Джеймс Клавел

Търговска къща

книга пета от "АЗИАТСКА САГА"

Бих искал чрез този труд да отдам почитта си към Нейно Британско Величество Елизабет II, както и на народа на нейната колония Хонконг… и проклятие за нейните врагове.

Естествено това е роман, населен с въображаеми личности и компании. Всяка прилика с действителността, която е съществувала или съществува в Хонконг или Азия, е случайна.

Също така бих искал да поднеса своите извинения на всички хонконгски yan — всички хонконгски жители — за това, че съм преправил техния прекрасен град, че съм извадил някои събития от контекста, че съм измислил и хора, и места, и улици, и компании, и събития, които, надявам се, може би изглеждат реални, но никога не са били такива, защото това наистина е просто една история.

Пролог

8-и юни 1960

23:45 часа

Той се казваше Йан Дънрос. Караше внимателно в проливния дъжд. Зави със старото си спортно MG по „Дърк стрийт“, покрай „Струан билдинг“ на брега на Хонконг. Нощта бе тъмна и отвратителна. Из цялата колония — от острова Хонконг през пристанището Каулуун чак до Новите територии, които бяха част от Китай — улиците бяха почти пусти. Всички и всичко се бе залостило в очакване на тайфуна Мери. Деветото поред предупреждение за бурята бе изпратено по здрач, а поривите на вятъра вече достигаха осемдесет — сто възела, простирайки се хиляди мили на юг и запращаха дъжда перпендикулярно към покриви и склонове, където десетки хиляди беззащитни заселници се бяха сгушили в своите паянтови селища от временни бараки.

Заслепен, Дънрос намали. Чистачките на колата му не можеха да се справят с такъв дъжд, а вятърът шибаше по гюрука и страничните стъкла. Само за момент, предното стъкло се изчисти. В края на „Дърк стрийт“, право напред, бе „Конаут роуд“ и праята, след тях вълноломът и тромавият масивен корпус на терминала „Голдън фери“. Зад него, в огромното, добре защитено пристанище, петстотин кораба, пуснали котва, се бяха сгушили уютно.

Пред себе си на праята той видя изоставена улична сергия, изтръгната из основи от вятъра, който я бе запокитил върху една паркирана кола, превръщайки я в куп желязо. После колата и сергията отлетяха нанякъде и се изгубиха от погледа му. Китките му бяха много силни и успяваше да удържи волана въпреки вихрушките, които яростно разтърсваха колата му. Тя бе стара, но добре поддържана. Форсираният двигател и спирачките бяха в отлично състояние. Той чакаше, наслаждавайки се на дъжда, а сърцето му биеше равномерно. После леко се качи на тротоара, паркира на завет, точно срещу сградата и слезе от колата.

Беше русокос, със сини очи, четиридесет и една-две годишен, слаб и елегантен, със стар шлифер и шапка. Дъждът го заливаше докато крачеше с бързи стъпки по страничната уличка. После се шмугна зад ъгъла и изтича до главния вход на 22-етажната сграда. Над огромния вход бе поставен гербът на Струан — червеният шотландски лъв преплетен със зеления китайски дракон. Запазвайки самообладание, той се изкачи по широките стъпала и влезе.

— Добър вечер, господин Дънрос — каза портиерът китаец.

— Тай-панът ме повика.

— Да, сър. — Мъжът натисна копчето на асансьора. Когато асансьорът спря, Дънрос пресече малко предверие, почука и влезе в гостната на огромния апартамент.

— Добър вечер, тай-пан — гласът му звучеше студено и вежливо.

Аластър Струан се бе облегнал на прекрасната камина. Той беше едър, червендалест, добре поддържан шотландец с малко шкембе и бяла коса, над шестдесет и управляваше „Струан“ от единайсет години.

— Ще пиеш ли? — посочи към бутилката „Дом Периньон“ в сребърната кофичка.

— Благодаря.

Никога досега Дънрос не бе влизал в покоите на тай-пана. Стаята бе просторна и добре обзаведена — китайски лак и хубави килими. На стените висяха стари платна на едновремешните им платноходи и параходи. Големите панорамни прозорци, от които обикновено се виждаше целият Хонконг, пристанището и Каулуун, сега бяха тъмни и дъждът се блъскаше в тях.

Той си наля.

— Наздраве — каза учтиво.

Аластър Струан кимна и също толкова студено вдигна в отговор своята чаша.

— Подранил си.

— Пет минути по-рано е навреме, тай-пан. Нали това ми втълпяваше баща ми? Има ли някакво значение, че се срещаме в полунощ?

— Да. Това е част от ритуала. Ритуалът на Дърк.

Дънрос отпи от виното, изчаквайки мълчаливо. Старият корабен часовник силно тиктакаше. Вълнението му нарастваше, тъй като не знаеше какво да очаква. Пад огнището висеше булчински портрет на младо момиче. Тес Струан се бе омъжила на шестнадесет години за Кълъм — втори тай-пан и син на основоположника Дърк Струан.

Дънрос го разгледа внимателно. Внезапен порив на вятъра блъсна прозорците.

— Отвратителна нощ — каза той.

По-възрастният мъж го погледна с омраза. Тишината натежа. После старият часовник звънна с осем камбанки — полунощ.

На вратата се почука.

— Влез — каза Аластър Струан с облекчение. Беше щастлив, че най-после ще могат да започнат.

Дим Чу, личният прислужник на тай-пана, отвори вратата, отстъпи встрани, за да направи път на Филип Чен, компрадор на фамилията Струан и я затвори след него.

— А, Филип, точен си както винаги — каза Аластър Струан, опитвайки се да бъде сърдечен. — Шампанско?

— Благодаря, тай-пан. Да, благодаря. Добър вечер, Йан Струан Дънрос — рече Филип Чен на по-младия мъж с необичайна официалност на много изискан британски английски. Той бе евроазиатец, към седемдесет, сух, повече китаец, отколкото европеец, много хубав мъж със сива коса и изпъкнали скули, светла кожа и тъмни, много тъмни китайски очи.

— Ужасна нощ, нали?

— Да, наистина, чичо Чен — отвърна Дънрос, употребявайки учтивата китайска форма за обръщение към Филип, когото харесваше и уважаваше точно толкова, колкото презираше братовчед си Аластър.

— Казват, че този тайфун щял да бъде особено страшен. — Аластър Струан наливаше шампанското в прекрасни чаши. Подаде чаша първо на Филип Чен, а после на Дънрос.

— Наздраве!

Отпиха. Прозорците отново потрепериха под напора на бурята.

— Радвам се, че сега не съм на някой кораб — каза замислено Аластър Струан. — И така, Филип, ето те отново тук.

— Да, тай-пан. За мен е чест. Да, голяма чест.

Той усети яростната нетърпимост между двамата мъже, но не й обърна внимание. „Яростта е нещо нормално — помисли си той, — когато един тай-пан на «Ноубъл хаус» предава властта.“

Аластър Струан отпи отново, наслаждавайки се на виното. Най-после рече:

— Йан, нашият обичай изисква при предаването на властта от тай-пан на тай-пан да присъства свидетел. И това е винаги и единствено нашият компрадор. Филип, за кой път ти се случва?

— Бил съм свидетел четири пъти, тай-пан.

— Филип познава почти всички ни. Знае прекалено много от нашите тайни. А, стари приятелю?

Филип Чен само се усмихна.

— Довери му се, Йан. Съветите му са мъдри. Можеш да му се довериш.

„Доколкото изобщо един тай-пан може да се довери някому“ — си помисли мрачно Дънрос. Аластър Струан остави чашата си.

— Първо: Йан Струан Дънрос, питам те официално, искаш ли да бъдеш тай-пан на „Струан“?

— Да, сър.

— Заклеваш ли се в Бога, че ще запазиш в тайна всички тези процедури и няма да издадеш нищо на никого, освен на твоя приемник?

— Да, сър.

— Кажи клетвата.

— Заклевам се в Бога, че ще запазя в тайна всички тези процедури и няма да ги издам на никого, освен на моя приемник.

— Ето — тай-панът му подаде пожълтял от времето пергамент, — прочети го на глас.

Дънрос го взе. Текстът приличаше на паяжина, но бе много четлив. Погледна датата — 30-и август, 1841. — Вълнението му нарасна.

— Дърк Струан ли е писал това?

— Да. По-голямата част, а останалото е добавено от сина му, Кълъм Струан. Естествено разполагаме и с фотокопие, в случай, че това се повреди. Прочети го!

