за щастие далече пред нас, където миньорите взривяваха бомби.

Нагоре по реката оживлението все повече нараства: работници вадят по реката баластра, каменари изсичат край пътя скалите, за да сторят място на нови постройки, а други вече копаят основи. Всяко равно местенце (по течението на Въча те са толкова малко) е заето и превзето от купища керемиди, тухли, машинни части и дървения.

Завой… втори и ето мястото на бъдещия язовир. Реката все още си бълбука тихо и кротко, облизва белите камъни и пет пари не дава за хорската суетня. Отсам моста под навес от насмолена мушама, забита на четири кола, един русокос оксиженист заварява машинна част в компанията на двама шофьори. Оттатък моста — провъртян тунел, а високо по десния бряг на реката, накацали по чукарите като ястреби — дружина пътни работници, които просичат новото шосе за Девин. Няма припряна шетня, скриптене на кулокранове и бетонобъркачки; има трясък на стоманени свърдели — но вече са бръмнали компресорите и те свидетелствуват, че е започнала битката с архаичните гнайси.

Встрани от компресора намерихме огън, а край него — припекъл табани, чернобрад мъж с накрехната ушанка свиваше цигара.

— Нашенец, къде ще е стената? — клекнах аз от другата страна на огъня.

— А-а, за стената има още време — тикна той ушанката и кимна към реката. — Първо нея ще отместим, да не пречи на основите, ще вдигнем бетонозавода и тогава ще опрем до стената!

— А ти какво правиш тука?

— Зидар съм… фасонирам бараките — лизна той цигарата, която свиваше, и ровна главните за огън.

… Оставихме го да се пече на огъня и вече тръгнахме към входа на тунела, когато една тежичка ръка се сложи на рамото ми:

— Здрасти, земляк.

Млад мъж, с глава по-висок, седеше зад мене и се усмихваше, като да му бях отколешен познат.

— Не си ли спомняш? Анго, бе… Ангел от Лясково — Лъжичката! — припомни ми той. — Тук завеждам тунела.

Къде беше мъничкият и подвижен като попова лъжичка Анго от Лясково, Асеновградско, и къде — дебеловратият левент, който стискаше сега ръката ми като в железарско менгеме!… Пораснал беше въглищарският син, учил се, пооблъскал се година-две на Баташкия водносилов път и ето го сега ръководител по строежа на най-високата баражна стена у нас, която ще залости коритото на Въча.

Като разбра какво ни води на „обекта“, той сам ни поведе из тунела, в който щеше да бъде „отместена“ реката.

Виждал съм преди години как се прокопаваха първите тунели на Баташкия водносилов път: трескотевица, пукотевица, вода до кръста и една страшна мътносива мъгла, извираща от забоя, която засипваше със силикатна пепел хората. Тунелът, в който ние влязохме, нямаше нищо общо с тия мъгливи дупки от ерата на „сухото биене“. Атмосферата в него е чиста, спокойна. Наистина и тука бият задвижените от компресора стоманени свърдели, но постоянната водна струя облизва без остатък силикатния прах.

Троица мъже се изправят срещу нас, трима прославени водносиловци от бригадата на Иван Гарванов — между тях и самият той. Пълнолик и широкоплещест, в гумени ботуши и разкопчана ватенка, тоя известен мъж прилича повече на рибар, отколкото на професионален миньор.

— Журналисти! — церемониално ни представи Ангел.

— Щом е тъй, елате на светло — предложи Иван. — Да се видим очи в очи!

— Защо?

… Оказа се, че в една дописка от Водносиловия път написали, че очите на Гарванов били стоманеносиви, „по-твърди от стоманата“, с която разбивал уж скалите. Та искаше Иван поне тоя път да се не повтаря грешката, защото — в това и аз се убедих — очите му не бяха стоманеносиви, нито сиви, а най-обикновени, кротки, помъдрели от дълголетния строителен опит кафяви очи. При Балък дере те бяха виждали наводнени галерии, при Софан дере — срутени тавани. Познаваха коварните свойства на каолина, коравината на гранита, стихията на подземните води, а сега, опитни и умни, опипваха гнайсите на Въча, за да покажат на звеновода Вихрогонов слабите места.

— Тука, наборе!… Свѐтни му една бургия, само че пряко жилата. А в средата карай право! — описва той големичък кръг в центъра на забоя. — Горе при тавана — косо!

Сухоликият, с лопатести ръце Вихрогонов насочва подпряната на станока бургия и резецът й с пронизително свистене потъва в скалата. Ръцете — спокойни, рамената, гърдите — свободни. Миньорът само регулира посоката и дори има възможност да разговаря.

— Ту право, ту късо… защо така? — опитвам се да проникна в тайните миньорски.

На излизане от тунела Гарванов ме накара да се вгледам в жилиците на скалата и обясни как се разполагат дупките в зависимост от твърдостта й и направлението на нейните „жили“.

Борбата със скалите има своя неписана „тактика“, изучавана не в книгите, а в „боя“, където миньорът придобива усет за съпротивителните качества на камъка и за начините най-бързо и дълбоко да се разбива.

Тази борба има и свои драматични перипетии, дреболии, неудачи… Свършил-несвършил урокът, като забелязва, че ръководителят на тунела ще излезе с нас, Гарванов грабна един стоманен свърдел и му го подаде:

— Гледай, Ангелов, къде си е оставил ръцете оня левак — заварчикът!

Вгледахме се и ние в бургията, но нищо не открихме. Ангелов я наплюнчи и тогава забелязахме на върха непохабената още видиева пластинка, неумело прикрепена от заварчика към резеца.

— Умориха ни тия заварчици — разпалено продължи водносиловският ветеран, като взе бургията и я хвърли на земята, — вземаш нова уж, а още не захапала камъка — захлопва като женско чейне!

Кафявите му очи неочаквано се бяха вкоравили и ако да не беше ме изпреварил находчивият мой колега от Водносиловия път, бих ги сравнил с коравината на… стоманата.

Попитах земляка Ангелов защо не оправят тая дреболия.

— Ама че „дреболия“ — сепна се той като ужилен и една удивителна без точка се яви по средата на високото му чело. — Пет години заварчиците на Водносиловия път учиха тая „дреболия“ и още не са я хубаво научили!

— За пет години хората научават философията и една година им артисва — подразних го, но землякът не се предаде:

Това е малко по-сложно и от философията, защото за усвояването на тоя занаят са необходими не само знания, но и специализирани рефлекси, които се придобиват не за ден и два… Нейсе! — махна той с ръка. — Ела сега на „кучешкия зъб“, да ти покажа къде ще залостим стената!

Изкачихме се встрани от шосето на един камък, наподобяващ наистина кучешки зъб, с малка площадка на върха, откъдето се виждаше много добре оная част от дефилето на Въча, където се разполага постепенно строежът на „Филипов мост“. Под камъка зееше сондажна дупка, провъртяна от геолозите, които бяха опипвали скалните сухоребрия по двата бряга, за да намерят надеждни основи за огромната стена. На камъка бяха изчегъртали:

„Да се помни: Генчо и Пумата сърбаха на тоя камък мътеница. Корава излезе майката земя, ура-а-а-а!“

На какво се бяха толкова израдвали авторите на тоя „севаст-огняновски“ каменен летопис? — Според Ангелов — не само на пригодната за баражиране планинска теснина, но и на здравите скални пластове, и на благоприятното им направление. Тези пластове щяха да поемат напрежението на дъговата стена, която ще задържи водата не със слонската си тежест, както е при обикновените „прави“ стени, а с динамичното съпротивление на сводестата си конструкция.

Около триста метра дълга и сто четиридесет и четири метра висока, дебелината в най-горната част на стената няма да надмине пет метра и въпреки това тя ще може да издържа четири пъти по-голямо от теоретически изчисленото напрежение. В момента се извършва изпробването на макета в една абсолютно наподобяваща на естествените условия обстановка, само че в лабораторен мащаб. Подготовката за построяване на конструктивно най-интересната у нас язовирна стена на „Антонивановци“ е в пълен ход: на „Орехова поляна“ се строят апартаменти, пътят Кричим–Девин се отбива, реката ще бъде „отместена“. Подравняват се и площадки за бетонозавода и за двата едрокалибрени кулокрана, два стоманени динозавъра, които ще помогнат със стоманените си челюсти да бъде събрана попиляната нахалост вода на Въча в едно могъщо езеро с вместимост 280 000 000 кубика.

След това? След това — от сто четиридесет и триметровата бетонна урва — долу, в турбините на ВЕЦ-а, където всяка водна капка ще се превърне в искра, общо 120 000 киловатчаса електрическа енергия годишно (ВЕЦ „Пещера“ дава 110 000 квч). При това „Филипов мост“ е само един от петте баража на новата каскада, два от които ще бъдат построени между Кричим и „Орехова поляна“, друг един в местността „Цанкова скала“ над село Михалково, пето стъпало — в Тишели, и последно, шесто — в Доспат.

— Дебела работа, ей! — зидарят незабелязано се беше присъединил към нашата група и чул обясненията на техника, реагираше по своему.

— Че защо бе, другарю техник, не вдигнем баража на триста метра, тъкмо сме турили душа на мъка? — кимна той към височината с такава енергия, че капаците на ушанката му се заклатиха, като да се канеха да хвръкнат. — Тогава ще да е силата му двойна!…

— Ако я дигнеш триста метра, трябва да е три километра дълга — засече го Ангелов, но това не го стресна.

— Че да! Филистимското море да не е по-малко? (Той имаше предвид Цимлянското море.)

После научих, че тоя сърцат мъж е от широколъшката махала Махмутица — един от най-добрите зидари на строежа. Той не се казваше Полифем, а Гего, но аз вярвам, че ако митичният циклоп възкръснеше, Гего с великанския размах на своето въображение щеше да е първомайстор, а Полифем — само един чирак за носене камъни и кал.

… Защото резецът на бургията Гегова беше от диамант.

Слязохме от „кучешкия зъб“ и се отправихме към скелето под моста, където група зидари редяха тухла въз тухла, и един от тях, с кралимарковски плещи, настоятелно махаше към нас: „Наса-а-аам, наса-ам!…“ Какъв ли беше тоя зор?

— Ние сме зидари от Аканджиево, Пазарджишко — викна той, като наближихме скелето, — искаме да ни фотографирате!

— Защо!

— От амбиция!… Да ни видят в село! — заехтя отгоре гласът на друг, с лисо теме.

Излезе, че крушата си имала опашка; тая същата група аканджиевци били бостанджии в кооперативното стопанство, в един бостан без вода, с тикви и любеници „като гниди“. Взели да им се присмиват, че не им раждат тиквите, а те — все наборлии, фронтоваци, яки мъже — почувствували се обидени и взели, че се дигнали на строежа.

— Не можаха да разберат нашите, че без вода не стават ни тикви, ни кратуни… Ще им навадиме водица от Въча, че тогава ще се върнем на бостана, за да им покажем раждат ли ни тиквите — завърши бригадирът им Иван Паунов (Крали Марко) и докато тръгнем, до три пъти заръча:

— Фотографията, ей!… Нека да видят!

Небето беше свъсено, облачно, ръцете ми — изтръпнали от студ, та снимките не станаха, но и без снимки няма да забравя тоя бай Иван с дърварски плещи и весели детски очи, тоя нов рицар на честта, който с мила непристореност размахваше рапирата в лицето на ония, които му се бяха подиграли.

Благословен да е огнецът, макар от съчки и мокър вършиняк! Благословен да е и черешовският дървар, дето го запали. След резливия вятър, който ни изпердаши на зидарското скеле, топлата му грейка тъй хубаво ни приласка, че петнадесет минути не помислихме да станем. Само че стопанинът му не се показа приказлив. Прегърнал подкърпените си с гумени пластинки колене, той седеше мълчалив и намусен, загледан в престъргания свински цървул на лявата нога. Нито цигарите, нито фотографическият апарат съкратиха дистанцията между нас. Само едно успяхме да откопчим — че е от групата черешовски дървари, които имат задача да почистят язовирната чашка от всякакъв храсталак. Нему се беше паднало да пази дървата, струпани край шосето. Откъде да сме знаели, че това насилствено бездействие било „трънчето“ в петата му.

— Виках им на главатарите наши да си намерят пазач на дървата, а те: „Не, та не!“ — разпали се той, когато съвсем случайно докоснахме „трънчето“. — Наоколо ври и кипи… нийде никакви хора се наловиха да наоглавят ето тая долу, дето се прави на кротка, само ние, черешовците, гледаме сеир…

— Че какво ти е направила „тая долу“?

— Какво ли? — раздвижи се пазачът. — Лани не затри ли триста декара овощни градини в Кричим? Не удави ли две нашенски мулета и две кози, не бутна ли Михалковския мост — двайсет метра мост за милион и двеста?… Не си я видял, като потъмнее, да видиш каква е… дива!

Той се беше изправил — нисичък, наежен, един планинец, израснал по тъдявашните чукараци във вечна вражда с тая „дива ряка“, на която нийде и никакви хора се канеха да метнат юларчето, а той да гледа отстрани… Как да не боли?

Колегата ме стрелна с очи: „Една фотография?“ Но и черешовецът не беше вчерашен: долови нашите съучастнически погледи, движението към апарата и безцеремонно се извърна:

— Не съм бръснат!… Пък и не ви е притрябвал дърррвар — натърти той на „р“-то, като че съдра своята ленена риза с червена петелка на шията.

И шофьорът на самосвала, който возеше накъртения от тунела камък, не беше бръснат, но той не се противопостави да бъде фотографиран, дори ни улесни и подаде десния си профил (на лявата буза имаше луничка).