Моето завещание ще се отнася до всеки тай-пан, приемащ моята власт. Преди да приеме поста, той ще го прочете на глас и в присъствието на свидетели ще се закълне пред Бога в това, което съм написал аз, Дърк Струан — основател на „Струан“. Ще го приеме и ще го пази в пълна тайна. Изисквам това, за да осигуря истинска приемственост и предвид на трудностите, които през идните години ще се изпречат на пътя на моите последователи, заради кръвта, която съм пролял, заради моите длъжници и заради капризите на китайската земя, с която сме дълбоко свързани, а те са без съмнение неповторими. Ето моето Завещание:

Първо: Винаги ще има само по един тай-пан, притежаващ пълната и абсолютната власт над компанията. Властта да наема или освобождава всички останали, властта, над всички наши капитани, кораби и компании, където и да се намират. Тай-панът е винаги сам, което е неговата радост и болка. Всички да зачитат личния му живот и да го пазят. Всяка негова заповед да бъде изпълнявана и в компанията да не се създава никакъв комитет, управително тяло или съвет, който да ограничава абсолютната му власт.

Второ: Щом тай-панът стъпи, на който и да е от нашите кораби, той поема управлението му от капитана и всички негови бойни или навигационни заповеди са закон. Всеки капитан, който встъпва в длъжност на наш кораб, да положи клетва пред Бога в този смисъл.

Трето: Тай-панът ще избира сам човека, който да заеме мястото му, измежду членовете на Вътрешния съвет, а те са шестима. Един от тях е компрадорът, който за вечни времена да бъде от рода Чен. Останалите петима да бъдат достойни, за да заемат поста тай-пан, добри и предани мъже, работили поне пет пълни години в компанията като китайски търговци, да са душевно здрави и родственици на клана Струан по рождение или по брак — по моя линия или на брат ми Роб, по старшинство, освен в случаите, когато е налице силен характер и качества, превъзхождащи всички останали. Този Вътрешен съвет може да дава своето мнение, ако тай-панът пожелае, но нека да повторя отново, гласът на тай-пана ще тежи седем към едно срещу всеки от техните гласове.

Четвърто: Ако тай-панът потъне при плаване или бъде убит в битка, или изчезне за повече от шест лунни месеца преди да е посочил своя приемник, Вътрешният съвет ще избере един от членовете си на негово място, като всеки ще има един глас, а компрадорът — четири. Тогава тай-панът ще се закълне по определения начин пред своите колеги, като онези, които са гласували против избирането му при откритото гласуване, веднага ще бъдат изгонени завинаги от компанията, без да им бъде заплатено.

Пето: Избирането за член на Вътрешния съвет или изгонването от него ще става единствено по волята на тай-пана, а при неговото оттегляне, което ще стане тогава, когато той поиска, той ще вземе за себе си не повече от десет части от всяка стотица от цялото богатство, като всичките ни кораби ще бъдат извън тази сметка… защото нашите кораби, техните капитани и техните екипажи са нашият живот и нашето продължение в бъдното.

Шесто: Всеки тай-пан ще одобрява избора на компрадора. Преди своето избиране компрадорът ще потвърди писмено съгласието си да бъде сменен по всяко време, без да му се дават обяснения и да се оттегли, ако тай-панът го желае.

Последното: Тай-панът ще закълне своя приемник, когото сам е избрал, в присъствието на компрадора с думите написани от моята ръка в нашата семейна Библия тук в Хонконг, на този тринадесети ден на август, лето божие 1841-о.

Дънрос въздъхна.

— Подписано е от Дърк Струан, а свидетел е бил… не мога да прочета печатните букви, сър, архаични са.

Аластър погледна Филип Чен, който каза:

— Първият свидетел е вторият баща на дядо ми, Чен Шенг Арн — нашият първи компрадор. Вторият е пралеля ми Т’Чънг Джин Мей-мей.

— Значи легендата е истина! — рече Дънрос.

— Част от нея. Да, част от нея — добави Филип Чен — Попитай леля ми Сара. След като си вече тай-пан, тя ще ти открие доста тайни. Тази година ще навърши осемдесет и четири. Тя помни много добре дядо ми, сър Гордън Чен, както и Дънкан и Кейт Т’Чънг — децата на Мей-мей от Дърк Струан. Да. Тя помни много неща…

Аластър Струан отиде до лакираното бюро и много внимателно извади оттам тежката овехтяла Библия. Сложи очилата си и Дънрос усети как косата му настръхна.

— Повтаряй след мен: Аз, Йан Струан Дънрос, от рода Струан, християнин, в присъствието на Аластър Макензи Дънкан Струан, единадесети тай-пан, и Филип Т’Чънг Шенг Чен, четвърти компрадор, се заклевам пред Бог, че ще се подчинявам изцяло на Завещанието, прочетено от мен в тяхно присъствие тук в Хонконг; че ще продължа да обвързвам компанията с Хонконг и с китайската търговия, че докато аз съм тай-пан, Хонконг ще бъде основното поле на моя бизнес, че пред Бога поемам всички обещания, отговорности и честната дума на Дърк Струан към неговия вечен приятел Чен-це Джин Арн, известен още и като Джин-куа, или към неговите наследници; и още, че ще…

— Какви обещания?

— Трябва сляпо да се закълнеш пред Бога както всички тай-панове преди теб! Съвсем скоро ще разбереш какво си наследил.

— А ако не го направя?

— Знаеш отговора!

Дъждът блъскаше стъклата с такова ожесточение, с каквото туптеше сърцето на Дънрос, докато премисляше лудостта, на този неясен обет. По той знаеше, че не може да стане тай-пан, без да го даде и затова изрече думите и продължи да повтаря.

— … и още, че ще използвам цялата си власт и всички средства, за да запазя компанията така мощна както е била при основаването и „Ноубъл хаус ъф Ейжа“ — най-голямата в Азия. Заклевам се пред Бога да сторя всичко необходимо, за да победя, унищожа и пропъдя от Азия компанията, наречена „Брок и синове“ и по-точно моя враг, основателя Тайлър Брок, сина му Морган, техните наследници или който и да е от техния род, с изключение на Тес Брок и нейното поколение — съпругата на сина ми Кълъм… — Дънрос отново спря.

— Когато свършиш, ще можеш да задаваш всякакви въпроси — каза Аластър Струан. — Довърши!

— Чудесно. Заклевам се пред Бога, че моят приемник тай-пан също ще се закълне в това завещание. Помогни ми. Господи!

Тишината бе нарушена само от дъжда, който шибаше стъклата. Дънрос усети потта по гърба си.

Аластър Струан остави Библията и спали очилата си.

— Е, това е. — Рязко протегна ръката си. — Бих искал първи да те поздравя, тай-пан. Можеш да разчиташ изцяло на помощта ми.

— А за мен е чест да бъда втори, тай-пан — каза Филип Чен с лек поклон, също толкова официално.

— Благодаря ви — Дънрос беше страшно напрегнат.

— Мисля, че всички имаме нужда от едно питие — каза Аластър Струан. — Ще налея, с ваше разрешение — добави той, обръщайки се към Дънрос с неуместна официалност. — Филип?

— Да, тай-пан, аз…

— Не. Йан е вече тай-пан. — Аластър Струан наля шампанското и подаде първата чаша на Дънрос.

— Благодаря — рече Дънрос, наслаждавайки се на комплимента, макар и да знаеше, че нищо не се е променило. — За „Ноубъл хаус“ — каза той, вдигайки чашата си.

Тримата отпиха, а след това Аластър Струан извади един плик.

— Това е оставката ми от шестдесетте временни поста като председател, организационен директор и директор, които заема автоматично всеки тай-пан. Назначаването ти на мое място следва също така автоматично. По традиция аз ставам председател на лондонския ни филиал… но ти можеш да ме отстраниш, когато пожелаеш.

— Отстранен си — моментално каза Дънрос.

— Щом казваш — измърмори старецът, но вратът му поруменя.

— Мисля, че ще бъдеш по-полезен за „Струан“ като заместник-директор на Първа централна банка в Единбург.

Струан се ококори:

— Какво?

— Това е една от нашите длъжности, нали?

— Да — отвърна Аластър Струан, — но защо точно там?

— Ще имам нужда от помощ. Догодина „Струан“ става акционерна.

И двамата втренчиха погледи в него.

— Какво?

— Ставаме акцио…

— От сто тридесет и две години сме частна компания! — изрева старецът. — О, Боже мили, стотици пъти съм ти повтарял, че в това е нашата сила, без някакви проклети акционери или аутсайдери, които да си пъхат носа в нашите работи!

Лицето му пламна и той с усилие обузда гнева си.

— Никога ли не чуваш това, което ти говорят?

— Винаги. Много внимателно — спокойно отвърна Дънрос. — Единственият начин да оцелеем, е да станем акционерна компания… това е единственият начин да набавим капитала, който ни е необходим.

— Говори ти, Филип… налей малко акъл в главата му.

Компрадорът каза нервно:

— Как ще се отрази това на „Хаус ъф Чен?“

— От тази нощ се слага край на нашата официална система на компрадорство. — Той забеляза, че лицето на Филип Чен побледня, но продължи: — Имам нещо предвид за теб… написал съм го. Това не променя нищо и в същото време променя всичко. Официално ти оставаш компрадор, но неофициално ще действаме другояче. Главната промяна се състои в това, че вместо да печелиш около милион годишно, за десет години твоят дял ще ти донесе двадесет, а за петнадесет години — около тридесет.

— Това е невъзможно! — избухна Аластър Струан.

— Стойността на нашата мрежа днес е около двадесет милиона щатски долара. След десет години ще бъде двеста милиона, а след петнадесет, ако е рекъл Господ, ще бъде четиристотин милиона… а годишният ни оборот ще приближава един милиард.

— Ти си полудял — каза Струан.

— Не. „Ноубъл хаус“ ще стане международна компания… времето на хонконгската търговска компания е безвъзвратно отминало.

— Не забравяй клетвата си пред Бога! Нашето място е в Хонконг!

— Няма да я забравя. Следващото: какви са отговорностите, които наследявам от Дърк Струан?

— Всичко е в сейфа. В запечатан плик с надпис „Завещанието“. А също и „Наставления към бъдещите тай-панове“ от Хег.

— Къде е сейфът?

— Зад картината в Грейт хаус[1]. В кабинета. — Аластър Струан с раздразнение посочи един плик до часовника върху камината. — Вътре е специалният ключ… и настоящата комбинация. Разбира се ти ще я промениш. Остави комбинацията в една от личните депозитни кутии в банката, в случай на злополука. Дай на Филип един от двата ключа.

Филип Чен каза:

— По нашите закони, докато ти си жив, банката е задължена да ми откаже достъп до него.

— Следващото: Тайлър Брок и синовете му — тези копелета, са били премахнати преди почти сто години.

— Да, законородените по мъжка линия. Но Дърк Струан е бил отмъстителен човек и отмъщението му продължава да тегне. Има осъвременен списък на поколението на Тайлър Брок, който също е в сейфа. Доста интересно четиво, а, Филип?

— Да, наистина.

— За семействата Ротуел и Том, за Йадигър и потомството му знаеш. Но Тъскър също е в списъка, въпреки че той не го знае. Джейсън Плъм, лорд Депфорд — Смит и най-вече Куилън Горнт.

— Не е възможно!

— Горнт е не само тай-пан на „Ротуел-Горнт“, нашият основен враг, но и таен потомък на Морган Брок — пряк, макар и незаконен. Той е последният от фамилията Брок.

— Но той винаги е твърдял, че неговият прадядо е Едуард Горнт, американският търговец в Китай.

— Той наистина е наследник на Едуард Горнт. Но всъщност Едуард е син на сър Морган Брок и Крисчън Горнт. Тя е била американка от Вирджиния. Естествено това се е пазело в тайна — обществото не е било по-благосклонно от днес. Когато през 1859 сър Морган е станал тай-пан от старата американска фирма „Ротуел и компания“ в Шанхай, а след това двамата направили всичко възможно, за да ни унищожат. И почти успели — със сигурност те са причината за смъртта на Кълъм Струан. Но след това Локлин и Хег Струан разорили сър Морган и съсипали „Брок и Синове“. Едуард Горнт не ни го е простил, няма да ни го простят и наследниците му — обзалагам се, че и те се заклеват пред своя основател.

— Той знае ли, че сме уведомени?

— Не знам. Но той е наш враг. Родословието му е в сейфа заедно с всички останали. Дядо ми го е открил съвсем случайно по време на Боксерското въстание през 99-а. Списъкът е интересен, Йан, много интересен. За теб има една специална личност. Шефът на…

Внезапен порив разтърси зданието. Една от антиките от слонова кост върху мраморната маса се катурна. Филип Чен нервно я изправи. И тримата се втренчиха в прозорците, наблюдавайки с ужас как отраженията им се извиват при всеки порив, огъващ огромните стъкла.

— Тайфун! — измърмори Филип, а потта изби по челото му.

Притаили дъх, те чакаха „Дяволския вятър“ да спре. Тези внезапни вихрушки връхлитаха безразборно от всички страни, а скоростта им понякога достигаше сто и петдесет възела. След тях цареше винаги опустошение.

Пристъпът отмина. Дънрос се приближи до барометъра, погледна го и го почука. 980.3.

— Продължава да пада — каза той.

— Господи!

Йан хвърли един поглед към прозорците. Дъждът вече биеше почти хоризонтално.

— „Ластинг Клауд“ би трябвало да пристигне утре вечер.

— Да, но при това положение сигурно ще се понесе някъде към Филипините. Капитан Мофат е прекалено опитен, за да падне в капана — отвърна Струан.

— Не съм убеден. Капитан Мофат обича да спазва графика. Този тайфун не фигурира в него. Ти… той трябваше да получи заповед. — Дънрос отпи замислено. — Дано „Ластинг Клауд“ да не попадне в капана.

Филип Чен усети надигащата се ярост.

— Защо?

— На борда се намира новият ни компютър и самолетни двигатели на стойност два милиона лири. Незастраховани — поне двигателите. — Дънрос хвърли бегъл поглед на Аластър Струан.

Защитавайки се, старецът отвърна:

— Ако не бяхме приели, щяхме да изпуснем договора. Двигателите пътуват за Кантон. Знаеш, че не можем да ги застраховаме, Филип, при положение че са за комунистически Китай.

После добави с раздразнение:

— Те са… те са южноамериканска собственост, а от Южна Америка за Китай няма никакви експортни ограничения. Въпреки това никой не иска да ги застрахова.

След кратка пауза Филип Чен каза:

— Мислех, че новият компютър ще пристигне през март.

— Така трябваше, но аз успях да изтегля поръчката — каза Аластър.

— Кой пренася документацията за двигателите? — попита Филип Чен.

— Ние.

— Но това е много рисковано. — Филип Чен бе много неспокоен. — Не си ли на същото мнение, Йан?

Дънрос не отговори.

— Ако не бяхме се съгласили, щяхме да изпуснем сделката — каза Аластър Струан. — Чрез нея ще удвоим парите си, Филип, а те са ни необходими. Но, което е по-важно, китайците имат нужда от тези двигатели — показаха го повече от ясно, когато бях миналият месец в Кантон. А ние имаме нужда от Китай — показаха ми и това.

— Да, но дванадесет милиона на един кораб… това е огромен риск — настояваше Филип Чен.

Дънрос каза:

— Всичко, което можем да направим, за да отнемем съветски пазари, е в наша полза. Освен това сме изправени пред свършен факт. Аластър, ти каза, че в списъка фигурира един човек, за когото трябва да знам? Шефът на…?

— „Марлбъроу мотърс“.

— А — рече Дънрос и внезапно на лицето му се изписа зловещо задоволство. — Ненавиждам тези педерасти от години. И бащата, и сина.

— Знам.

— Значи фамилията Никлин са потомци на Тайлър Брок? Е, много скоро ще можем да ги изтрием от списъка. Добре, много добре. А те знаят ли, че са в черния списък на Дърк Струан?

— Мисля, че не.

— Още по-добре.

— Не съм съгласен! Мразиш младия Никлин, защото те победи. — Аластър Струан гневно насочи пръста си към Дънрос. — Време е да зарежеш автомобилните състезания. Остави всички тези планински изкачвания и Макао Гран При на полупрофесионалистите. Никлинови могат да отделят повече време за автомобилите си, защото те са животът им, а сега на теб ти предстоят други състезания, много по-важни.

— Макао е аматьорско състезание и тези копелета ме измамиха миналата година.

— Не можа да го докажеш — моторът ти се повреди. Много двигатели се повреждат, Йан. Това беше просто провидение!

— Някой беше бърникал в колата ми.

— Това също не бе доказано! За Бога, ти ли говориш за омраза? В някои случаи си също толкова глупав колкото беше и самият Дявол Струан!

— О?

— Да, и…

Филип Чен бързо се намеси, с желание да сложи край на ожесточението в стаята:

— Ако наистина е толкова важно, моля ви, нека аз се опитам да открия истината. Имам на разположение източници, до които и двамата нямате достъп. Моите китайски приятели ще знаят, трябва да знаят дали Том или младият Доналд Никлин са били замесени. Разбира се — добави той деликатно, — ако тай-панът иска да се състезава, това зависи само от него. Нали, Аластър?

Старецът овладя гнева си, макар че вратът му все още го издаваше:

— Да, да, прав си. И все пак, Йан, съветвам те да се откажеш. Ще ти създадат още повече главоболия, защото те ненавиждат също толкова силно.

— Има ли и други, които трябва да имам предвид в този списък?

След пауза, Струан каза:

— Не, не сега. — Той отвори втората бутилка и говорейки започна да налива. — Е, сега всичко е твое — и удоволствията и неприятностите. Щастлив съм, че ти предавам всичко. След като прегледаш съдържанието на сейфа ще знаеш най-хубавото и най-лошото. — Той им подаде по една чаша и отпи от своята. — Боже Господи, това е най-хубавото вино, произведено някога във Франция.

— Да — каза Филип Чен.

Според Дънрос „Дом Периньон“ бе с по-висока цена от тази, която заслужаваше, а освен това знаеше, че тази реколта, 54, не беше от най-добрите. Но замълча.

Струан отиде до барометъра. Показваше 979.2.