— Само че бързо!…

Щом апаратът щракна, обърна се към мене и кимна към бележника в ръката ми:

— Пиши! „Този на снимката е шофьорът Методи Делов… Държи се в графика. От него зависи кога Въча ще бъде отбита, кога ще се дигне стената, за да скочи водата, да завърти турбините и светнат бобините!“

— И като светнат бобините, какво? — Аз и ти — пак с татрата за камъни, само че няма да е на „Антонивановци“, а ще е на „Цанкова скала“.

Взел за чиста проба стихотворната шега, къдрокосият помощник на Делов с една комична сериозност оспорваше бъдещия надпис под снимката на своя шеф.

Скулите на Делов се изостриха:

— Ти знаеш ли какво значи да светнат бобините бе, таралеж? Ти вършал ли си с муле и магаре влажна есенна ръж?… Удари сега шейсет помпи на задната гума, щом не знаеш! — тикна му той ръчната помпа и ровна алаброса му с омаслената си ръка.

Мой ред беше да попитам какво общо има между бобините и есенната ръж.

— Има!… Едно муле и едно магаре имат общо осем копита и четиридесет и осем клинци, но ако се случат влажни снопите, трябва да съжулиш девет пръчки дрянови и ведро пот да издоиш от тях, докато овършееш един харман есенна ръж. Цял ден: „уха-а-а“, „иха-а-а“ — египетска работа!… А цаката му е — медна жичка и бобинка: включиш щепсела на вършачката и вади кутията с цигарите. Ти пушиш, а „бобинката“: „хрррус“, „хрррус“… стига да има кой да подава крините под улея. Това е бобинката!… Ако не си вършал есенна ръж — не можеш й усети сладкото.

Той си тръгна с люшната, кавалерийска походка. Преди да се качи в кабината, помаха с ръка: „Адио-о!“ Камионът загърмя и се намъкна в тунелната дупка с ръмжене като подгонен звяр.

Раздялата с моите нови познайници от „Филипов мост“ беше сърдечна, но кратка… Врекох им се пак да ги споходя и побързахме да си вървим, защото се свечеряваше, а ние се бояхме от среща с татрите и самосвалите по не съвсем безопасното шосе за Девин.

На последния завой аз се обърнах към „моста“ и видях за минутка… кого мислите? — вдъхновения родопски майстор Гего. Изправен на „кучешкия зъб“, с изторбен в колените бозав брич, той гледаше нагоре към Черешовското било и вероятно съзерцаваше оная тристаметрова стена, с която му се искаше да запуши Въча. Да бях скулптор, бих го изсякъл от скалата на:

„Той извади искри от водата… Сътвори силата и «кучешкия зъб» и бих написал на камъка под него: светлината!“

Случка на „Латинка“

Всяка заран към седем и тридесет отивам на спирка „Латинка“ и чакам автобуса за града. Сменяват се лято с есен, жълтеят листата и капят, отива есента, за да отстъпи на зимата, мени се окраската на гората, но моето разписание не се мени: в седем и трийсет аз съм на спирката! Идва пролетта, семената никнат и се превръщат в жита, развиват се пъпките в листа, но моето разписание не търпи никакво развитие: в седем и половина аз съм на „Латинка“! Чакам автобуса за града!

… Чакам автобуса на отиване. Чакам го и на връщане. Чакам го с надеждата да вляза. Чакам го с мечтата си да седна, но автобусите идват все по-пълни и препълнени, все по-натъпкани, защото кварталът ни се развива, животът в него се развива, промишлеността в него се развива, учебната мрежа се развива, развиват се кината, училищата, всичко се развива, само автобусната мрежа си остава една и съща. Може би и тя се развива, но — далече зад развитието на живота. Ето защо спирка „Латинка“ е винаги шумна, винаги препълнена с работници, служещи, ученички, пенсионери и всякакви други — чакащи, ча-а-а-акащи, ча-а-акащи хора… Дори ми е идвало наум да съчиня един шлагер за това чакане на автобусите и дори съм набелязал и текста. (Имитира се песента „Да можеш да чакаш“.)

„Аз чакам, аз ча-акам,

аз чакам,

аз ча-а-а-акам!

Аз чакал съм и ще чака-а-ам.

Да можеш да чака-аш,

да знаеш да чака-аш,

да чакаш и траеш,

това е, това е,

това е съдба-а,

това е така-а-а-а-а.

Така-а-а-а-а-а-а.

Така-а-а-а-а-а-а,

точно така-а-а-а-а-а-а…“

„Точно така“. Намислил съм и музиката на текста и когато има вече и текст, и песен, ще си чакам и ще си пея песента и няма да се тровя с въпроси: защо всичко се мени, всичко се върти, а тая работа така си седи? Защо, защо, защо?… И т.н.

Но защо всъщност ви разказвам неща, когато темата ми не е транспортът, а последното произшествие на улица „Латинка“? Защо? Ах, да, исках да ви разкажа именно за произшествието.

Това беше едно наистина необикновено произшествие, което развълнува всички волни и неволни негови свидетели, защото такива произшествия не се случват всеки ден. Случват се сблъсквания, скарвания (всеки ден), случват се препирни и надпреварвания… Падания дори, понякога, когато автобусът е препълнен, но такова нещо, каквото се случи онзи ден — такова нещо, бога ми, такова нещо не беше се случвало!

Всичко започна както обикновено. Когато аз отидох, в седем и трийсет, събрали се бяха вече на спирката около трийсет души (както обикновено) и чакаха кротко и мълчаливо идването на поредния автобус. Разтревожени лица, нетърпеливи погледи, гледане на часовници, тупане по замръзналата земя с премръзнали крака — изобщо всичко беше както обикновено. В такива случаи обикновено идва автобусът, пристигне след него втори, трети (напоследък не зная защо те се движат в композиция), хората се качват и заминават и всичко се оправя, но тоя път дали бариера някаква им беше препречила пътя, или снежна лавина се беше смъкнала от върховете на Драгалевци, колите упорито закъсняваха.

Заедно с това настроението на чакащите ежеминутно се влошаваше. Та, представете си: влизаш на работа, когато часът вече е минал, книгата за разписване — прибрана, дежурният те записва на дъската за „лоши прояви“, на събранията през неделята името ти не слиза от „сводките“ и докладите за вървежа на работата. Да не говорим какво би станало, ако закъснееш за влака. Там си вече съобщил да чакат, те чакали, мръзнали, не те дочакали, а ти вече се числиш в командировка. Числиш се, а си тука!

Между пътниците тая заран имаше няколко души професори, които закъсняваха за лекции, други отиваха на зъболекар (те се познаваха най-добре, защото притискаха с длани надулите се бузи), трети бързаха за училище. Няколко души пенсионери стискаха празните си пазарски чанти и по лицето им се четяха тревожни мисли: „Кога ще отида, та кога ще се върна?“, „Ще мога ли да занеса хляба за обяда?“, „Няма ли да прегори маслото или детето да се опари, докато сва̀ря картофи да купя?“

Да не говоря за моите тревоги, за последното предупреждение във връзка с моите „системни“, както ги квалифицираха, закъснения, за прозвището „рецидивист“, което чувам зад гърба си вече няколко пъти, и тъй нататък, и тъй нататък. Стрелките на часовника в такива минути не бързат, а прескачат цели междуцифрия. Докато гледах стрелката на седем и двайсет и пет — отскочи на осем без петнайсет…

Осем без петнайсет! Същото се беше случило и с часовниците на другите кандидат-пасажери. Хората, които чакат иначе кротко и търпеливо, взеха да шават, да говорят, да заекват, все по-често да извиват вратове наляво. Някои излязоха на средата на шосето, а две момчета от техническото училище се покачиха на една топола, за да видят идва ли автобусът. Изобщо в редиците на кротките иначе пътници настъпи необикновена тревога и напрежение.

Въпреки това автобусът не идваше. А стрелките бързаха ли бързаха! В осем без пет двамата ученици от тополата извикаха: „Идва-а!“

Долу редиците трепнаха, хората се събраха накуп, след това отново се разпиляха по протежение на шосето, всеки с надежда, че автобусът ще спре точно пред него. Ръцете здраво хванаха чантите, мъжете си нахлупиха шапките, за да не паднат по време на бурното качване, но — уви-и, както се казва в романите, оказа се, че туй, което бяха забелязали учениците, не било автобус, а камион. Камион, натоварен със слама на бали.

Камионът профуча, преплющяха веригите на колелата, пръснаха рядката кал и от надеждата на закъснелите хора остана само една воняща сиво-синя димна диря. Чуха се трагични възклицания на разочарование, неколцина тръгнаха пеша към града, други двама се затичаха към камиона с намерение да се хванат за каросерията, но камионът бързо изчезна и те останаха по средата на шосето в трагично недоумение: да продължават ли бягането към града или да се върнат?

Точно в тази минута, когато духовете бяха разклатени до дъно, разколебани, в тая минута на всеобщо крушение от върха на тополата долетяха отново ученическите викове:

— Идва-а-а-а! Иде-е-ее!

Идваше — да. Идваше автобус. Чуваше се, разбираше се по мотора, че това е действително автобус и дори не какъв да е, а шкода, т.е. автобусът, който се чакаше. Подаде се от гърбината на шосето червеният автобусен покрив, появиха се прозорците и след миг изскочи пред очите на слисаните, чакащи хора цял автобус, новичък и пресен, само че… не беше нашият, а служебен автобус на ТАБСО…

Едно „аха“ на разочарование и отчаяние се изтръгна моментално от всички гърди и всички се дръпнаха назад, за да не ги опръска летящият празен автобус… Защото кой е виждал някога служебен автобус да спре на обикновена спирка, за да вземе пътници? Кой? Никой не беше виждал и никой не очакваше, че такова нещо може да се случи, и то на никому неизвестната спирка „Латинка“.

А то се случи. Пред очите ми! Автобусът профуча, мярна се синята униформа на младия шофьор, който погледна чакащите хора и схванал тежкото им положение, намали бързината. Автобусът спря на двайсетина крачки. Никой от чакащите не тръгна към него. Защото никой не повярва, че той спира заради тях. Тогава шофьорът се подаде на прозорчето и викна:

— Хайде де! Докога ще ви чакам?

Чакащите трепнаха и се втурнаха изведнъж към празния служебен автобус — невярващи на очите си, смутени и зачервени, те започнаха бързо да го пълнят. Шофьорът търпеливо дочака всички да се качат и даде газ. Вратите се затвориха и един щастлив автобус се понесе по шосето към града, един автобус с усмихнати, спасени хора, които се споглеждаха с грейнали очи, слисани от неочаквания „жест“ на младия човек в „прясна“ тъмносиня униформа.

Слисването беше толкова неочаквано, че към Телевизията всички замълчаха. Говореха само усмивките. След това хората се окопитиха и един възрастен мъж в голф попита загрижено шофьора:

— Няма ли, момче, да ти се карат?

— Ако ме видят — да! — отговори младежът, обърнал се за миг и всички видяха едно обветрено лице с упорито чело и сини усмихнати очи.

— Браво бе, човече-е! — провикна се някой от задните седалки. — Браво бе!… — Той искаше още нещо да каже, но вълнението го задави и млъкна.

— Обърнете се пак! — обади се някакво момиче.

— После — отвърна младежът, — като спрем.

— Гледай ти — въздъхна един от пенсионерите. — Имало, значи, и такива! — Той свали очилата, обърса ги и пак ги сложи, за да види по-добре необикновения шофьор.

Междувременно колата влезе в града и спря на последната спирка. Хората заслизаха, но никой не си отиваше. Струпаха се до будката на шофьора. Няколко души едновременно благодаряха:

— Много сме ви благодарни!

— Да сте жив!

— Как се казвате? — попита един от пътниците и извади бележник, за да запише името на шофьора.

— Защо пък ви е моето име? — попита младежът.

— Не за лошо бе, другарю, за да ви благодариме писмено! — поясни човекът с бележника, но младежът махна с ръка.

— Абе — карай! Пиши там — „шофьор от ТАБСО“ и готово! — Той понечи да освободи спирачката, но една жена вдигна ръка и викна:

— Моля!… За минутка!…

Тя пошепна нещо на момичето, което бе до нея, и двете хукнаха през моста към съседната цветарница. Досетил се какво става, младият човек понечи отново да тръгне, но хората минаха пред колата и той беше принуден да спре. Струпването на хора привлече минувачите по улицата и навалицата около малката червена шкода започна да се увеличава с всяка секунда. Любопитните очакваха да видят произшествие, скарване, сбиване, раняване или нещо подобно, а виждаха една кола с един униформен, зачервен от смущение младеж в нея, обиколена от щастливи хора, които се усмихваха и чакаха.

Скоро жените и мъжете излязоха от цветарницата и понесли по една саксия с цветя, тръгнаха с бързи стъпки към колата.

— Слезте малко… Моля ви!… — обади се някой и отвори церемониално вратата на кабинката.

Младежът се поколеба, но слезе. Момичето и жената приближиха и му подадоха саксиите. Той сложи една в колата, а другата остана в ръцете му. Някой изръкопляска и буря от ръкопляскания екна на площада, размесена с викове: „Благодариме!“ и „Браво!“ Жената приближи и целуна шофьора по челото. Хванал саксията в ръце, притиснат до колата, виновникът на тая сцена не можа да се противопостави.

— Хайде и момичето! — предложи някой.

— Целувай от името на всички! Целувай, целувай! — разнесоха се насърчителни викове.

Момичето се приближи, повдигна се на пръсти и зачервено до ушите целуна „шофьора от ТАБСО“. Момчето отвърна на момичето, а след това бързо се обърна, влезе в кабината и помахвайки с ръце на благодарната публика, бавно потегли по пътя си съпроводен от възгласи „довиждане“, „на добър час“ и „браво“!

— Какво, какво е станало? — питаха новите любопитни.

— Някакво сблъскване — обясни един „осведомен“.

— Пак ли бе — започна някой да опява, — пак ли бе! Стига с тия произшествия!

Всички тръгнаха да се разотиват. Само човекът с бележника остана. Вперил късогледите си очи в бележника, той записваше с треперливия си почерк: „Шофьор от ТАБСО. Едно щастливо произшествие“.

Възпоминание в зелено

Учителката идваше заедно с учениците да залесява стари пожарища. Децата — малки, но „печени“ на работа, корави деца, расли и калени в гората — залесяваха добре. За разлика от тях учителката беше градско чедо и на всичко казваше „ела“: и на бора, и на смърча, и на хвойната дори. Докато учениците залесяваха, наметната с една червена жилетка, тя седеше край тях и рееше замислен поглед някъде далече, където бе оставила близки, роднини, а може би — своята любов.

С червената си жилетка и със забрадката си на бели точици, учителката приличаше на великденче, кацнало сред поломените сухи клади в планината, което оживяваше суровата планина със своята женственост и хубост и хвърляше горските мъже в смут и вълнение. Сутрин ние посрещахме учителката. Когато си тръгваше — ние я изпращахме, а след това, когато се връщахме, върху всяко лице падаше сянката на залеза и… копнежът за утрешното залесяване. Така неусетно цялото пожарище беше залесено — за съжаление, преди определените срокове. Тогава учителката изказа едно желание: на мястото, където тя седеше обикновено, върху един изсъхнал пън, да се засади плачуща върба… Ами сега? Откъде да се намери плачуща върба, когато тя в планината не расте? Не може ли с бреза да се направи нещо? С топола? (Имаше тополи в разсадника). Не! И не! Учителката не отстъпи. Тогава пратихме човек на кон до Девин. На другия ден той се върна и донесе една малка плачуща върба. Не беше дори заплакала още (те, върбите, се „разплакват“, като пораснат). Учителката лично я засади — държеше я за върха, докато горският Ради я затъпкваше с подкованите си обуща, а останалите хвърляха пръст. Така учителката засади паметника на своята печал.

Скоро учебната година свърши. „Великденчето“ отхвърча бог знае в коя посока и никой нищо не научи повече за нея. Никой повече не я видя! Но в гората остана една върба на име „Лила“ (Лила се казваше и тя). Порасна върбата, ала стана някакво чудо: клоните си тя не изви и не заплака. Боровете ли, съседите, дадоха утеха на върбата? Или вятърът клоните й закали? Или въздухът планински й подействува ободрително? Или може би тъгите на момичето свършиха? Може би…

Друг един спомен често ме вълнува — от Персенк. И там залесяваха момичета. Те всичките бяха от село Лясково, със странни, звучни имена: Сайфиня, Фреймина, Фатминя, Силвиня… Момчетата копаеха дупки, а момичетата залесяваха. Сред момчетата имаше едно вакло, наречено Вехби, с току-що накъдрен мъх над горната устна, с живи, красиви очи, които мятаха светкавици. А и момичетата не бяха безразлични. Току си шушукаха, току събираха глави, току се мушеха в ребрата или давеха смеха в шепи, за да не разсърдят надзирателя си аго Рамадан, който ги навикваше от време на време:

— Айде, айде!… Айде пак!…

За какво шушукаха немирните момичета? За какво се смееха, какво кроеха? Тогава никой не разбра, но сега знае вече цялото село. Като се покачите сега на „Вълкови лявове“ и погледнете насреща към Перелийца, където се простират младите гори, засадени от ръцете на лясковските момичета, ще видите (ако е есен) нарисувано с жълта брезова шума едно сърце, прободено със стрела и вътре в сърцето написано с едри, ъгловати букви от дървета:

О, ВЕХБИ!

Стрелата е „Вехби“. Сърцето е на някое момиче — решило да запише своите огнени чувства върху мощната зелена панорама.

Лятно време, когато брезите са със зелена шума, надписът изчезва, слива се със зеленината на бориките, но есен това огнено „Вехби“ отново се появява, гори, догаря като свещ, за да остане само следата от сиво-бяла пепел. През лятото и тя изчезва, сякаш свършва се с мъката и спомена, за да избухне огненият порив през есента отново, още по-червен и огнен:

О-о, Вехби! — всяка есен блести като светкавица червеното;

О-о, Вехби! — глъхне този вик в прегръдките на всяка зима;

О-о, Вехби! — възражда се поривът любовен всяка пролет в брезовите пътеки, за да изчезне във вълните на зеленото една любов!

О-о, Вехби!

Подобно „везмо“ от дървета съм виждал и в Стара планина в горите на Рибарица. Не в изсечените, старите букови гори, а в смърчовите младиняци, засадени от жените. Дали им да залесяват със смърч и те залесявали. Залесявали кротко и покорно, докато на една от тях — тъкачка може би, или жена, или мома, във всеки случай — и артистка, хрумнало да „съшари“ смърча с нещо друго, да направи не скучно зелено покривало, а шарено. Но как? С какво да съшари смърча, когато други фиданки нямало? Имало топола, но къде да смесиш тополата със смърча?

Взели тогава ларикс — едно чуждоземно иглолистно, което прилича на бора, но се различава от него по това, че всяка година листата му капят, както на тополата. Зажълтяват, зачервяват се и — капят. Било наредено лариксите да се засадят отделно, но жените вземат, че ги заплитат в смърча като в черга. Идете и гледайте сега. През лятото и лариксът, и смърчът са еднакво зелени, всичко е зелено до припадък. Но идете есенно време и ще видите една чудесна черга, изтъкана от ръцете на жените, с „тигели“ от жълто и карета от червено.

Тъй обикновената, зелената, спокойната, скучната гора получи ритъм — ритъма на сезонните обрати; получи радост и печал — радостта на пролетните пъпки и тихата печал на листопада… Тъй приумицата женска вдъхна на гората женски чувства, като я направи жива и красива.

Затова, когато зашумят горите млади, аз чувам женски гласове… Долавям признания, обещания, заклинания… усещам пориви и чувства. Пулса на човешките сърца!

Среща с песента

В село имаше гайдар — Гочето Иванов. Викаха му Чубри. Забравих очите му черни ли бяха, сини ли, запомнил съм само врата му — дебел, със сини жили, които страшно се издуваха, когато свиреше.

Опита се да изучи на гайда някакво сестрино му чедо, но то му създаде повече ядове, отколкото радост. На едрото червендалесто момче, което чудесно въртеше брадва, гайдуницата му се опираше. И сега са пред очите ми: малкият надува, Гочето, на колене пред него, оправя пръстите му и червенее от яд:

— Клѐпи, клѐпи, клѐпи!… Клѐпи, тикво!

Клепи-и-и!… Момчето клепе, гайдата пищи, сякаш прасета колят, а на плета — майката, мераклийката.

— Ще се научи ли, бат Гочо?

— Ще се научи… вълци го яли! Не го ли чуеш как мъчи свирката? Стиснал мешината, като че се бори с нея. Отпусни я, бре! — мъмри той запъхтелия се ученик и всичко отново започва: — Клепи, клепи, клепи!… Клепи, тикво, клепи!

Клепаха, каквото клепаха, накрая го изпъди. Дойде майка му да се оправя.

— Че как да му дам гайда, мари! Ти луда ли си! Маже гайдицата с лой, не със зехтин. Вместо да я чисти с орлов нокът, зачовъркал я с клечка… Гаче в кучи задник бърка! Гайдата не е дебела гуша — иска душа!

Гочето беше слаб в раменете, нямаше, види се, достатъчно сила за „каба гайда“. Разчу се, когато се разболя, че „гайдуницата го е изпила“. Забраниха му да свири, но Чубри не заряза гайдата.

Запомнил съм една негова свирня месец и нещо преди да умре. Кротичко слънце припичаше, децата бяха на училище, хората — на работа, по улиците нямаше жива душа. От баирите лъхтеше на млада тревица, минзухар и влажна пръст. И току писна гайда. Седнал на дръвника, Чубри надуваше.

Духне и тури глава до гайдата, духне и склони глава, сякаш я пита, а след това слуша какво му казва тя… Невестински припев на пресен гроб — ето на какво ми наумяваше тази свирня. Изведнъж на прага на къщичката им застана жена му:

— Ще пукнеш, бре-е-й! Ще пукнеш, ти казвам, чу ли?

Чубри повдигна глава.

— Нека свирна, че да пукна! — и продължи да свири. Жената отпусна ръце и остана неподвижна, няма, заслушана, без да ще, в песента — известната родопска песен „Руфинка е болна легнала“.

Няма друга народна песен, която да съдържа повече мъка и човешка драма от двустишния вопъл на болната Руфинка.

Ала докато в песента болната мома се прощава с живота, сега не момата, а сякаш сам животът се прощаваше със света.

По едно време гайдарджията се закашля и спря. Жена му, вече кротко, взе да го мъмре:

— Искаш панахида ли да ти правя? Инатино!

— Искам! — Гочето остави гайдата и целият се извърна усмихнат.

— Искам, мари, искам панихида! Само че сега, а не като ме заровите! Искам и третини, и деветини, и години да ми правите, докато съм жив. Да хапна и аз от житото! Да се чукна с аркадашите, да им посвиря… И да знаеш, че искам погребение не с поп, а с гайда! С девет гайди вместо попове, вместо камбани — чанове!…

Жената стоеше като втрещена. А той я погледна минутка-две, след това хлъцна и от гърлото му се отприщи един ситен и кръшен смях, с пляскане по колене и превиване, с хохот и кикот, един радостен смях от сърце, какъвто рядко съм чувал след това. Смях в лицето на смъртта!

… Този ден аз почувствувах силата на песента.

Седя у вуйчови в село, тракам си на машинката и току слушам, викат ме от двора:

— Хей! Я ела да се видим, бе!

Подадох се от прозореца: човек с ушанка, застарял и побелял, в гумени ботуши. Трябваше да се повгледам, за да позная в тоя префасониран нашенец друг един гайдарджия — бай Иван, преселен в града.

Зарадвах му се и слязох при него. „Здрасти“, туй-онуй, припалихме по една цигара на припека и започнахме разговор. Ще го предам, както съм го и записал същия ден, 25 май 1961 година.

Аз: Побеляхме, а?

Той: Седемдесет и първата накрепих, как да не белея? Ама се държа. Блъскам бурета на борсата, че прах се дига! Мислеха ме за прост. Като се подписах на ведомостта, директорът си прехапа езика: „Бе ти да не си бил секретар-бирник или ротен фелдфебел?“ Викам му: „Я имам само трето отделение, ама е в изравнение на трети клас!…“

— Посвирваш ли им с гайдата?

Бай Иван клати отрицателно глава:

— Не ми ли замирише на бор и на бук, няма свирня! Гайдата не е като машинката ти — джаста-праста, — където ти падне. Гайдата иска сефалък — далнина!

Питам го как се е учил да свири.

— Свирнята се не учи. Тя иде отвътре… Сърцето командува на пръстите… Аз, като свиря например, не знам коя дупка отпушвам и запушвам… Отвътре си иде… Не е лесно да издухаш лед, да изкараш мед. Сърце иска!

И като се почеса по врата, добави:

— Пък и от гайдата зависи. Има гайди загорки, джурици, каба джури, каба гайди, пърчови гайди, какви ли не. Имам една стара гайда от прадядо. С жълтици да ми я напълниш, не я давам. Гайдуницата й е от рибен кокал, изписан и отгоре, и отдолу, а в средата е от дрян, занитен с чист английски калай — триста години има, откак е правена. Един полчанин, гайдарджия, на Свети Врач, на събора, я опита и ми викна: „Манастира не струва колкото тая гайда… не я продавай!“

Бай Иван ми обясни надълго и широко, че дрянът, от който се правят гайдуниците, не е обикновен, а „кучи дрян“, наричан още „каба дрян“. Той по високото не расте, а по ниското — търси топлото, огън сбира по припеците.

— Аз като просвирвах мойта гайдуница, ей тоя, средният ми пръст, като да се парализира, цялата ми ръка изтръпна. Сетне дадох тая гайдуница на Блядката в Павелско да й оправи дупката, да не „коси“.

— Ти защо не си я оправи?

Бай Иван ме загледа с унищожителна ирония.

— На гайдуница дупка да провъртиш да не мислиш, че е леко? Ако беше леко, нямаше да е само дядо Марин от Павелско, дето да прави гайди, а щяха да са сто и един!…

Нови обяснения за пискуна на гайдуницата, за това, че той също се прави от дрян, топи се в зехтин и оцет, да се „упои“ дървото, да улегне, да не се влияе от „дихата човешка“, да не „кабардисва“. Дядо Марин от Павелско изработвал гайдуниците от чимшир. Той направил и на бай Иван чимширова гайдуница за триста лева стари пари.

— Знаеш ли как плаче тая пущина? Хиляди ми дай, не я давам! Да ти я покажа ли? — той развързва една торба и вади оттам две гайди — дядовата му и неговата, завързани с канап. Помирисва ги.

— На какво миришат?

— На душица! Трийсет години съм духал в тях, издухал съм си най-благото.

И бай Иван затананиква:

„… гласе се изнисат, мамо,

горе от балкана,

дали овни блеят, мамо,

или моми пеят…“

— Ей тая най-обичах да свиря.

— Че посвири я де!