— Много лошо. Е, както и да е. Йан, при Клаудия Чен има една папка за теб, отнасяща се до важни неща, както и пълен списък на нашите акции заедно с имената на подставените ни лица. Ако имаш въпроси, ще трябва да ми ги зададеш преди вдругиден — имам билет за Лондон. Ти, разбира се, ще задържиш Клаудия.

— А нещо за нашата банка — „Виктория бенк ъф Хонконг енд Чайна“? — попита Дънрос, наслаждавайки се на въпроса. — Не знам какъв точно е нашият дял.

— Това винаги е знаел само тай-панът.

Дънрос се обърна към Филип Чен:

— Какъв е твоят дял, пряк или чрез подставени лица?

Компрадорът се поколеба шокиран.

— За в бъдеще аз ще определям вашия дял в пакет с нашия. — Дънрос се вгледа в очите на компрадора. — Искам да го знам още сега, а до утре на обед ще чакам официално писмено прехвърляне на правата за разпореждане с дяловете, за вечни времена на мен и на тай-пановете след мен, както и право на отказ, в случай че някой ден решиш да продаваш.

Тишината натежа.

— Йан — започна Филип Чен — тези дялове… — но решителността му се изпари пред волята на Дънрос. — Шест процента… малко повече от шест процента. Аз… всичко ще стане, както го желаеш.

— Няма да съжаляваш. — Дънрос прехвърли вниманието си върху Аластър Струан и сърцето на стареца за момент спря.

— Колко са нашите акции? Колко от тях са в подставени лица?

Аластър се поколеба.

— Това може да знае само тай-панът.

— Разбира се. Но ти трябва да имаш пълно доверие на нашия компрадор — каза Дънрос нагло на стареца, спомняйки си унижението да бъдеш мачкан от Аластър Струан. — Колко?

Струан каза:

— Петнадесет процента.

Дънрос зяпна, Филип Чен също. Искаше му се да изкрещи „Боже Господи, имаме петнадесет процента и Филип още шест, а на теб не ти е стигнал шибаният акъл да използваш това, което би могло да стане най-големият ни капитал, и да ни донесе огромни печалби, когато сме почти фалирали?“

Но вместо това се протегна и наля остатъка от виното в трите чаши, което му даде достатъчно време да се овладее.

— Добре — каза с равен безизразен глас. — Надявах се, че заедно ще се справим по-добре от всякога. — Той отпи. — Ще свикам Специалното събрание. Следващата седмица.

Другите двама рязко вдигнаха очи. От 1880 всяка година тай-пановете на „Струан“, „Ротуел-Горнт“ и „Виктория бенк“, въпреки съперничеството помежду им, се срещаха тайно, за да обсъдят въпроси, отнасящи се до бъдещето на Хонконг и Азия.

— Може да се откажат да се съберат толкова рано — каза Аластър.

— Тази сутрин се обадих на всички. Срещата е определена за следващия понеделник в девет вечерта, тук.

— Кой ще представя банката?

— Заместник главният директор Хавъргил — старецът е в Япония, а след това отива на почивка в Англия. — Лицето на Дънрос стана сурово. — Трябва да успея.

— Пол е много свестен — каза Аластър. — Той ще е следващият директор.

— Освен ако не му попреча — каза Дънрос.

— Никога не си харесвал Пол Хавъргил нали, Йан? — намеси се Филип Чен.

— Да. Прекалено тесногръд е, прекалено старомоден и прекалено надут.

— И е настройвал баща ти срещу теб.

— Не това е причината, заради която трябва да си отиде, Филип. Той се е изпречил на пътя на „Ноубъл хаус“. Консервативен е и твърде великодушен към „Ейжън Пропъртис“, а подозирам, че е таен съюзник на „Ротуел-Горнт“.

— Не съм съгласен с теб — каза Аластър.

— Знам. Но ние имаме нужда от пари, за да се разраснем и аз имам намерение да намеря тези пари. Затова смятам да използвам своите двадесет и един процента много добре.

Навън бурята се беше усилила, но те изглежда не я забелязваха.

— Не те съветвам да хвърляш око на „Виктория“ — каза мрачно Филип Чен.

— И аз мисля така — добави Аластър Струан.

— Няма. При положение, че моята банка ми съдейства. — Дънрос се загледа за момент в дъжда. — Между другото, поканил съм и Джейсън Плъм.

— Защо, по дяволите? — попита Струан и вратът му отново почервеня.

— Между нас и неговата „Ейжън Пропъртис“…

— Плъм е в черния списък на Дърк Струан, както ти го наричаш, и е изцяло против нас.

— Ние четиримата имаме най-голямо влияние в Хонконг… — силно иззвъняване на телефона прекъсна Дънрос. Всички погледнаха към апарата.

Аластър Струан каза с горчивина:

— Това е вече твоят телефон, а не моят.

Дънрос вдигна слушалката, послуша малко и каза:

— Не, господин Аластър Струан се оттегли. Аз съм вече тай-пан на „Струан“. Да. Йан Дънрос. Какво пише в телекса?

— Той отново се заслуша. — Да, благодаря ви. Остави слушалката. Най-накрая наруши тишината.

— Обадиха се от офиса ни в Тайпей. „Ластинг Клауд“ е потънал близо до северния бряг на Формоза. Смятат, че е потънал заедно с целия екипаж…

1

Неделя

18-и август, 1963

20:45 часа

Полицаят, облегнат в единия ъгъл на гишето на информацията следеше високия евроазиатец, без да го гледа. Беше облечен в лек летен костюм, с полицейска вратовръзка и бяла риза. А в ярко осветената сграда на летището беше наистина горещо. Както винаги гъмжеше от шумни китайци. Мъже, жени, деца, бебета. Цял рояк от кантонезци, малко азиатци и неколцина европейци.

— Полицейския началник ли търсите?

Едно от момичетата на информацията му подаде телефонна слушалка.

— Вас търсят, сър — каза тя с очарователна усмивка; бели зъби, тъмна коса, маслиново черни очи, прекрасна златиста кожа.

— Благодаря — отвърна той, отбелязвайки, че е кантонезка и че я вижда за първи път, без да обръща внимание на факта, че зад тази усмивка не се крие нищо друго, освен кантонезка вулгарност.

— Да? — каза той в телефонната слушалка.

— Главен полицай Армстронг? „Янки 2“ току-що кацна. Без закъснение.

— На ръкав 16 ли?

— Да. Ще бъде там след шест минути.

— Благодаря. — Робърт Армстронг се пресегна през плота и остави слушалката. Забеляза дългите крака на момичето, извивката на задника й, доста пристегнат от лъскавия гладък плат на нейния cheong-sam[2], който бе и униформа, и за момент се замисли как ли ще е в леглото.

— Как се казваш? — попита той, въпреки че знаеше, че никой китаец не обича да казва името си на полицай.

— Мона Люнг, сър.

— Благодаря ти, Мона Люнг. — Той й кимна, задържа светлосините си очи върху нея и видя как лека тръпка на предчувствие премина през тялото й.

„Майната ти“ — помисли си и насочи вниманието си отново към своята жертва, изненадан, че евроазиатецът Джон Чен стои сам до един от изходите. Както и това, че е нервен. Обикновено Джон Чен бе невъзмутим, но сега непрекъснато поглеждаше ту часовника си, ту таблото за пристигащите самолети.

„След една минута започваме“ — помисли си Армстронг.

Бръкна в джоба си, за да извади цигара, но в този момент се сети, че преди две седмици ги бе отказал, като подарък за рождения ден на жена си. Изпсува късо и напъха ръцете си още по-дълбоко в джобовете.

Около гишето на информацията се блъскаха притеснени пътници и посрещачи, проправяха си път и се отдалечаваха, а после пак се връщаха, питайки на висок глас къде, кога, как и защо, на безброй диалекти. Той разбираше добре кантонезкия, по-малко шанхайския и мандаринския. Знаеше няколко израза на Чу, Чоу и повечето от псувните им. А също и малко тайвански.

Армстронг се отдели от гишето и тръгна. Беше с една глава над по-голямата част от тълпата, едър, широкоплещест мъж, с лека атлетична походка — седемнадесет години служба в хонконгската полиция, а сега вече шеф на Криминалния отдел на Каулуун.

— Добър вечер, Джон — рече той. — Как е?

— О, здрасти, Робърт — отвърна Джон Чен, готов за отбрана. Английският му бе с лек американски акцент. — Всичко е наред, благодаря. Ти как си?

— Чудесно. Твоят човек на летището спомена на Имиграционната служба, че посрещаш специален самолет. Чартърен полет — „Янки 2“.

— Да, само че не е чартър. Самолетът е частен. На американския милионер Линкълн Бартлет.

— Той вътре ли е? — попита Армстронг, макар и да знаеше, че е.

— Да.

— С антураж?

— Само със своя изпълнителен заместник-директор — и момче за всичко.

— Ваш приятел ли е господин Бартлет? — попита, знаейки, че не е.

— Наш гост. Надяваме се да правим бизнес с него.