— Пил съм. Гайда вино не търпи. А и мина ми времето. Беше! Що песни съм изпял… — Въздишка. — Мъчно ми е, че се не връща, дето е било… Ето на̀, в града не пия, ама тука — пие ми се. Жално ми!… Ври отвътре. Щом видя тая запустяла къща и очите ми кипнат. Избата беше пълна. В зимника — две мулета, хамбарът пука от ръж… Жената, бог да я прости, като яребица: гледа ме в очите какво ще й поискам… Как да не свириш?…

— Като ти е мъчно, защо идваш?

— Зарад гайдите. Вѝдя ли ги, младините си виждам. Те са ми, аслъ, и за синове, и за внуци… Синовете… на синовете само пари да имаш да им даваш… Няма благодарско! А гайдата взима, но и дава. С лири да ми я напълниш, не я продавам. Да си ми седи. Като умра — в гроба с мене. И раят няма да е рай без гайда!

Че песента не се пее как да е, къде да е, чух го и от Ариф Имамски. Сините очи се сравняват обикновено с небето, с морето, с цвета на метличината. В неговите имаше и небе, и море, и метличина, и едно слънце, скрито в кафявите му зеници, което правеше „небето“ ясно, „морето“ — лъчезарно, а „метличината“ — поплакната сякаш в роса. Брат на смърчите — такъв беше тоя българин-мохамеданин от Лясково, Девинско. Единият му навой покриваше катъра от опашката до ушите и лакът и нещо артисваше.

Срещнахме се на Персенк. Караше с две мулета фиданки за залесяването. Веднъж дойде в трапезарията, за да послуша радио. Някаква жена пееше, струва ми се, хайдушки песни. Поседя, послуша, че току рипна:

— Като без душа!… Я да ти издухам една, ама от Персенк!

Случи се, че още същия следобед тръгнахме за Персенк.

— Хайде, амуджа! — каня го. — Я издухай сега една, щом си по-ербап от радиото.

— Коя?

— Изкарай ми Руфинкината.

— Тая песня, айол, в дере са не пее. Тая песня иска сефалък — да я попъдиш в небону, че да я скунеш оттам низ барчинките. Чакай да стигнем горе!

Извървяхме стръмното и тръгнахме по билото на Мезар Гидик. Като се ширна пред очите ни оня планински простор и зафучаха край нас бориките, Ариф сложи тоягата отзад на кръста, хвана я с две ръце, та се някак поизпъчи, звънна гласът му и се заноси над планината.

„… Фанали са, вързали са,

вързали са Генч Усмана,

на ракѝне белхчѝци,

на ногѝне — букаине,

Йой, Усмане, Генч Усмане,

кина ти е кабахатен?“

— Дий! — съсича на едно място песента певецът, удря една тояга на запаслото се муле и пак я слага на кръста:

„Бре кадию, бре зъбчию,

земи, земи, надени ми,

надени ми мойна руба,

и запаши меден силях,

и възседни мойну конче,

та че търни се низ селу,

низ селуну, въз селуну,

да ми видиш кабахатен…“

— Дий, пущино!

Мулетата запридат напреде ни, звънците им заиграват и при тоя мелодичен съпровод — тогава чак разбрах защо Ариф гони катърите — той наставя по-нататък:

„… И то стана, та надена,

та надена нег’ва руба,

та запасва нег’ван силях;

и възседна нег’ву конче;

та че търна низ селуну,

низ селуну, въз селуну,

най-напред му кадийкана,

кадийкана метан стори…

Та се върна и йотиде,

та йотиде при Усмана:

— Бре Усмане, Генч Усмане,

халал ти е твойну конче,

твойна руба, твоен силях,

маф да ти е кабахатен!“

Песента беше простичка — една от малкото весели родопски мелодии, нещо близко до нехайното свирукане на вятъра. Арифовият глас не беше бог знае колко мелодичен и звънлив. Но през всичкото време, докато ехото на тоя глас кънтеше от връх на връх, имах чувството, че певецът се мъчи не да пусне, а да възпре гласа, който блика от неговото мощно гърло. Сигурен бях, че ако в тая минута проговорят елите, ще проговорят с Арифовия глас, ако се засмеят скалите, то ще бъде с неговия смях.

Попитах Арифа, дали тая песен ще върви за гайда.

— О-оф! И оттатък минава!… Нашите песни са половината в гайда родени. Гайда, че пак гайда! Ха си духнал, ха — запяла! Ха си кихнал — заплакала! Искаш ли да ти изпея една желна?

„Желната“ Ариф изпя не по пътя, а след като разтоварихме и пусна мулетата да пасат. Полегнахме на поляната, но песнопоецът не бързаше да запее: подпря чело и остана тъй, без да мръдне. Когато вдигна глава, очите му бяха някак занесени. Тогава и запя за един, който имал невярна жена. Като не знаел какво да стори — обичал я, види се, — той запитал майка си, но не направо: казал й, че елен един идва да пасе на ливадата му, и поискал съвет: ливадата ли да окоси или да убие елена? Майката го посъветвала да окоси ливадата. За некосена ливада елени мно-о-го! И той убил невярната си жена.

Не ще да му е било лесно…

Издаваше го всеки звук в песента. Мъглят се от влага и очите на Арифа, млъкват елите, занемяват и скалите на Персенк.

Тогава почувствувах какво е песен с душа!

Затова са певците на почит. В моето село преди години имаше един гласовит и весел мъж — Панов Паскал, постоянен гост на всички сватби. Другите черпеха с бъклици, него — със сребърно тасче. На другите постилаха кълчищени черги, нему — шарена възглавница. На другите мятаха общ месал през коленете, нему — везана кърпа. На кума булката целуваше ръка с уста, на певеца — веднъж с уста, че сетне и с брадата, и с носа. Не случайно го задяваха мъжете: „От кал да си, но Паскал!“

А ето какво ми разказа Георги Порязов, пак от нашето село:

— Отидохме на харман с бай Васил Баков (бай Васил е около петдесет и пет годишен, свит и затворен, пословично мълчалив човек).

Снопите — сухи, мулетата — яки; хруп-хруп — видяхме им на бърза ръка сметката. Случи се и вятър — отвяхме. Сипахме ръжта в чувалите, преметохме и вечеряхме. Хайде, викам, чичо Васе, сега да спим. Аз легнах на земята, той — на купата, на сламата. Обибули се в един чувал и засвятка с цигарата. Беше един вятър… Кеф! Тъкмо да заспя и слушам по едно време нещо реве, бучи, пръхти. За вълци — рано. Има си хас мечка да е подплашила мулетата! Рипнах, пък то — чичо Вася пропял. Отпушил един глас, пее, та земята се дъни… Треперят звездите. Защо, бе, питам, си се разпял? Една неделя вършеем, дума не си откъртил, сега песни!…

— Пълна ми е душата бе, Гоче! Замириса ми на ръж.

Сега вече зная защо харманджиите пеят — орачите никога! Защо има жетварски, а няма копачески песни. Колкото и хубав да е пролетният ден, колкото и спорна да е неговата работа, орачът никога не запява. Да засееш, не значи още да жънеш. От оран до жътва има киши и суши, плесени, ръжди и градушки — деветдесет и девет „вражища“, които дебнат земеделеца. Оранта е само една плаха надежда, докато жътвата е тържество. Оранта гъделичка душата, но само жътвата я пълни. Песента идва само „на пълно и равно“, когато замирише на ръж.

… Тия песни по-напред се раждат в земята, сетне — в душата. Затова са те и силни като земята. Затова са и крилати — както и душата.

Песента може да се удари със смъртта, да се превърне в съдба на един живот, в убежище от мъката за цял един народ.

Тя — народната ни песен — е връх и в труда, и в любовта.

Славата на върховете

Чилтепе и Говедарника са два върха от едно родопско било. Чилтепе е най-високият между всички. Гористият му конус се издига плавно — строен, величествен и внушителен, а Говедарника подсмърча в полите му сред калабалъка — третостепенни върхове, от които повечето нямат име.

„Чилтепе“ значи яребичен връх. Романтика и чистота! Говедарника е название скорошно, пасли са там селските говеда. Торили нивата, полежали и заедно с тора оставили на върха своето име.

Историята на няколко пъти споменава Чилтепе: във връзка с хайдути и битки. Разправят се легенди, песни се пеят за хайдутите и за техния горски побратим — Чилтепе. За Говедарника няма никаква песен. Легендите тихомълком го подминават, те удостояват с внимание само величественото и романтичното, а епосът гони височините.

А Чилтепе е не само величествен, но и горд. Защото първите ласки на зората получава той. Първите лъчи на слънцето се подаряват нему. Към него са отправени и последните прощални поздрави на деня. От изгрев до залез слънцето се върти все около него; топли ту едната му, ту другата му кълка. А Говедарника през целия ден се тули в дългата му сянка и само преди залез получава малко светлина — уморена, ко̀са, наумяваща за милостиня.

Така е и с дъждовете, и с всичките природни блага, предназначени да направят земята щастлива. Чилтепе пръв си натопява челото в росата, от дъжда пие колкото си иска — защото дъждовете се препъват най-напред в Чилтепе. А Говедарника… Той се намокря само когато завали тихият, кроткият небесен дъжд.

И всичко това е само защото при бурните въздишки на земята на Чилтепе корицата се оказала по-тънка и слаба, та отхвърчала на възбог. Но ветровете за това не питат; слугуват на по-високия, облизват го, решат го, чешат го и на пета му се въртят. Ниските върхове — и те! Огледайте се наоколо Чилтепе, вижте ги тия самодоволни боляри, които се кланят на царя. Един си е подложил гърба, друг си е понавел врата, а трети с глава подпира. Пък се надуват: „Вижте, ние сме царски другари!“

Говедарника стои настрана. Долу, в сянката. Достъпен за хора и говеда, свит и срамежлив. Елите са го подминали, бориките са го пренебрегнали, дъбовете го намират за много твърд, буките за много сух. Само габрите са се опрели на Говедарника със своите корави стъбла и топли сърца. Сиви и скромни, те едвам си шепнат, докато по Чилтепе елите фучат, реват и разнасят от било на било славата на най-високия.

Но ето че веднъж се случи нещо неочаквано. Пристигна човек с раница и чукче. Изплаши сойките в подножието на Говедарника и зачопли нещо по скалите. Върховете не го забелязаха, само потокът видя лицето му, когато дойде по пладне да се напие с вода — потно лице, обрадвано с ликуващи очи.

Шипките цъфтяха, когато си отиде той. Зрееха, когато се върна с миньори. Те носеха барамини, телени въжета, палатки, търнокопи и барут. Просякоха пътя, забиха сонди в дъното на Говедарника и започнаха да вадят оттам лъскави буци руда.

Сред пущинака се извиха асфалтови шосета, но те не водеха за Чилтепе, а за Говедарника. Забръмчаха камиони, но те не се отправяха за Чилтепе, а за Говедарника. „Говедарника“ — изведнъж се понесе от уста на уста. „Говедарника“ — изведнъж прогърмя. Геолозите го коронясаха на своите карти с червени колелца. Географите побързаха да измерят височината му, фотожурналистите го фотографираха. На неговото име, което още миришеше на пресен говежди тор, кръстиха най-напред един забой, след това един рудник и най-сетне — цял руднопромишлен район. Старите гръмки имена се свиха и смълчаха пред новото и славно име, докато най-сетне един кантонер свали дървената табелка с надпис „Чилтепе“ и я смени с нова, по-красива и голяма, с надпис „За Говедарника“.

Трепна Чилтепе, наранен и разлютен. Наежи се, разтърси грива и зарева: „Но как така? Аз подпирам небето, аз съм по-висок!“

Говедарника сякаш нищо не чу и не видя. Завиваше пак с габрова шума сухите си рамене и обираше трохите на лъчите, когато се търкулнеше към залез небесната софра. И даваше буците кристал, които беше носил в утробата си още от зората на Земята — за да се превърне тя в метални птици, във вагони, в жици.

В стъпала към звездите.

Радю и двете баби

В дома на Кръстю Ламбрев, бригадир и партиен секретар на добралъшкото трудовокооперативно земеделско стопанство, има радиоточка. Накипрената с дантела и варак бакелитова кутия е закрепена току под тавана, за да не я достигат Кръстювите двете баби — Деля и Марика: първата — майка на жена му, втората — негова майка, на деветдесет и четири години. С какво застрашават двете баби радиоточката — „Радя“, както я наричат те? С какво я заплашват?

Кръстю пази „точката“ не от гнева на двете баби, а от тяхната любов. Те най-чистосърдечно си мислят, че в малката кутия има човек, и желаят да се грижат за него. Веднъж гласът на „Радя“ попрегаснал и двете баби завикали на снахата: „Петро мари, сипни на Радя млечице, че гласът му е прегаснал!“ Петра не обърнала внимание и си отишла по работата, но като се върнала, сварила майка си покачена на стол, когато се канела да оправи гласа на „Радю“ с канче прясно мляко.

Вечерта Кръстю се опитал да обясни на бабите, че в кутията няма човек, че гласът човешки идва по жицата.

— Тъй ли? — сопнала се баба Деля. — Ако жиците можеха да пеят и да приказват като Радя, защо не пропее жицата на двора, дето сме закачили прането? Кажи де!

— Жицата не приказва — поправил се Кръстю. — Приказват хора, но гласовете им идват по жицата.

— Вземи тогава една жица, че й викай, да те чуе!… — разсърдила се майка му не на шега.

— Щом е тъй — опитал Кръстю последното средство, — кажи ми как се побира в една кутия човек?