— О? Ами, самолетът му току-що кацна. Защо не дойдеш с мен? За теб ще прескочим всички формалности. Това е най-малкото, което можем да сторим за „Ноубъл хаус“, нали така?

— Благодаря за услугата.

— Няма защо — Армстронг го преведе през една странична врата в митническата зона. Униформеният полицай вдигна поглед, отдаде чест и се загледа замислено в Джон Чен, когото разпозна веднага.

— Този Линкълн Бартлет — продължи Армстронг с престорена сърдечност, — не ми говори нищо. А трябва ли?

— Не, освен ако се занимаваш с бизнес — каза Джон Чен и нервно продължи напред. — Известен е и с прякора „Разбивачът“, заради успешните си набези и превземания на компании, които в повечето случаи са по-големи от неговата. Интересен човек, запознах се с него миналата година в Ню Йорк. Конгломератът му набъбва с почти половин милиард долара годишно. Казва, че е започнал през четиридесет и пета с две хиляди долара, взети назаем. Сега има позиции в петролно — химическата индустрия, тежкото машиностроене, електрониката, производството на ракети, има много държавни поръчки в Съединените щати — пяна, продукти от полиуретанна пяна, торове. Притежава дори компания за производство и продажба на ски и други спортни стоки. Групата му се нарича „Пар-Кон индъстрис“. Притежава всичко, което можеш да си помислиш.

— Мислех, че твоята компания също притежава всичко.

Джон Чен се усмихна учтиво:

— Но не и в Америка — каза той. — А освен това компанията не е моя. Аз съм само дребен акционер в „Струан“ и негов служител.

— Но си директор и си най-големият син на Чен от „Ноубъл хаус“. Значи ти ще си следващият компрадор.

Според стар обичай компрадорът беше китайски или евро-азиатски бизнесмен, който изпълняваше функциите на единствен посредник между европейската и китайската търговски къщи. Целият бизнес минаваше през ръцете му и в тях оставаше по малко от всичко.

„Такова богатство и такава власт — мислеше си Армстронг, и въпреки това с малко повече късмет ще те погубим като Хъмпти-Дъмпти, а заедно с теб и «Струан». Боже Господи — каза си той със сладко предчувствие, — ако това стане, скандалът ще взриви Хонконг.“

— Ще бъдеш компрадор като баща ти, дядо ти и прадядо ти. Прадядо ти е бил първият, нали? Сър Гордън Чен, компрадор на великия Дърк Струан, който е основал „Ноубъл хаус“, а общо взето и Хонконг.

— Не. Компрадорът на Дърк се е казвал Чен Шенг. Сър Гордън Чен е бил компрадор на сина на Дърк, Кълъм Струан.

— Били са природени братя, нали?

— Така говорят легендите.

— О, да, легендите — това, без което не можем. Кълъм Струан, още една от легендите на Хонконг. Но сър Гордън е също легенда — ти си късметлия.

„Късметлия ли? — запита се Джон Чен с горчивина. — Да бъдеш потомък на незаконен син на шотландски пират — контрабандист на наркотици, развратен зъл гений и убиец, ако поне част от разказите са верни — и кантонезка водевилна певица, откупена от един малък бардак, който още съществува на една мръсна уличка в Макао? Почти всички в Хонконг да знаят произхода ти и заради това да си презиран и от двете раси?“

— Не съм късметлия — отвърна той, опитвайки се да запази поне външно спокойствие.

Косата му бе тъмна, на места посивяла, англосаксонското му лице беше хубаво въпреки леко увисналите бузи и само тъмните му очи малко издаваха азиатското в него. Беше на четиридесет и две и носеше летен костюм, ушит както винаги безупречно, обувки от Хермес и часовник Ролекс.

— Не съм на същото мнение — каза Армстронг съвсем сериозно. — Да бъдеш компрадор на „Струан“, „Ноубъл хаус ъф Ейжа“… това все пак е нещо. Нещо особено.

— Да, особено е — каза Джон Чен безизразно. Откакто се помнеше той бе измъчван от това наследство. Усещаше погледите вперени в него — в него, най-големият син, следващият по ред — чувстваше безкрайната алчност и завист. В продължение на много време това го ужасяваше, въпреки че се опитваше да надвие този ужас. Никога не бе искал нито властта, нито отговорността. Даже вчера бе имал поредния бурен скандал с баща си.

— Не искам никаква част от „Струан“! — бе изкрещял той. — За стотен път искам да се махна от този проклет Хонконг, искам да се върна в Щатите, искам да имам собствен живот и да го живея, където искам и както искам!

— За хиляден път ще ти кажа следното: изпратих те в Ам…

— Нека се занимавам с вложенията ни в Америка, татко. Моля те. Там има много работа! Можеш да ми дадеш няколко мили…

— Неее, този път ще ме изслушаш! Тук, тук в Хонконг и Азия печелим парите си! Изпратих те да се учиш в Америка, за да подготвя семейството за съвременния свят. Ти си подготвен и твой дълг към семей…

— Тук е Ричард, татко, и младият Кевин — Ричард е десет пъти по-способен бизнесмен от мен и е бесен, че не може да го покаже. А какво ще кажеш за чичо Джеймс?…

— Ще правиш каквото ти казвам! За Бога, знаеш, че този американец Бартлет е жизненоважен за нас. Нуждаем се от твоите знани…

— … чичо Джеймс или чичо Томас. Чичо Джеймс е най-добрият вариант за теб, за семейството и за…

— Ти си най-големият ми син. Ти си следващият глава на това семейство и следващият компрадор!

— Няма да стане, кълна се!

— В такъв случай няма да получиш нито грош повече!

— Това не е кой знае каква промяна! Получаваме само подаяния от теб, независимо от това какво си мислят хората! Какво притежаваш? Колко милиона? Петдесет? Седемдесет? Сто?

— Ако не се извиниш веднага и не престанеш да говориш глупости, смятай, че всичко е приключено веднъж завинаги. Ще те изхвърля още сега! Още сега!

— Извинявам се, че те ядосах, но никога няма да се променя! Никога!

— Давам ти срок до рождения ми ден. Осем дни. Осем дни, за да станеш почтителен син. Това е последната ми дума. Ако до рождения ми ден не станеш послушен, ще отрежа завинаги теб и цялото ти потомство от нашето родословно дърво! А сега се махай!

Стомахът на Джон Чен се сви от притеснение. Той мразеше безкрайните караници, неговия обезумял от гняв баща, жена му обляна в сълзи, уплашените му деца, тайното злорадство на неговата мащеха, на братята и братовчедите му, на техните съпруги. Завист, алчност. „Да вдървят по дяволите всички и всичко — помисли си той. — Но баща ми е прав за Бартлет, макар и не за това, за което си мисли. Не. Този път съм аз. Тази сделка. Само тази и после ще бъда свободен завинаги.“

Бяха пресекли почти цялата дълга, ярко осветена зала на митницата.

— Ще ходиш ли на състезанията в събота? — попита Джон Чен.

— Че кой няма да ходи?

Миналата седмица за огромна радост на всички мощният „Търф клъб“, имащ пълен монопол над конните надбягвания — единствената законна форма на хазарт в колонията — беше издал извънреден бюлетин: „Въпреки, че официалният сезон тази година ще започне чак на 5-и октомври, с любезното разрешение на нашия знаменит губернатор, сър Джефри Елисън Стюардс реши да обяви събота, 24-и август за Специален празник на конните състезания, за радост на всички и като поздрав към цялото трудолюбиво население, което с твърдост понася тежките последици от една от най-страшните суши в историята на страната…“

— Доколкото разбрах, твоята Голдън Лейди ще бяга в пета серия — каза Армстронг.

— Треньорът каза, че има шансове. Моля те, намини към ложата на баща ми. Ще имам нужда от твоите съвети. Ти си страхотен комарджия.

— Просто имам късмет. Но във всеки случай моите десет долара едва ли могат да се сравнят с твоите десет хиляди.

— Но това се случва, само когато бягат наши коне. Миналият сезон беше катастрофален… Няма да е зле да заложа на някой победител.

— Аз също.

„О, Господи, как ми трябва един победител — помисли си Армстронг. — А на теб, Джони Чен, въобще не ти пука дали ще спечелиш, или ще загубиш десет или сто хиляди. — Той се опита да обуздае надигащата се завист. — Успокой се — каза си. — Мошениците са факт и работата ти е да ги хващаш, ако можеш, колкото и да са богати, колкото и голяма власт да имат — и трябва да бъдеш доволен от скапаната си заплатка, когато виждаш как на всеки ъгъл се сипят пари. Защо да завиждам на това копеле — така или иначе ще отиде под ножа.“

— А, между другото, изпратих един полицай да прекара колата ти през портала. Ще те чакам заедно с гостите ти на изхода.

— О, това е чудесно, благодаря. Благодаря за услугата.

— Никаква услуга. Въпрос на престиж, нали? Реших, че сигурно е доста важно, след като си дошъл лично. — Армстронг не можа да се сдържи и пусна още една четка, — както казах, никоя услуга не е голяма, когато става въпрос за „Ноубъл хаус“.

Джон Чен продължи да се усмихва учтиво, но го изпсува наум. „Понасяме те — помисли си той — заради поста ти, защото си много важно ченге, изпълнено със злоба, затънало в дългове, със сигурност корумпирано, а и не разбираш нищо от коне. Да се разкапеш дано. Дю не ло мо за цялото ти поколение.“ Джон Чен знаеше, че Армстронг бе ненавиждан от почти всички хонконгски yan, познаваше безмилостното, отмъстително коварство на Армстронг. Той посегна към парчето от монета, което носеше на врата си на тънка кожена връвчица. Пръстите му трепереха, когато докоснаха метала през ризата. Без да иска потръпна.

— Какво става? — попита Армстронг.

— Нищо. Абсолютно нищо.

„Вземи се в ръце“ — каза си Джон Чен.

Вече бяха преминали през залата на митницата и сега се намираха в имиграционната зона. Навън бе тъмна нощ. Върволици от загрижени хора чакаха пред малките спретнати бюра на строгите униформени служители от имиграционния отдел. Тези мъже поздравиха Армстронг. Джон Чен почувства проучващите им погледи.

Както винаги при такова щателно изследване стомахът го сви, въпреки че не бе застрашен от техните въпроси. Притежаваше редовен британски паспорт, а не някакъв второкласен хонконгски. Освен това имаше и американска зелена карта — картата на пришълеца — най-безценното нещо, което притежаваше и което му даваше право свободно да работи, да се забавлява и да живее в САЩ, както и всички привилегии на американски гражданин, с изключение на правото да гласува. „Притрябвало му е на някой да гласува“ — помисли си той и отново се загледа в един от тях, опитвайки се да прояви смелост, но все още с усещането, че е гол пред втренчения поглед на мъжа.

— Началникът на полицията? — Един от служителите бе вдигнал в ръка телефонна слушалка. — Търсят ви, сър.

Той гледаше как Армстронг се отправи към телефона и се замисли как ли се чувства един полицай при толкова много възможности за подкупи и — за милионен път — как ли се чувства човек, който е чист англичанин или чист китаец, а не евроазиатец, презиран и от двете раси.

Наблюдаваше Армстронг, който слушаше с внимание, а после, над общата врява, го чу да казва: „Не, само задръжте. Ще се занимая лично с това. Благодаря, Том.“

Армстронг се върна.

— Извинявай — каза той, тръгна покрай имиграционния кордон, мина през един коридор и влезе в залата на VIP.

Беше спретнато и просторно, с бар и хубав изглед към летището, града и залива. Залата беше празна. Само един митнически служител и един от хората на Армстронг чакаха до изход 16 — стъклена врата, която излизаше на осветената с прожектори настилка на пистата. Един Боинг 707 се приближаваше към маркировката за спиране.

— Добър вечер, сержант Лий — каза Армстронг. — Готово ли е всичко?

— Да, сър. Точно в момента „Янки 2“ изключва двигателите си. — Сержант Лий отново отдаде чест и им отвори вратата.

Армстронг хвърли един поглед на Джон Чен, знаейки, че капанът е почти затворен:

— След вас.

— Благодаря. — Джон Чен излезе на пистата.

„Янки 2“ се извисяваше над тях, замиращите му мотори издаваха вече само глух тътен. Наземен екипаж нагласяваше задвижваната е мотор стълба. През малките прозорци на кабината се виждаха слабо осветените пилоти. Малко встрани, под сянката на самолета бе спрял Ролс-Ройсът на Джон Чен, модел „Силвър Клауд“. Униформеният шофьор, китаец, стоеше до вратата, а близо до него имаше и един полицай.

Вратата на главния салон на самолета се отвори, оттам излезе стюард и поздрави двамата служители от аерогарата, които чакаха на платформата. Той подаде на единия от тях малка чанта с документите на самолета и митническите декларации и те започнаха непринуден разговор. После всички спряха. Почтително. И вежливо поздравиха.

Момичето беше високо, елегантно, изящно и бе американка.

Армстронг тихо подсвирна:

— Бартлет има вкус — промърмори Джон Чен, а пулсът му се ускори.

Наблюдаваха я как слиза по стълбата, и двамата потънали в мъжки размишления.

— Мислиш ли, че е модел?

— Поне така се движи. Може и да е кинозвезда?

Джон Чен се приближи.

— Добър вечер. Аз съм Джон Чен от „Струан“. Чакам Господин Бартлет и господин Чълък.

— О, да, разбира се, господин Чен. Много мило от ваша страна, сър, особено в неделя. Приятно ми е да се запозная с вас. Аз съм Кей Си Чолок. Линк каза, че ако вие…

— Кейси Чълък? — Джон Чен я зяпна. — А?

— Да — отвърна тя с мила усмивка, толерантно отминавайки грешното произношение. — Разбирате ли, инициалите ми са К. С, господин Чен, и оттам започнаха да ме наричат Кейси. — Тя отправи погледа си към Армстронг — Добър вечер. Вие също ли сте от „Струан“? — Гласът й беше мелодичен.

— О… извинете, това, това е полицейски началник Армстронг — заекна Джон Чен като все още се опитваше да се съвземе.

— Добър вечер — каза Армстронг, забелязвайки, че от близо тя е дори по-привлекателна. — Добре дошли в Хонконг.

— Благодаря ви. Началник-отдел? От полицията ли? — нещо щракна в мозъка й, — а, Армстронг. Робърт Армстронг? Шеф на Криминалния отдел на Каулуун?

Той прикри изненадата си:

— Вие сте много добре осведомена, госпожице Чолок.

Тя се засмя:

— Това е част от ежедневието ми, когато отивам на ново място, особено ако е като Хонконг, работата ми изисква да бъда подготвена… затова просто помолих да ми изпратят вашите списъци.

— Ние нямаме публикувани списъци.

— Зная. Но хонконгското правителство издава правителствен телефонен указател, който може да бъде закупен от всеки. Помолих да ми изпратят един от тях. Там има списък на всички полицейски отдели, на шефовете им, заедно с домашните телефони на повечето от тях, както и на останалите правителствени служби. Получих екземпляра чрез вашата хонконгска служба за обществени връзки в Ню Йорк.

— Кой е шеф на Специалния отдел? — попита той, за да я провери.

— Не знам. Мисля, че този отдел не фигурираше. Нали?

— Невинаги.

В погледа й се четеше леко неодобрение.

— Всички частни самолети ли посрещате, господин началник?

— Само онези, които искам. — Той й се усмихна. — Само онези, с които пристигат красиви, добре информирани дами.

— Има ли нещо нередно? Някакъв проблем?

— О, не, нищо особено. Кай Так е част от моите задължения — каза спокойно Армстронг. — Бихте ли ми дала паспорта си, ако обичате?

— Разбира се — неодобрението й, се засили, докато отваряше чантата си и подаваше американския си паспорт.

Дългогодишната практика го беше научила да проверява много подробно. „Родена в Провидънс, Роуд Айлънд, на 25-и ноември 1937, ръст — 178 см, коса — руса, очи — светлокафяви. Паспортът е валиден за още две години. Двайсет и шест, а? Мислех, че е по-млада, макар че има нещо странно в погледа й, ако човек я види отблизо.“

С явна небрежност той разлисти паспорта. Тримесечната хонконгска виза бе нова и съвсем в ред. Десетина печата на имиграционни служби — на Англия, Франция, Италия, или Южна Африка. Но имаше и един по-особен — на СССР, от юли същата година. Седемдневен престой. Разпозна московския печат.

— Сержант Лий!

— Да, сър?

— Удари печата — каза той небрежно и й се усмихна. — Всички сте свободни. Можете да останете колкото искате. Когато наближи изтичането на визите ви, просто идете в най-близкия полицейски участък и ще ви ги продължим.

— Много ви благодарим.

— Колко време смятате да останете тук?

— Зависи от хода на сделката ни — отвърна Кейси след кратка пауза. Тя се усмихна на Джон Чен. — Надяваме се да се задържим в бизнеса доста дълго.

Джон Чен каза:

— Да. Ъ-ъ, ние също. — Все още не можеше да се осъзнае. „Със сигурност е невъзможно Кейси Чолок да е жена“ — мислеше си той.

Зад тях стюардът Свен Свенсен, слизаше с пружинираща походка по стълбата, с два самолетни куфара.

— Заповядай, Кейси. Сигурна ли си, че това ще ти стигне за тази вечер?

— Да. Разбира се. Благодаря ти, Свен.

— Линк каза да тръгваш. Имаш ли нужда от помощ за митницата?

— Не, благодаря. Господин Джон Чен е имал добрината да ни посрещне. А също и полицейски началник Армстронг, шефът на Криминалния отдел на Каулуун.

— Добре. — Свен Свенсен внимателно се вгледа в полицая. — Най-добре да се връщам.

— Всичко наред ли е? — попита тя.