— Как ли? — обадила се в защита на своята сватя баба Марика. — Има, сине, хора жиновити, та се побират не в кутия, а в напръстник! Не беше ли едно „жиновито“ заследило баща ти, кога беше пъдарин в Касъмово? През „Баба“ като минавал, стъмнило се и едно мъниче го заследило, сетне станало заек, като влезъл в селото — превърнало се в турчин, че и турчинът се изгубил, и като си дойде в стаята — на пояса му една хлебарка. Прекръсти се и чак тогава се изгуби…

Бай Кръстю разбрал, че загубил битката, но все пак, за да не отиде съвсем напразно тоя разговор, помолил майка си:

— Щом като е жиновито, не му сипвайте мляко! Гласът му е прегаснал от времето, огрее ли слънце — пак ще се оправи. — И за всеки случай Кръстю повдигнал дъсчицата, тъй че и на стол да се покачат двете баби, да не могат да я стигнат.

Случи ми се да се запозная с Кръстювите двете баби и да водя с тях паметен разговор.

Когато влязох в стаята, където Кръстюви денуват и готвят, бабите си бяха легнали. Щом видяха, че влиза непознат — дигнаха се и двете: баба Неделя от ъгъла зад печката, баба Карика — от одърчето край оджака. Баба Деля впери в мене тъмните си, още пъргави очи и първа се обади:

— Ти кое си бре? Да не си от гърковците?

— Не съм от гърковците, явровче съм — отговорих силничко, като смятах, че бабата недочува.

— Че не викай толкова силно!… Мазилката от тавана ще окапе! — жегна ме тя, седна край печката и заоправя забрадката си. — Покани го, Петро, покани го да хапне! — обърна се тя към дъщеря си.

Петра сложи на софрата канче с прясно мляко, сланина, хляб и яйца и ме прикани да вечерям. Двете баби седнаха насреща ми, във висша степен заинтригувани — и двете възнисички, но държеливи, с наплетени конци вместо плитки и с по една панделка на плитките: у баба Деля — морава, на баба Марика — лимоненожълта.

— Е-е, кажи сега, ябанджийо, кажи новото? — подкачи баба Деля.

— То сега новото все от едно място излиза — кимнах към радиоточката.

Баба Неделя поклати глава:

— Бре-е-ей, как се не умори наш Радю, устата му как не омаляха от сутрин до вечер да се смее и приказва! И все му е драго, и все вика: „Втори живот живеем и още по-хубав ще го направим“. Откак е дошъл той, без дружинка сме не останали с моята сватя: и като мечка реве, и като петел пее, и като кукувица кука… На жена се прави, на дете… на какво ли не!… И за Хахарин разправяше, дето се шишнал въз небето… Ти чу ли?

— Чух, чух.

— Надрипнал облаците и оттам видел Земята — продължи баба Неделя. — Била като лешник.

— Видял, видял, само господ не видял! Нямало господ на небето — обяви Кръстю. — Да знаете!

— И ти да знаеш отсега, че небето е надиплено на седем ката, сине!… Господ е в най-горния кат, затова са го не видели, нали, сватя? — затърси баба Деля теологическата помощ на баба Марика, която безстрастно си печеше ръцете на печката, заслушана в нашия разговор.

— Гагарин се е застягал пак да хвърчи и тоя път ще иде чак до седмото небе! — закани се Кръстю. — Ще видите!

— Я видим, я не — намеси се и баба Марика. — Косилницата ако ни остави, ще видим, ако не — сладко ви жито с орехи!

— Ща са държим, мари! — рече баба Неделя. — Ща подпираме вратничето, да не влезе косилницата с косата… И Радя жа пуснем да вика. Като види, че сме дружина, ща са остави… С две глухи баби няма да са препълни светът! Ние още си можем и фасул да прекопаем, градина да насадим, кокошки да нахраним… Кажи, зетьо, ама силно кажи, да чуе сладката и медена!

— Тъй е, тъй, и фасула прекопавате, и градината вадите, че и на мене акъл давате — съгласи се Кръстю. — Чухте ли какво казаха снощи за времето?

— От пладнина сетне щяло да вали — отговаря баба Марика. — Ти по-рано да станеш, стегни мъжете, по-ранко да засеят! Ровнат ли се в земята картофите — страшно няма… Нека си вали!… Айй, гиди Радю, откъде са пък научи да познава времето! Пусни го, мари Петро, да попее на ябанджийчето! — обърна се баба Марика към снаха си и в очите й засвети възхищение и гордост.

— Я викам, зетьо, дали от Радя няма да чуем някой хабер и за Петър, за внука? — попита баба Неделя.

Кръстю се засмя:

— Я кажи, майко, как са го изпратили в Русия! — дяволито ми намигна той и настоя: — Кажи, кажи!

— Че то снахата ми разправяше — започна баба Деля. — Завели го в рускуту консулато. Седяли си там в една кошарка и както си седяли, закачило ги нещо, та ги дигнало нагоре. Сетне дошъл при тях един, консула… та рекъл на Петра: „Петре, ти жа вървиш в Русия. В дрехите си нафталин да туриш, та като се върнеш, да си ги найдеш готови…“ Тъй просъдил и забрали Петърча.

Докато баба Деля разправяше легендарната история за внука си Петър, който следваше в Съветския съюз, Кръстювата булка завъртя копчето на вълшебната кутия и от радиоточката се разнесе гласът на народния певец:

… Излял е Делю войвода

в Дъмбовица, в Караджовица,

млогу е майки разплакал,

най-млогу млади невести…

— Вие барем, младите, сте орахатени от турци и войводи, пък ние за две аспри сме жънали от изник слънце до заник на Ходжоолу. Ние жънем, пък аргатинът ни подпира отзад с масура на шишането: „Чабук, чабук!“ да бързаме. Пък сега трета година мъжете орало не са побарали.

Тъжната войводска песен замлъкна и „Радю“ заситни ръченица.

— Хайде, сватя! — оживи се баба Деля. — Взимай фурката да поводиш хорото!… Защо не беше тоя Радю на младо време… — искрено съжали тя и разговорът между бабите кривна в друга посока: за хората и гайдите, за попрелките на борина и среднощни случки с „дракуси“ и вампири, превъплътени как ли не…

И докато слушах тоя разговор, долових как в душите на тия чудни баби — символи на цяло едно поколение — се бяха странно смесили два различни свята. Новият, силният, светът на „Радя“, неудържимо навлизаше в тяхното съзнание, за да измести света на ангарията, караконджите и вампирите. И бях сигурен, че те са щастливи, защото са прекрачили в тоя свят, насеян с чудеса — от чудни по-чудни, в който те, простодушните рожби на миналия век, се разхождат с опиянението на деца, попаднали в царството на чудесата.

От гайтанкиния пръч до „Космос 260“

Размишления без фокус

Старото време преспокойно би могло да се нарече „времето на дракусите“ — ония тъмни рожби на човешкото суеверие и страх, които пълнеха въображението на малки и големи. Детето още е пеленаче, когато започват да го сплашват с дракусите. Рече ли, сиромашкото, да направи крачка, бдителната баба го сепне и стресне:

„Недей, баба, дракусът жа та фане! Върни са, баба, дракусът жа та улови!… Мълчи, баба, дракусът жа дойде!…“ И така още с майчиното мляко малките селянчета постепенно навлизат в тъмния свят на дракусите, който все повече се разширява и все по-страшен става.

Какво е всъщност „дракус“? Една котка прескача един умрял и — ето ти дракус. Човек, ако е убит и непогребан — ето дракус, злобен, недоволен дух, който излиза през нощта и прави своите бели… Превъплъщенията му са най-различни: понякога той приема човешки образ, но винаги остава нещо, което го издава — вместо две дупки на носа например той има само една… Понякога става турчин, друг път — невяста, трети път се появява като голо детенце… превръща се на тазия (хрътка), на щене, което невинно се плете в краката на човека, докато човекът го срита и разсърди. Понякога става „вървилник“, който се търкаля по улиците и когото стигне — тежко му, „нещастникът пада, повръща кръв и скоро ще умре“.

Един от дракусите в моето село Яврово се наричаше „тъпанчето“. То излизаше, както всички дракуси, посред нощ, в „тъмнинето“, обикаляше запустелите и тъмни сокаци и похлопваше с палките върху едно „тъпанче“, докато връхлети на някой пиян. Един пиян му разритал палките, ала на заранта повърнал кръв и скоро след това умрял.

Имаше дракуси, които излизаха на обед, лятно време, когато хората са на работа из къра. Това бе гайтанкиният пръч, който имаше гнездо в дуварите на старата гайтанкина къща (пръч и гнездо! — ако и това не е фантазия). Пръчът, за разлика от други лоши дракуси, се задоволяваше да бута малките деца и да сърди по този начин бабите. Това беше всъщност един добродушен дракус, за когото съжаляваше цялата махала след развалянето на гайтанкината къща, защото нямаше вече с какво да плашат малките деца.

Силен и страшен дракус бе „духът“, който се появяваше само веднъж в годината през нощта след празника „Здраве“, когато се колеше курбан в училищния двор. Тези, дето го бяха виждали, казваха, че той се явявал като бик с прави големи рога, с по една свещ на всеки рог, вървял по улиците с наведена глава, страшно ревял. (Свещеният бик на римляните бе достигнал до нас по кой знае какви пътища в моето село, за да се превърне в „дух“.)

Във всеки дол, във всяка пропаст имаше свърталище на дракуси; в Батив дол се криеше един много опасен дракус, опасен, защото беше невидим. Той причакваше закъснелите пазаргати и се покачваше на мулетата им отгоре, „възседле“ (въз седлото). Мулетата пъшкаха по нанагорнището закъм село, облени в бяла пяна, задъхани, с превити гръбнаци, а след тях, занемели от ужас, вървяха с „пияни стъпки“ техните стопани. Ако сайбият на мулето рече да подвикне на животното или нещо да продума, невидимият дракус му взимаше гласа и здравето. Единственото спасение от дракусите беше да се мълчи и да се чака някой параклис, защото при наближаването на параклиса дракусът слизаше от мулето и изчезваше с тъжната закана: „Аах, аз смятах тебе да изям, ама ти мене изяде!“ Може би тъкмо за това цялото село е обградено с параклиси: Свети Георги, Свети Илия, Света Мина, Свети Димитър, Света Троица, Свети Петър и т.н. На всеки път, на всеки изход или вход, на всяко пътче или пътека, на всеки баир или баирчинка стърчаха белокаменни параклиси, за да бранят селото от тъмните сили на нощта.

Пълни бяха и таваните с дракуси. То пък явровските тавани се правеха като че нарочно за свърталища на дракуси. Гредите на потона (салона) — открити, оттам нагоре се виждаха плочите. Кой каквото имаше да хвърли, мяташе го там. Скъсани цървули, стари пушки, кожи, проядени рога, черепи за плашила и какво ли не. И през най-ясните слънчеви дни в тия скришни тавански хралупи беше непрогледна тъмнина. Стопаните отбягваха да се покачват там, децата само като погледнеха нагоре, тръпнеха. Там се гонеха котките през март, въдеха се цели дивизии мишки и плъхове, скриптяха, скърцаха и шибаха тавана с опашките си. Това тъмно и страшно място обитаваше и дракусът. Той ходеше невидим по гредите и гредите пукаха, дращеше с нокти, стъпваше с тежки стъпки, слизаше в зимника и яхваше мулето, което стопаните намираха заранта скъсало оглавника, запотено. И докато всичките тези тайнствени шумове огласяваха старата и тъмна къща, кучето не смееше да лае, занемяваха и хората, чак до „първи петли“, когато свършваше царството на дракусите. Тогава всички дракуси се разлетяваха насам-нататък и изчезваха яко дим, за да се появят на другата вечер същите звуци, които пълнеха тъмнината със страх и напрежение и караха децата да треперят под завивките. И въпреки това всяка вечер те молеха бабите да им разказват за дракуси. Разказите бяха страшни и малките трепереха от ужас, но не се отказваха от страшните приказки, защото в страшното има и нещо привлекателно за човешката душа, има нещо драматично, което ненаситно се поглъща от детските сърчица. По този начин, от малки още, децата заживяваха със страшните, невидимите обитатели, слушаха приказки, а след това сами разказваха, а други, с по-голямо въображение, измисляха нови приказки, за да увеличат броя на дракусите, числото на страхотиите.

Затова, мръкваше ли се, всичко лягаше заедно с кокошките и светлините изгасваха…

Какво друго имаше в селските души?

Религия? О, не! Страхове, страхове, страхове и пак страхове: страх от прегрешенията, страх от небесното възмездие, от адовите мъки, от строгостта на бога и светиите…

Християнската етика и хуманност така и не докоснаха първичните души на моите съселяни: съветите на Христа, ако те ударят по едната буза, да си подложиш и другата, ако имаш две ризи, дай едната на ближния… Когато проповядвал своето учение, Христос като че ли не е правил сметка за обикновения човек, който е трябвало да се бори в живота с нокти и ръце, и всяко отпускане е можело да свърши с унищожение в жестоката битка с хората и с природата. Тъкмо с природата, с разрушителните природни сили, с които християнството не е могло, нито е имало намерението да се бори. А разрушителните стихии са били постоянни врагове на селянина: градушката, кишата, сушата опропастявали неговото жито, неговия хляб, неговото грозде. Ветровете изтърсвали зърната от класовете, вълците изяждали овцете и всякакви още наистина безброй опасности стряскали беззащитния нашенец на всяка крачка. Той се борел криво-ляво с вълците, слагал плашила по лозята и по нивите, чукал с тенекии и тъпани, за да плаши „дивотината“, дето му е яла царевицата, но с градушката, с кишата и сушата не е могъл да се бори, та се обърнал за помощ към старите небесни сили — към дъбовете и към изворите, към „сладките и медените“ духове, които пращали болестите.