— Така мисля — ухили се той. — Митничарите точно проверяват запасите ни от пиене и цигари.

Само за четири неща беше необходимо разрешително за внос или се плащаше мито — злато, алкохол, цигари и бензин — и освен наркотиците само една стока бе абсолютно забранена: всички видове огнестрелно оръжие и муниции.

Кейси се усмихна на Армстронг:

— Не носим никакъв ориз, господин началник. Линк не го обича.

— В такъв случай тук го очакват доста неприятни моменти.

Тя се засмя и се обърна отново към Свенсен:

— До утре. Благодаря ти.

— Точно в девет сутринта! — Свенсен се върна в самолета, а Кейси се обърна към Джон Чен.

— Линк каза да не го чакаме. Надявам се, че нямате нищо против — каза тя.

— А?

— Ще тръгваме ли? Имаме резервация за хотел „Виктория енд Албърт“ в Каулуун. — Тя понечи да вдигне чантите си, но в този момент от тъмното изникна носач, който ги взе. — Линк ще дойде по-късно… или утре.

Джон Чен я погледна глупаво.

— Няма ли да дойде господин Бартлет?

— Не. Ако получи разрешение, ще пренощува в самолета. В противен случай, ще дойде по-късно с такси. Но при всички положения утре на обед ще бъде с нас, според уговорката. Обядът не е отложен, нали?

— Не, но… — Джон Чен правеше отчаяни опити да включи. — Значи ще трябва да отложим срещата в десет сутринта?

— О, не. Аз ще присъствам на нея. Линк така или иначе нямаше да дойде. Тя е свързана само с финанси, а не с политика. Сигурна съм, че го разбирате. Линк е много уморен, господин Чен — каза тя. — Едва вчера се върна от Европа. — Тя погледна отново към Армстронг. — Капитанът попита кулата дали Линк може да спи в самолета, господин началник. Обадиха се на имиграционната служба и оттам казаха, че ще ни отговорят по-късно, но предполагам, че молбата ни ще стигне и до вас. Ще ви бъдем наистина много благодарни, ако дадете съгласието си. Напоследък наистина му се събра доста пътуване със самолет.

Армстронг се чу да казва:

— Ще поговоря за това с него.

— О, благодаря. Много ви благодаря — каза тя, след това се обърна към Джон Чен: — Съжалявам, че ви създавам толкова главоболия, господин Чен. Ще тръгваме ли? — тя понечи да тръгне към изход 16, както и носачът, но Джон Чен посочи своя Ролс.

— Не, насам, госпожице Чъ…, Кейси.

Очите й се разшириха:

— А, митницата?

— Днес ще минем и без нея — каза Армстронг, който явно я харесваше. — Подарък от правителството на Нейно Величество.

— Чувствам се като кралска особа.

— Това влиза в услугата.

Тя се качи в колата. Прекрасен мирис на кожа. И лукс. После забеляза носачът, който с бързи крачки влезе в сградата на летището.

— А багажът ми?

— Не се притеснявайте — рече Джон Чен с раздразнение. — Ще бъда в апартамента ви преди вас.

Армстронг задържа за момент вратата.

— Джон дойде с две коли. Едната за вас и господин Бартлет, а другата за багажа.

— С две коли?

— Разбира се. Не забравяйте, че вече сте в Хонконг.

Той изгледа отдалечаващата се кола. „Бартлет е късметлия“ — помисли си разсеяно и се зачуди защо ли се интересува от нея Специалното разузнаване.

— Просто посрещни самолета и лично провери паспорта й — му бе казал тази сутрин шефът на Специалното разузнаване. — А също и на господин Бартлет.

— Може ли да попитам защо, сър?

— Не, Робърт, не можеш да попиташ защо. Вече не работиш в този отдел — намери си топло местенце в Каулуун. Съвсем синекурна длъжност, нали?

— Да, сър.

— Освен това, Робърт, най-учтиво те моля да не забъркаш някоя каша довечера — може да са замесени доста големи имена. Създаваме си сума неприятности, за да ви държим в течение на това, което правят тези гадове.

— Да, сър.

Армстронг въздъхна докато се изкачваше по стълбата, следван от сержант Лий. Дю не ло мо на всички висши офицери и особено на шефа на Специалното разузнаване.

Горе на стълбата ги чакаха един от митничарите и Свенсен.

— Добър вечер, сър — каза митничарят. — Всичко на борда е тип-топ. Има един 38-и калибър с неотворена кутия със сто патрона, които са част от припасите. Един пистолет Верей Лайт. Освен това три ловджийски пушки и една дванадесети калибър с муниции, собственост на господин Бартлет. Всичко е записано в митническата декларация, а аз ги проверих. Има един заключен шкаф с оръжие в главния салон. Ключът от него е в капитана.

— Добре.

— Ще имате ли още нужда от мен, сър?

— Не, благодаря. — Армстронг взе митническата декларация и започна да я разглежда. Много вино, цигари, тютюн, бира и концентрати. Десет каси „Дом Периньон“ 59, петнадесет „Пюлини Монтраше“ 53, девет „Шато О’Брион“ 53. — А няма ли „Ротшилд“ 1916, господин Свенсен? — каза той с лека усмивка.

— Не, сър — захили се Свенсен. — През 16-а реколтата е била доста лоша. Но има половин каса от 1923. На следващата страница е.

Армстронг обърна листа. Бяха изброени още вина и пури.

— Добре — рече той. — Разбира се, всичко това ще бъде задържано на митницата, докато сте тук.

— Да, сър. Аз вече го заключих, а вашият човек го запечата. Каза, че няма нищо против да оставим едно кашонче бира в хладилника.

— Ако собственикът иска да внесе някои от тези вина, просто ми се обадете. Няма никакви проблеми, а просто малък принос към долното чекмедже на Нейно Величество.

— Сър? — Свенсен бе смутен.

— А? О, това е английски каламбур. Става въпрос за най-долното чекмедже в скрина на една дама, където тя прибира нещата, от които ще има нужда по-късно. Извинете. Паспортът, ако обичате. — Паспортът на Свенсен беше канадски. — Благодаря.

— Ще ми позволите ли да ви запозная с господин Бартлет? Той ви очаква.

Свенсен влезе пръв в самолета. Обзавеждането бе елегантно и семпло. Вдясно от коридорчето имаше малко предверие с пет-шест меки кожени кресла и диван. Останалата част от самолета към опашката бе отделена с голяма врата. В едно от креслата дремеше стюардеса, оставила куфарите до себе си. Вляво бе вратата на пилотската кабина. Беше отворена.

Командирът и първият помощник-пилот седяха вътре и все още се занимаваха с документацията.

— Извинете. Това е полицейски началник Армстронг — каза Свенсен и се отдръпна встрани.

— Добър вечер, господин началник. — Аз съм командир Джанели, а това е моят — помощник-пилот Бил О’Рурк.

— Добър вечер. Бихте ли ми дали паспортите си?

И двамата пилоти имаха десетки визи и гранични печати. Нямаше страни от зад желязната завеса. Армстронг подаде паспортите на сержант Лий за подпечатване.

— Благодаря ви. За първи път ли идвате в Хонконг?

— Не, сър. Идвал съм няколко пъти в отпуск по време на Корейската война. Освен това през 56-а направих шестмесечна околосветска обиколка като първи пилот във Фар Истърн, по време на бунтовете.

— Какви бунтове?

— Целият Каулуун бе пламнал. Няколкостотин хиляди китайци внезапно се разбунтували, вилнели, палели. Ченгетата… извинете, полицията се опитала да ги спре с мирни средства, но тълпите започнали да убиват и тогава ченгетата, полицаите, извадили няколко пушки Стен, застреляли пет-шест симпатяги и много бързо всичко се успокоило. Тук само полицията има оръжие, което е много хитро. — Той се обърна към Армстронг. — Мисля, че вашите момчета са си свършили работата страхотно.

— Благодаря ви, Джанели. Откъде идва самолетът?

— От Ел Ей — Лос Анжелос. Там е главният офис на Линк — господин Бартлет.

— Минали сте през Хонолулу и Токио?

— Да, сър.

— Какъв престой имахте в Токио?

Бил О’Рурк веднага извади бордовия дневник:

— Два часа и седемнадесет минути. Само за зареждане, сър.

— Достатъчно, за да се поразтъпчете, а?

— Само аз слязох от самолета. Винаги, когато кацнем, проверявам колесниците и правя външен оглед на самолета — каза Джанели.

— Това е добър навик. Колко време ще останете тук?

— Не зная, това зависи от Линк. За тази нощ е сигурно. Не можем да излетим преди 14:00 часа. Наредено ни е само да бъдем готови да тръгнем всеки момент, за където ни кажат.

— Имате прекрасен самолет, командире. Имате разрешение да останете тук до 14:00 часа. Ако искате продължение, обадете се преди това на Наземен контрол. Когато сте готови, просто минете през тази врата, за да избегнете митницата. И, ако обичате, напуснете всички заедно.