Ето защо 22 от всичките 115 празника, които се празнуваха някога в моето село (без неделите), бяха посветени на молебствия за здравето, 37 — на плодородието, 18 — на градушките, 11 — на вълците, 3 — на мишките, 3 — на бълхите, 2 — на змиите, и т.н., и т.н. до числото 115.

Това са неговите врагове и страхове, отразени в празниците. Това са главните негови заплахи: бълхите, змиите, които го стряскат на всяка крачка, вълците, които го дебнат. Вие не знаете какво нещо са били на времето вълците, когато на цели глутници са обсаждали зимните кошари с овцете и козите! Какво викане е падало, какви страхове са брали сиромасите овчари.

Дори мишките са имали свои празници — „мишетини“, защото мишките цели врати изяждаха, за да проникнат в къщите, цели сюрии диви полски мишки налитаха, за да опустошат оскъдното селско имане.

На това отгоре и турците! Добре че те не са били в моето, а в съседното село Куклен. Между тях имало и кротки хора, но е имало и бабаити, каскънджии и мераклии за български жени. Да отидеш на пазар е било цяло приключение, защото е трябвало да прекосиш през чаршията на Куклен, да слезеш от мулето и със свалена гугла смирено да минеш, раздавайки поклони и метани на всяка крачка на този и онзи ага с чалма. Пази боже да си по-докаран в облеклото, да си с опнати потури или с бели навои и черни върви! Или пък да кривнеш гугла! Веднага мярката ти е взета, каскънджиите-бабаити ще се съберат, ще те причакат и ще ти вземат и жената, и здравето, а пък ти върви да се оплакваш комуто си щеш.

Хайде от бабаитите ще бягаш да ги не срещнеш, но от данъците им къде ще бягаш? Данък след данък, харач, джизие, беглик и какво ли не. Дойде арнаутинът да ги събира, нямаш и — хайде в избата, а отгоре с вряла вода ще те поливат, докато ужасените близки хлопат от порта на порта да дирят на болката ти лек, т.е. пари, за да платят „данука“ и да отърват нещастната ти кожа… Плащаш криво-ляво данъка, залагаш овце и говеда, а след това започваш да се отплащаш на благодетеля, който в тежките минути ти е наброил парите за „данука“. Плащаш, плащаш, а то няма наплащане. Кози даваш, брави (овце) даваш, жито даваш, а и все не стига и няма край. И заживяваш с тревогата за следващия данък.

Такава е била съдбата на моите съселяни, мачкани от дивотията, немотията, страха… И се чудим на това отгоре: защо живели те на три часа път от Пловдив, виждали всеки ден как хората се обличат, в какви паници се хранят, с какви вилици и лъжици бодат храната, какви отходни места си правят, а в селото нищо не пренесли — нито вилици и лъжици (освен дървените), нито отходни места имат, нито къщите им — къщи, нито знаели две пиперки да попарят и осолят, за да имат през зимата туршия. Нищо-о! Две дървени гаванки: едната за чукане лук, другата за чесън, една копаня, дървени лъжици (за вилици и не помислял никой) — и ето ти живот. Един живот, в който хлябът е всичко! А и хлябът при слабите, остъргани от дъждовете ниви как се вади? Хвърляш крина, а излезе половина, ако нямаш овчици да я наториш, ако не се случи град да я ожули или киша да я скапе… Ако навреме овършееш. Затова хлябът е боготворен. Изпуснеш хляб от софрата — вдигнеш го, целунеш го и веднага искаш прошка: „Да ми прости хлябът!“ Когато кажеш мръсна дума или псувня, пак искаш позволение от хляба: „Да ми прости хлебецът!“ Когато се кълнеш — кълнеш — кълнеш се пак в хляба: „Да ме окьорави хлябът!“ Клетвата става с целуване не на кръста, а на хляба: „Тако ми хлебецът!“, „Хляб да има, а пък другото се носи.“ Паднат ли трохи от софрата, събират се и се изяждат, а не се хвърлят. Ако някой не иска да седне на софрата, казват му: „Да не си по-голям от хляба?“ Хлябът не може да се мачка, да се троши, да се ръфа, да се драще, небрежно да се чупи, грубо да се чепка. Един от къщата само държи хляба, реже го и всекиму го дава в ръката, с благоговение. Хлябът и трохите не могат да се настъпват, не могат да се хвърлят. Мръсни думи пред хляба не могат да се говорят, пред него хората не бива да се карат. Хлябът е господ, той е главната цел, непрестанният, вечният проблем за балканджията. Не случайно и в молитвите е влязъл: „Хляб наш насущни дажд нам днес!…“

Така е с хляба, но и с манджицата не е по-добре. По правило селската манджа е водна. Яхниите са от другия, богатия свят. Селската манджа е водна, за да е бол. Сипва се половин лъжица шарлаган, за да стане „звездалия“ манджа, останалото е вода, лъжици да напълни. Зачаткат ли десет лъжици в гювеча или копанята, където е насипана манджата — тогава ще ти стане ясно, че само чучурът спасява положението. Каша ли е — сипвай вода. Треволякът също влиза в ястията: скрипалец, съвлък, лобода, киселец, само дето бабушка не сме яли и пелин. С малко брашънце я пооваляш, с малко мазнинка я пооблажиш, а че я удавиш сетне с един бакър вода — ето ти „манджа“.

И пак не се позволяваше два пъти да нагребваш с лъжицата: „По еднъжкуш, мама, по еднъжкуш! То манджата не е за наядане, ами е за прислаждане…“ — казваше мама. Манджата, значи, не е, за да се наядеш, а да „протъкнеш“ хляба. Тя е само за „прислаждане“.

Картофите се ядяха необелени: „Бели ги, бели, то баща ти е офицерин!“ — скарал се беше Балабанов Алия на сина си, който се опитал да бели варените картофи. Защото тогава се смяташе за разсипия и за грях картофите да се белят. „Че то му е сладкото в люспата бе, хайванин с хайванин!“ — караше се дядо Рангел на своите внуци, когато започваха да издухват и белят опепелените печени картофи. И това не било в „турско“, а преди не повече от три десетилетия в родното ми село, дето е на три часа път от втората столица на България.

Най-голям деликатес по онова време беше „забеленият“ качамак. Трима се събрали, че разговаряли кое ли ще да е най-хубавото нещо на света. Единият рекъл: „Качамак!“ Другият добавил: „Ама да е питен и забелен (мачкан с лъжица и подпържен)!“ А третият, най-взискателният, отишъл най-далече, като забелязал, че може да признае питения и забелен качамак за най-хубавото нещо на света, ако се яде с кисело мляко.

А каква беше сензацията в тия времена? (Говоря за времената около 1928 година.) Това беше валякът… Валякът беше тръгнал от Катуница към Станимака, а оттам се очакваше да дойде и в село. Говореха се големи работи за валяка: как изравнявал пътя, та нищо по него „не висяло и стърчало“, как се търкалял сам, без да го тегли ни вол, ни бивол, ни кон, и комин си имал, и пара пущал, и гърмял, и фучал, и „мажел камъните като масло“. Следеше се пътят на валяка с голямо внимание и вълнението ставаше все по-голямо, колкото повече валякът наближаваше до село. „Минал е Воден!“ — чу се по едно време, а след няколко дни нова, необикновена вест: „Тръгнал е по пътя за Равдин!“.

Идеше, значи, валяк, заедно с него и шосето, а новините ставаха все по-ясни и подробни: Балабанов Васил видял, че имало в него машинист, а след това стана известно, че невероятната машина се движи с огън, затова с машиниста върви огняр. Даже се разбра, че той е от Царцово.

— Не може да бъде! Такъв човек от Царцово да излезе! — усъмняваше се Гурков Спас, който през войната бил взводен подофицер и смяташе, че всичко му е ясно.

— Не може да бъде! — повтаряше той. — От Царцово да излезе такъв човек!

И почваха споровете може ли или не може да излезе от Царцово такъв човек, с какво „върви машината“, колко камъни може дневно да „омачка“ и тъй в тъмния свят на хорските души, населени с духове и дракуси, постепенно влизаше с пушек и тътен валякът, за да разгони мрачните рожби на човешкото въображение и разчисти пътя за НОВОТО.

Четири десетилетия има-няма оттогава и целият тоя свят — материален и духовен — се стопи. Изчезна! На трета страница във вестниците имаше завчера със ситни букви на десетина реда обявено, че е изстрелян двеста и петдесетият или двеста и шестдесетият спътник на Земята — колкото думи и редове бяха отредени в същия вестник за попълването на силажните ями на текезесето в Мулдава.

Машините станаха повече от хората, аеропланите — повече от орлите (къде-къде повече!). По небето изкуствените (бързите) звезди така се смесиха с естествените, че не си вече сигурен коя е изкуствена и коя естествена. Славата на валяците толкова отдавна отгърмя, че нито за тях, нито за тракторите някой благоволява да си спомни, и аз си мисля като какво ли трябва да се случи, за да се изненада и разтърси въображението на днешния човек?

Има сега хора, които едва ли знаят, че се строят на „Въча“ пет язовира наведнъж. И да знаят, пет пари не дават, защото пороят на новостите така ни облъска с новини, че очи не останаха да се загледаш в едно, нито време — да се зачудиш и зарадваш. Уши не останаха да чуваш, глава не стига да събереш онова, дето го чуваш и виждаш!

Профучаха пред очите ни толкова неща, пречупи се една хилядолетна епоха и започна нова, а ние, речи го, не забелязахме.

Спрете и се обърнете, защото смяната на епохата приключва, а такава гледка всякога не може да се види: гайтанкиният пръч, а край него лети „Космос двеста и шейсет“!

„Документация“

Спука се гумата на камиона по пътя между село Михалково и „Цанков камък“. Шофьорът остана да я прави, а на мене каза:

— Ти недей вися над главата ми! Върви полека-лека, пък аз, като направя гумата, ще те настигна и ще се качиш пак.

Тръгнах полека-лека и тъй вървях и се обръщах, докато небето неочаквано притъмня и прокапаха дъждовни капки. Забързах, но — късно: вместо камионът догони ме дъждът и ме запра с такава сила, че докато стигна бараките на „Цанков камък“, целият се намерих във вода. За мой късмет в бараката гореше огън, а хората край огъня — разбрани хора, ми дадоха ватенка и натуряха в печката сухи дърва. Бяха четирима — накрачили тенекиената „жабка“, тримата млади, пехливански тип мъже, а четвъртият — с попреминали години, засивял и чернолик, накрехнал на главата си старо войнишко кепе.

— Аго Шабане, дай ракията! — обърна се към него най-високият от младите — мъж с мускулести рамене и тъмни кротки очи. — Къде си я потурчил?

Аго Шабан бърка във вътрешния джоб на ватенката, вади оттам едно преполовено шише с гроздова и ми го подава с тържествуващи очи:

— Заповядай!

Шишето минава от ръка в ръка, докато се връща пак при аго Шабан, който, преди да пие, го навдига и благославя:

— Чок илларя. На непрокопсаниците — холера!

На такива като нас — вино и ракия!

На чобаните — попска молитва,

на попа — сопа!

Двамата млади високо се засмиват, а третият, големият с кротките очи, им съска да замлъкнат:

— Тихо де, Салих!… Инженерът е оттатък — пише!

Всички се умълчават и мълчаливо пушат. Чува се само как нажежената печка пърпори и дъждът продължава да плющи. Помещението, в което съм попаднал, е и ковачница, и склад, а може би и жилище; в него има гюрук, празни бидони, отломки от каменни проби, водопроводни тръби, ръждясали барамини, платнища и какво ли не. Салих дръпва едно платнище, нахлупва ушанката над челото и тежко въздъхва:

— Де да видим тоя месец каква ще я изпише…

На високия му се иска да отбие разговора в друга насока, та се обръща към мене и ме разпитва как се е случило така, че съм дотърчал до бараката им пеш. Разказвам какво е станало, те цъкат с език и ми съчувствуват. Само аго Шабан е на друга позиция:

— Нека, бе, нека да види къде е „Цанков камък“, че да знае де ще бъде язовирът! Ти знаеш ли, че тук ще е язовирът? — обръща се той към мене…

— Чувал съм…

— От чуто до видено — голяма разлика има! Ти ела сетне, та огледай! Сто и шейсет метра имаме бургия тука, дето проверява какъв е по-надолу камъкът, става ли за хубав темел или не става! А тия пехливани — кимва той към младите — ровят вляво и вдясно по брега, тунели пробиват, да се види какво е и там, шахти прокопават!

— Видял е той, видял, аго Шабане, нали е минал през „Антонивановци“, развели са го там и са му казали — обажда се Салих.

— Видял е той: трака-трака с пищолите!… Тъй и баба знае да пробива!? Нека да ми дойдат тука — ожесточава се аго Шабан, — дето е всичко на една ръчица — и барамината, и лостът! Няма компресор да го надува, няма нищо, всичко се надува с корема!

— Надуваме, но без файда! — Салих попоглежда под око останалите двама, но като не получава никакъв отговор, обръща се към високия с тъмните очи: — Кажи бе, Радков!… Митьо! Продумай де!

— Нека инженерът да приключи, да видим какво е начислил. Какво да му кажа сега?

Салих се изправи — дебеловрат и наежен:

— Кажи му за категорията! Туй! — Полегва отново, нервно пали нова цигара и продължава вече по-спокойно: — Миналия месец — давай, давай, давай… продълбахме сума нещо! Накрай, като заигра калемът, като се разбра, че гоним двеста и нагоре — сваляй категорията! Нека да ни каже, че са турили таван на нормите, да се не млатим в камъка за пусто и празно! Тъй ли е!?

— Тъй е! — съгласява се Радков. — Аго Шабане, сложи картофи на собата! — кимна той към раницата в ъгъла. Гласът му е басов и боботи с такава скрита сила, че подлепеното с вестник прозорче на бараката леко прозвънява. Той става подир малко за дърва и аз забелязвам, че главата му, току-речи, опира в тавана! Взема някакво парче дъска и — неопрял го до коляното — парчето с трясък се счупва на две…

— Тихо-о! Инженера-а! — заяжда го дебеловратият Салих и премества пак ушанката, този път — от челото към врата.

— Стига си ме стряскал с тоя инженер! — Аго Шабан вади шишето, забърсва го с коравата си длан и ми го подава. — Хайде, апап, сгрей се още малко, да запомниш и споменуваш Шабан Ахмедов Манчика от Девин… Пък ти с инженера не ме стряскай! — обръща се той отново към Салиха. — Аз съм два пъти стрелян, веднъж съм тровен, падал съм от кюприя и съм се давил в реката — давил-недодавил и пак съм жив, и пак ма не е страх…

— Я кажи как си се давил! — намигва му Радков и на месестото му лице просиява знаменателна усмивка.

— Ей така! — направо започва аго Шабан. — На ергенско време рекохме да откраднем за един побратим една мома. Тогава бях кораво, младо, в пояса — пищов и нож, в главата — хич акъл и — карай! Дайте да я влачим! Беше от Настан — скъсахме й плитките, докато я изведем. Стигнахме Грохотенската ряка, а ряката помътняла и набъбнала — ако ти стиска, мини я! Викам му на младоженеца: „Фърляй я на гръб!“ Той я нарами, но сплете ногите и — хайде в ряката! Отиде, викам си, хубавата булчица! — и се метнах в мътната да я спасявам. Че като ни запреваля тая вода, каращисана с камъне и дърва, завлачи ни, замачка ни, завъртя ни и тримата в едно… и вече подминавахме за оня свят, ако не бях допипал един корен. Аз се хванах за него, те за мене и тъй се спасихме на брега… Да има кой да прави тука вир, на „Цанков камък“!

— Щяха да поминат и без тебе! — забелязва уж мимоходом Салих и понечва да си вземе от картофите, но се опарва и плюе на ръката си. За аго Шабан това е добре дошло:

— Видя ли, ей, видя ли, че излъга!… Щели да поминат… А като ти потрябва вода, викаш: „Дай вода-а-а-а.“ Пък когато ти си в Девин и спиш и хъркаш до невестата, аго ти Шабан — с карабината до помпата!

— Защо не си седя тогаз при овцете… като ти е толкоз нанагорно? — дразни го Салих, подлютен от паренето…

— По̀ ми се аресва тука, затова! При овцете млякото се излива и изпива, сиренето се изяжда, вълната минава-заминава. А тука бабамоолу — пули се агото в Салиха, — стената като се побие тука, всеки ще й свали шапка и ще пита кой я е вдигнал. А и да не питат, аз нали ще знам!

— Прав е аго Шабан! — насърчава го Димитър Радков. — Та аз защо се махнах от гората: сечи, сечи, сечи — без карар и без кантар! Дожаля ми за гората и реших — хайде камъните да сечем!

— Хубаво сме ги засекли, ама не признават! — въздиша начумерено Салих и премества шапката отзад напред.

— Откога сте тука? — решавам да се понамеся в тоя разговор.

— Че откога? Три години има ли бе, Радков? — пита Салих.

— Уха… И минават.

— Брей-е-ей, че ние пенсия ще вържем тука бе, на тоя камък! — зачудено цъка Салих и продължава като на себе си: — Що хора дойдоха и си отидоха, що хора минаха и заминаха!… Поогледат се, постудуват, ровнат тук-там и — хайде-е-е, дру-у-ум!… Няма лавки, топли манджи както в „Антонивановци“. Вятър и студ!

— Зарежи ти манджите, ами нямаше къде да стъпиш! — възпламенява се аго Шабан. — Дива работа! Я чакай! — дига той ръка, — дъждът като че премина, да вървиме ли?

— Няма защо да бързаме… нека да видим какво е изписал инженерът! — заявява Салих и поглежда изкриво Димитър Радков, който се е изправил до прозорчето и гледа навън. — Слушай, Радков, я го попитай!

Радков за минутка-две се поколебава, след това тръгва към вратата, но в това време тя се отваря и в бараката влиза мъж с приятно, бръснато лице, по всяка вероятност инженерът. Аго Шабан, Салих и другият с плетената шапка, който нищо не е проговорил досега, му стават на крака.

— Сто четиридесет и осем! — обявява инженерът още от вратата. — Доволни ли сте?

Мъжете бързо се споглеждат, но не казват нищо. Аго Шабан подава стол на инженера:

— Седни бе, другарю Томов.

Почувствувал, че нещо не е в ред, инженер Томов не гледа в стола, а в Салиха и в Радков.

Да не ви се вижда малко? Ето! — показва им той изчислението, което държи в ръката си. — Черно на бяло: сто шейсет и два кубика, пета категория, по…

— Защо пета?… Та това пета ли е? — Салих отива бързо в ъгъла на бараката, взима парче камък и го подава на инженера. — Тоя кремък пета?

— Слушай — започва инженерът примирително, — ако е за категорията, вярно е, че тоя камък може да премине и в шеста, но в такъв случай какво става, гледай какво става? — Той на бърза ръка пресмята нещо и подава листа на Салиха. — Двеста двайсет и два лева месечна заплата!… Никой няма да признае такова нещо. Горе, в дирекцията, ще кажат: той ачик-ачик е надписвал на работниците. Как е възможно средната заплата на останалите да е сто тридесет и шест, а групата на Димитър Радков да хвърли над двете майки.

— Като хвърчи над плана, защо да не хвърчи над двете майки? С осемдесет и седем процента сме над стотя. Площадката вместо за двайсет и четири дена, колкото беше по плана, я изринахме за девет и половина дни! Тъй ли беше?

— Яки са бе, другарю инженер — идва на помощ и аго Шабан. — Там е сичката беля. Тоя Радков вчера ме повдигна с едната си ръка… Спори му! Крепи сто и десет оки снага, не като мене шейсет и две… с доламата и потурите!

— Ама не вярват бе, другари!

— Ще им се докаже! — обажда се неочаквано мълчаливият с плетената шапка. — Ще им се докаже горе на тия писари! Нека да отиде Радков да им попремери в шепата си вратовете!

— Стига съм ходил! — обажда се неохотно Радков, стеснен от това, че е въвлечен в тоя спор с инженера. — Като не вярват…

— Като не вярват, фотографирай се бе, на снимката не могат да не вярват! Фотографирай се! — развива своето предложение Салих. — Да ти видят боя!

— Не е в боя, а в силата! Има хора адам-бойлии, но кашкави! А тоя хем висок, хем всичко е у него сила. Трябва да се види каква му е силата, а, другарю Томов, тъй ли е? — пита аго Шабан.

Инженер Томов, явно слисан от необикновеното предложение, още се колебае какво да реши. Но Салих връхлита с нови убедителни доводи:

— Право ли е да губим заради това, че на някой си не му се вярвало да има хора с две и повече норми? Право ли е, а?

Инженер Томов го гледа в очите, попримигва, а след това отсича:

— Добре-е… ще го фотографираме! Излезте вънка, пък аз ще си взема апарата.

Инженерът излиза. Радков, зачервен и смутен, се опипва за брадата и мърмори, че са решили с него да си направят сеир, но Салих и мълчаливият безцеремонно го завличат навън. Дъждът е спрял и през облаците се показва, също тъй смутено и срамежливо като Радков, февруарското слънце.

Аго Шабан се е така засмял и засиял, че ушите му са се намерили чак на врата. Той поправя миньорката на Радков и гласно съжалява:

— Да можех да ти дам моите мустаки, ама на-а, не може!

Инженер Томов излиза от бараката с апарат, нагласява блендата и премерва разстоянието.

— Приготви се!

Радков се вдървява на шосето, Салих и мълчаливият отстъпват, само аго Шабан е нещо недоволен и сумти:

— Абе, тъй е много… тъй е нищо! Боят ще се види само, не и силата… Я бе, Радков — досеща се той, — вдигни ме, както ме повдигна вчера, та и мене да засилиш покрай тебе до директора в София.

Докато се разправят те, по шосето идва камион: моят шофьор е поправил гумата и квичи с клаксона да се качвам, ала забелязал живописната група на пътя и фотографа, слиза и той от камиона и заедно с мене става зрител.

— Да го вдигна ли, другарю инженер? — пита Радков.

— Опитай — съгласява се инженерът.

Радков дава знак на аго Шабан да мине от лявата му страна, хваща с лявата си ръка помпиера за яката и без да се навежда и да бърза, започва да го вдига.

Инженерът слага апарата на окото, но Салих го спира с ръка:

— Чака-ай! Ако е за вдигане, вдигни мене, аз съм деветдесет и пет кила!

— Сложи си камъни в джобовете — съветва го мълчаливият, — за да направиш сто! Сложи, сложи! — навежда се той и започва да събира камъни и да му ги слага в джоба.

— Хвани и по една барамина в ръцете, че да видят с какво се печелят двестата и двайсет лева! — казва аго Шабан на Салиха, влетява в бараката и бързо излиза с две барамини. Салих взема и барамините и застава пред Радков:

— Дигай, братче!

Радков леко се навежда, хваща го за кръста, подхвърля го нагоре, като че подхвърля сноп, улавя го за гърба и го задържа високо над главата си.

Слисан от тоя неочакван изблик на нечовешка сила, инженер Томов забравя апарата и трябва да се намеси мълчаливият, за да го подсети:

— Щракай, другарю инженер!

Томов слага апарата на окото си. Радков — същи Голиат — седи с вдигнати ръце, а в ръцете му — с две барамини — дебеловратият като биче Салих. До тях ние с шофьора, случайните наблюдатели на тая сцена, зад тях, изтръпнал и ням, „Цанков камък“.

„Щрак!“

Снимката е свършена. Инженерът навива лентата и натъртва за ония, за които прави снимката:

— Ето ви документация!

После, забелязал, че Радков още позира, махва му с ръка:

— Пусни го бе, ще простине горе на тоя вятър!

Радков сваля Салих, Салих — барамините, а Шабан вади шишето от джоба и преди да го вдигне, благославя:

— Чок илларя, на калпазаните — холера,

на Салих и Радка — вино и ракия,

на чобаните — попска молитва,

а на попа — сопа!

Нека писарите гледат Радковата снимка и да внимават в картинката!

Хора в сиви шинели

Пътищата, колкото ги имаше някога в Родопа, „държеха“ все билата — надиплени, каменливи, тесни, двама души срещнат ли се, „свитом ръки“ трябваше да се разминат. При най-малката виелица те ставаха непроходими, целият оня край се превръщаше в заснежена, гладна крепост, достъпна само за керкенезите и белоглавите орли.

През 1908 година по течението на Чая от Асеновград до Чепеларе беше продълбано шосе и в този край на Родопа за първи път се търкулна колело. Това е драматично време, когато мулетарският еснаф на кираджиите трябва да се преустроява в коларски. Благатко време за ханджиите, контрабандистите, минопритежателите и търговците, които нахлуват, помамени от зеленото злато, подземните богатства и тютюна! Трагично време за бедните „ахрянкове“, които се изправят с лице към двадесетия век с неговите автомобили. На първо време автомобилите идвали от чепеларското шосе повече за да ги плашат, отколкото да вършат работа — тези остроноси фордове с високи тавани и черни студебейкъри с файтонджийски тромби на кормилата. Шосейният „калабалък“ по това време все още го правят кираджийските каруци, които слизат от Райково, Устово и Чепеларе, натоварени с дъски, а се връщат с железария и колониал. Дните им обаче са преброени: подир черните студебейкъри към Чепеларе и Устово скоро ще се отправят камионите, ще обсебят шосето и каруците ще изчезнат; моторизираният грохот завинаги ще заглуши лиричната песен на колелетата. Тогава тъй нареченият „чепеларски път“ се превръща в автомобилен път, в един лош автомобилен път, с тесни криволичещи платна, с остри завои и уморителни нанагорнища.

Този път, който е предостатъчен за разминаване на две каруци, за два камиона е тесен и още по-тесен за многобройните превозни средства, които обслужват новото строителство в тоя процъфтяващ планински край. Трябваше да се направи нов, модерен път, пригоден за новите бързини и новите превозни средства. Възложиха го на трудоваците.

Току под Сините ханчета неочаквано се появява трудовак и размаха пред нас червено знаменце. Колата спря и слязохме: спътниците ми, начумерени от „засечката“, аз — доволен, че се бях озовал на обекта в най-интересния момент — взривяването на бомбите. Всъщност, както по-сетне се оказа, бомбата беше само една, но ефектът, който тя произведе, заслужаваше четката на майстор-художник. Скалата беше на около два километра, прясно заголена от копачите, които бяха я очегъртали — сива, могъща и настръхнала. Изведнъж тя се процепи, разлетя се като шепа листа, издухани от ковашки мях, и до нас стигна глухият тътен на взрива. Върховете потрепераха. Каменният дъжд зашумоля в гората, а по стръмните спускове към реката се затъркаляха в надпревара едри каменни блокове и грохотът им дълго ехтя в подплашената долина. Когато се раздигна мъглицата на взрива, сивата могъща скала я нямаше. От съседния дол изскокнаха три-четири войничета и хвърляйки шапки във въздуха, възвестиха новата победа с викове „ура“. Сивият трудовашки порой бликна сякаш от подмолите и се разля по разорания от барамини път. Едно прекъснато настъпление отново започваше.

Едно настъпление може да бъде величествено без полкова музика и барабани, може да е внушително без картечен огън, кръв и барутни димове. Такова бе настъплението на трудоваците срещу дивата, скалиста планина, настъпление, което не руши, а проправя на цивилизацията път. Оставям автомобилната колона и пристъпвам по-отблизо. С разрешение, разбира се. Началникът на трудовото поделение гледа минутка-две командировъчното ми удостоверение, после махва с ръка и лаконически нарежда: „Водете го!… Докъдето може!“

„Докъдето може?“ Та нима има и места, където не може? — Имало и такива места, онова място например, където се беше покачил младият сержант — циганинът Копров. Представете си шейсетметрова, отсечена като с нож скала, борика над скалата, за бориката — въже, а за въжето вързан тоя знаменит с дързостта си мъж, който къртеше с барамина разлющената от взривове скала. В последователните удари на късия железен прът имаше ритмика, стоманеният звек през равни отмерени интервали набелязваше сякаш такта на някаква музика. Това би могло да мине за красива игра, ако прътът не похлопваше застрашително, ако откъртените камъни не валяха един след друг, ако по врата на сержанта не се лъщеше изобилна пот…

А е било време, когато Копров не излизал от ареста: кой какво прави — той върти очи към Столипиново. Трима ако захванат да се бият — единият е непременно той. Двамина ако се карат — третият е Копрата. Замислил се взводният му какво да го прави. „Да се посочи за пример!“ — заповядал майор Караченов. „Но какъв пример може да бъде той, когато едвам догонва нормата?“ — недоумява взводният. Майорът държал на своето: „Две лопати повече да хвърли — похвали го, и ще видиш каква пружина е хвалбата за една циганска душа!“

Вечерта Копров излязъл пред строя, за да получи поздравлението на командира. А през нощта не спал. „След като си получил поздравление, след като е пораснало самочувствието ти с девет педи, а доверието — с десет, не можеш да я караш през куп за грош“ — разсъждавал Копров и рендосвал нара ту с едната, ту с другата си кълка. На другия ден той метнал в пропастта десет колички повече и получил — „много добре“. Десетина „много добре“ го изкачили до звание „Отличник“. Бакаджията взел да му отбира по-гъста манджа, куриерът идвал сам да му връчи писмата, а взводният все по-често го изпращал на опасните места: „Ти си пъргав, можеш…“ „Сръчен си, ще успееш.“ Сетне заминал за школата, за да се върне младши командир — сержант.

— Сержант Копро-о-о-о-в!

Копров извръща глава и два реда бели зъби заблестяват на препеченото мургаво лице.

— Как беше малкото ти име? — пита моят разводач, трудовият ефрейтор Димов от Тополово.

— Защо ти е малкото, голямото не стига ли? — отговаря Копров, обръща се и барамината отново заиграва в ръцете му.

— Стига, как да не стига — намигва ми дяволито ефрейторът и се отправяме към следващата група. — Така де, Копров не е малко име!

Копров не е малко име, но ефрейторът Георги Гагов от Батак е още по-известен. Докато Копров е още „взводна знаменитост“, Гагов е известен в цялото поделение. Той работи на един завой близо до Зорническия мост и бихте могли да го видите по което и време да минете оттам. Не е дори нужно да ви го показват: с високия си ръст, възпълно, сипаничаво лице и руса глава — той личи между всички. Личи и с ловкия размах на чука, с попилените около него каменни купища, с благородната осанка на силния, който съзнава своята сила, на полезния, който знае колко струва неговият каменарски чук.

Застанахме на почетно, т.е. на безопасно разстояние и минутка-две наблюдавах какво върши той с камъните. Бога ми, този човек ги разбиваше не само със сила и ловкост, но и с талант! Нито един напразен удар! Коравите сиенити „кашляха“ под чука му, цепеха се и стремително се разлетяваха настрани — покорни и уплашени от тоя вълшебник на разлома, който въртеше желязото като бастун.

Гагов изгубва настроение само когато писмата му закъсняват. Става мрачен и ударите на чука му ехтят страшно и зловещо по деретините на съседната Букова лъка. Обича сурови чушки с препечен хляб и старата песен за Момчил юнак. Все пита и разпитва за боздугана му: като чук ли ще да е бил голям или по-малък? Или по-голям? Прави си навярно сметката, дали би могъл да го размахва, ако му се беше паднало да живее в Момчиловите юнашки времена.

С Гагов лично не можах да разговарям, защото откъм съборената скала долетяха предупредителни сигнали да се крием: бомбиерите разбиваха по-едрите блокове с открит заряд. Една подмола ни приюти с Кольо и там, докато динамитните взривове трещяха и валеше каменният дъжд, Кольо ми разказа как от канцеларска мишка в щаба на поделението той станал истински трудовак:

— В канцеларията имаше да оправям входящия регистър, в гостната — две походни легла. Ударим сутрин една метла на пода, една четка на чепичките и — глождѝ молива по цели часове. Но ми омръзнаха служебните рапорти: час по час трябваше да влизам при п-п-полковника и при всяко влизане: „Другарю по-полковник, разрешете да доложа!… Разрешете да остана!…“ И бившият канцеларист се озовава по собствено желание във взвода при скалите. Сложил молива в лявото горно джобче на куртката и побарал кирката. Едно е молив, друго е кирка — съгласете се. От молива пришки не излизат, от кирката — се появяват. От молива раменете не болят, от кирката — наболяват, особено в първите няколко дни, затова пък кирката ражда вълчи апетит, дълбок, спокоен сън и най-важно, единствено тя помага да се излюпи от канцеларската какавида закален и силен мъж. — Кольо показва закоравелите си длани и аз разбирам, че тази мъчителна и славна метаморфоза е завършена.

Канонадата свърши. Трудоваците разчистваха каменните блокове и ситния трошляк, за да отворят път на колите.

— Ела към нашия взвод! — поведе ме Кольо към Сините ханчета, където се виждаше на един завой черноглав лейтенант с двайсетина трудоваци, които чоплеха една „кашава“ скала.

— На хубаво сте попаднали, на меко!

— Закопа ни това „меко“ — мрачно отговори лейтенантът и започна да ми обяснява какво значи „меко“:

— Меко значи смърт на плана! Бомбите вдигат по триста кубика за една секунда, когато е твърда скалата, а ние чоплим от тая „халва“ едвам по трийсет. Това значи „мекото“, а и още може да значи… — добави той многозначително и кимна нататък, където се диплеха завоите на старото шосе: — Покажи на другаря „сиплока“!

— Слушам, другарю лейтенант! — тропват Кольовите кундурки.

Към „сиплока“ целият път е разровен — трудоваците свалят трасето с метър и половина. Скриптят колички, звънтят барамини, ехтят удари от копачи и от време на време ще се чуе силен и бодър глас: „Пети номер — шейсет и втората“. Пълна с трошляк, шейсет и втората количка се отправя към ръба на пропастта и „пети номер“ я обръща. После се връща — с посмъкнати сини панталони, гол до кръста и с напето накривена крумовка. Предната й „човка“ е захапала лявата вежда, сякаш пие от куража на тъмните очи. Някакъв пътнически рейс забоботява отдолу и пети номер поправя шапката. Това не е шапка, а крилце!… Нека видят ония жълти блузки там, зад прозорчетата на елегантната пътническа шкода!… „Пети номер — шейсет и три-и-и-и!“ — чувам зад гърба си… Лети значи и бройката — според… шапката.

А ето и „сиплока“; съсекли трудоваците склона, намерили се без опора натежалите от влага землени маси и… тръгнали — коварно, тихо, неусетно към шосето, където почивал трудовашкият взвод. Повечето спели и тихо похърквали. Останалите се припичали на пролетното слънце с нахлупени шапки, в мечтателен унес и безметежна дрямка. Никой не подозирал, че след пет минути страшната лавина ще се струпа на шосето. За щастие, едно камъче издало опасността. Претърколило се и — право в лицето на един от трудоваците. Изправил се той да види кой му разваля спокойствието и… съгледал как по склона се превиват високите дървета.

— Става-а-а-а-й-й-й!

Гласът му се смесил с хърхоренето на земното свлачище, с тропота на подковани обуща и разтревожени човешки гласове. Сиплокът рухнал. Хиляда кубика запрепускали по нанадолнището, но пъргавите момчета били вече на безопасно разстояние и оттам наблюдавали страшното зрелище.

От свлачището отиваме на Зорническия мост при комсомолската група на доспатчанина Салих Исмаилов Карамоллов — една група без офицер и сержанти, където, според Кольо, всичко се изграждало на юнашко доверие.

Шестте километра до Зорническия мост минахме с камион. Слязохме току под моста — на Букова лъка. Тя би трябвало да се казва не „букова“, а „крива“ лъка — така се е врязала в планинския склон. Старото шосе безпомощно следва извивките на терена и удължава с цели четиристотин метра трасето. Видели инженерите тая крива кривина, която препъва шофьорите, и джаснали с карандаша една „права“. На комсомолците се паднало да „подпрат“ тая права с огромен, седемдесетметров водосток. Основите му са вече изградени. По тях заварихме да пъплят двайсетината момчета на Карамоллов. Със стригани глави, дебели вратове и широки плещи, те носят щемпела на една и съща производствена марка — среднородопската. Там са тъй прави хората, там са тъй жилести ръцете им — като орехови коренища, и са тъй високи, както елите, които покриват родния им Доспат. При тях не се чувствува някаква особена шетня, а стените израстват всеки ден с по трийсет сантиметра. Нямат командир, но са надвили: и подземните води, и речните пороища, и своята собствена неопитност. „Дойдоха с по две леви ръки, сега са всички майстори.“ И Кольо започва един по един да ми ги представя: „Тоя там, с широката гърбина, дето бърка цимента… оня, дето лепи камъка… оня до него, дето се е запретнал да разлива…“ и следват имената.

Зарежда се нова бомба и моят разводач бърза да ме изведе навън от „огневата“ зона. Минаваме покрай нови групи и малко по малко — обектът остава зад нас. Последният, когото виждам, е взводният. Стоеше прав край трудоваците, с дигната яка на шинела, за да се отбрани от пощипването на резливия планински вятър. Една фигура сива на мътносивото небе, неподвижна и някак могъща, като че изрязана от гранит. Все едно дали ръми или гърми, фигурата на взводния е там, при трудоваците: от заранта до вечерта, всеки ден и всеки месец. Всяка година… Година след година, през цялата си служба — все в тая ту жежка, ту студена планина. Трудоваците идват и си отиват — той остава. Лагерът е негов дом, с жената се виждат от дъжд на вятър… Ако не е край Чепеларе, ще е в Сърница, ако не е в Сърница, в Карабоаз ще бетонира канали, ще прави мостове и подпорни стени, шосето ще чакълира и валира, където не е имало никаква пътека.

Трудоваците си отиват, взводният остава. Ако беше от камък — вятърът да го е обрулил, ако беше от дърво — слънцето да го е съжегло! Стоманата би ръждясала, но той нито изгаря, нито ръждясва. Копка след копка — пред очите му минават стотици, хиляди копки, метър по метър — изливат се хиляди метри бетон. Той идва, когато няма нищо, за да си отиде, когато всичко е завършено. Във всяко сърце той оставя спомен, във всяка ръка — занаят. В основите на всяко строително дело трудовашкият командир слага не само хоросан, баластра и цимент, но и най-хубавите години от своя живот.

… Затова са тъй крепки ония пътища, които прави той. Затова са тъй красиви мостовете, които излива, фабриките и каналите, които строи.

Където се мярнат сивите трудовашки шинели, там скоро замирисва на асфалт и бензин. Там задимяват камиони, заечават сирени и автомобилни тромби… Загърмяват помпи и настъпва благодат.

След хората в сиви шинели…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6484

Издание:

Николай Хайтов. Магьосникът от Брезе

Издателство „Профиздат“, София, 1980

Редактор: Цветан Николов

Художник: Живко Станкулов

Худож. редактор: Иван Узунов

Техн. редактор: Таня Янчева

Коректор: Кръстина Велчева

Дадена за набор на 20.ІX.1979г.

Формат 32/84/108. Тираж 30 650 екземпляра

Печатни коли 14. Издателски коли 13, 26. УИК 9,59

ЛГ VI КОД 26 9536273311|5605-77-80

Издателски № 89 (4085)

Подписана за печат на 10.ІІІ.1980г.

Излязла от печат на 23.ІІІ.1980г.

Цена с подвързия № 7 — 1,64 лв.

Цена с подвързия № 1 — 1,07 лв.

ДП „9 септември“ — София, Поръчка № 1496

Подвързия в СК „Димитър Благоев“

Content

Николай Хайтов
Магьосникът от Брезе

Дърво за огън

Катерин

Страх

Дърво без корен

Гола съвест

Изпит

Пътеки

Под свирката на локомотива

Барабанчикът

Към върха

Магьосникът от Брезе

Торбата

Митовата жалба

Айшовица

Караборунският Зевс

Писмо от пущинаците

Завоевателят

Искри от водата

Случка на „Латинка“

Възпоминание в зелено

Среща с песента

Славата на върховете

Радю и двете баби

От гайтанкиния пръч до „Космос 260“ Размишления без фокус

„Документация“

Хора в сиви шинели

Информация за текста