— Разбира се. Веднага щом заредим.

— Нали целият екипаж знае, че внасянето, на каквото и да е огнестрелно оръжие в колонията е абсолютно забранено? Тук в Хонконг сме много чувствителни по отношение на оръжието.

— Аз също, господин началник — независимо къде съм. Затова единственият ключ за оръжейния шкаф е в мен.

— Добре. Ако има някакви проблеми, моля да ми се обадите. — Армстронг излезе от кабината и влезе в предверието, следвайки Свенсен.

Джанели наблюдаваше как проверява паспорта на стюардесата — хубавата Джени Полард.

— Копеле — измърмори той и тихо добави, — тук има нещо гнило.

— А?

— Откога, по дяволите, висши служители от Криминалния отдел проверяват някакви скапани паспорти? Сигурен ли си, че не носим нещо по-особено?

— Не, разбира се. Винаги правя пълна проверка. Включително и на склада на Свен. Естествено, не преглеждам нещата на Линк, нито пък на Кейси… но те не биха направили такава глупост.

— Работя за него от четири години и нито веднъж… И въпреки това тук наистина има нещо гнило. — Джанели уморено се извъртя в стола си и се намести по-удобно. — Господи, имам нужда от масаж и едноседмична почивка.

В предверието Армстронг подаде паспорта на сержант Лий, който го подпечата.

— Благодаря ви, госпожице Полард.

— Благодаря.

— Това е целият екипаж, сър — каза Свенсен. — А сега господин Бартлет.

— Да, ако обичате.

Свенсен почука на голямата врата и я отвори, без да чака отговор.

— Линк, това е полицейски началник Армстронг — каза той непринудено.

— Здравейте — рече Линк Бартлет, стана от бюрото си и протегна ръка. — Ще пиете ли нещо? Бира?

— Не, благодаря. Едно кафе, ако е възможно.

Свенсен тръгна веднага.

— След минутка — каза той.

— Чувствайте се като у дома си. Ето и паспорта ми — каза Бартлет. — Само за момент. — Той седна отново зад пишещата машина и продължи да чука с два пръста по клавишите.

Армстронг спокойно го изучаваше. Бартлет бе светлорус със сиво-сини очи и здраво, хубаво лице. Елегантен. Със спортна риза и джинси. Отвори паспорта му. Роден в Лос Анжелос на 1-и октомври, 1922. „Изглежда млад за четиридесетте си години“, помисли си той. Московски печат, същият като на Кейси Чолок. Други посещения зад желязната завеса няма.

Той огледа стаята. Беше просторна, с ширината на самолета. В дъното имаше къс коридор, който водеше към две кабини и две тоалетни. Завършваше с врата, зад която, според него, бе апартаментът.

Помещението бе обзаведено като комуникационен център. Телекс, възможности за международна телефонна връзка, вградени пишещи машини. На напречната стена бе монтиран светещ часовник с времеви пояси на целия свят. Шкафове с документация, с ксерокс и вградено бюро покрито с кожа, което бе затрупано с документи. Полици с книги: данъчни, няколко с меки корици, останалите бяха с военна тематика — за генерали или от генерали. Десетки книги. Уелингтън, Наполеон, Патън, „Поход в Европа“ на Айзенхауер, „Военното изкуство“ на Сън Цу…

Едно „Заповядайте, сър“ прекъсна огледа му.

— О, благодаря ви, Свенсен. — Той пое чашата кафе и сложи малко сметана.

Свенсен поднесе на Бартлет току-що отворена кутия бира, взе празната и отново излезе, затваряйки вратата след себе си. Бартлет отпи малко докато препрочиташе онова, което бе написал и после натисна звънеца. Свенсен влезе веднага.

— Кажи на Джанели да помоли кулата да изпратят това.

Свенсен кимна и излезе. Бартлет отпусна рамене и направи едно кръгче на въртящия се стол:

— Извинете… трябваше да го изпратя веднага.

— Не се притеснявайте, господин Бартлет. Молбата ви да останете тук тази нощ е удовлетворена.

— Благодаря… много ви благодаря. А може ли и Свенсен да остане с мен? — Бартлет се ухили. — Не съм добра домакиня.

— Добре. Колко време ще остане тук самолетът ви?

— Зависи от утрешната ни среща, господин началник. Надяваме се да започнем бизнес със „Струан“. Седмица, десет дни.

— В такъв случай утре ще трябва да преместите самолета оттук. В 16:00 часа пристига още един VIP-полет. Казах на командир Джанели да се обади на Наземния контрол преди 14:00 часа.

— Благодаря. Винаги ли шефът на криминалния отдел на Каулуун се занимава с паркирането на самолетите?

Армстронг се усмихна:

— Обичам да знам какво става в моя отдел. Досаден, но твърдо установен навик. Тук не кацат често частни самолети, нито пък господин Чен посреща лично някого. Искаме да помогнем, ако можем. „Струан“ притежава по-голямата част от това летище, а Джон е мой личен приятел. Отдавна ли го познавате?

— Бяхме известно време заедно в Ню Йорк и Ел Ей и много го харесах. Вижте, господин началник, този самолет е моят…

Един от телефоните иззвъня. Бартлет го вдигна:

— О, здравей, Чарли, какво става в Ню Йорк?… Господи, това е страхотно. Колко?… Добре, Чарли, купи целия пакет… Да, целия, 200 000 акции… Разбира се, още в понеделник сутринта, веднага щом отворят пазара. Изпрати ми потвърждение по телекса… — Бартлет остави слушалката и се обърна към Армстронг. — Извинете. Вижте, господин началник, това е моят комуникационен център и без него съм загубен. Ще може ли да идвам свободно тук, ако самолетът е паркиран за една седмица?

— Страхувам се, че може да ви се опънат.

— Какво значи това: да, не или може би?

— Това е жаргон и означава трудно. Съжалявам, но службите за сигурност на Кай Так са доста особени.

— Ако трябва да сложите допълнителни постове, ще платя с удоволствие.

— Това е въпрос на сигурност, господин Бартлет, а не на пари. Ще видите, че телефонната мрежа на Хонконг е първокласна. — „И освен това ще бъде доста по-лесно на Специалното разузнаване да следи разговорите ти“ — помисли си той.

— Ако можете да уредите нещо, ще ви бъда много благодарен.

Армстронг отпи от кафето си.

— За първи път ли идвате в Хонконг?

— Да, сър. За първи път идвам в Азия. Най-отдалечената точка, до която съм стигал, е Гуадалканал, през 1943-а.

— В армията ли?

— Сержант, инженерни войски. Строителство — строяхме какво ли не: хангари, мостове, лагери, всичко. Страхотно преживяване. — Бартлет отпи от кутията. — Сигурен ли сте, че не искате да пиете нещо?

— Не, благодаря. — Армстронг довърши кафето си и понечи да се изправи. — Благодаря за кафето.

— А сега може ли аз да ви задам един въпрос?

— Разбира се.

— Какъв човек е Дънрос? Йан Дънрос. Шефът на „Струан“?

— Тай-панът ли? — Армстронг спонтанно се изсмя. — Зависи кого питате, господин Бартлет. Никога ли не сте го виждал?

— Не, още не. Ще се срещна с него утре. На обяд. Защо го наричате тай-пан?

— Тай-пан на кантонезки означава „върховен вожд“ — човекът, който има абсолютната власт. За китайците всички европейци, шефове на старите търговски компании са тай-панове. Но даже и между тях винаги има най-голям. Тай-панът Струан се нарича още Ноубъл Хаус или Ноубъл Хонг, а хонг означава компания. Води началото си от зората на китайската търговия и зората на Хонконг. Всъщност Хонконг е бил основан на 26-и януари, 1841. Основателят на „Струан“ е бил легенда и в известен смисъл още е — Дърк Струан. Някои казват, че бил пират, други — принц. Но във всеки случай натрупал цяло състояние от контрабанда на индийски опиум в Китай, а със спечелените пари купувал различни видове китайски чай, който превозвал до Англия с цял флот китайски клипери. Станал търговски принц, извоювал си титлата тай-пан и оттогава Струан винаги са се опитвали да бъдат първи във всичко.

— А успяват ли?

— Няколко компании са по петите им и особено „Ротуел-Горнт“, но бих отговорил с „да“ — бяха първи. Едно е сигурно — абсолютно нищо не влиза или излиза от Хонконг, не е изядено или погребано или направено без намесата на „Струан“, „Ротуел-Горнт“, „Ейжън Пропъртис Блекс“ — „Бенк ъф Лондон енд Чайна“ — или „Виктория бенк“.

— А самият Дънрос? Що за човек е?

Армстронг се замисли за момент, а после каза леко:

— Пак зависи много от това кого питате, господин Бартлет. Познавам го съвсем бегло, срещаме се от време на време на конните надбягвания. Имал съм само две официални срещи с него. Той е очарователен, много добър в работата си… Мисля, че „блестящ“ е подходящо определение за него.

— Той и семейството му притежават голяма част от „Струан“, нали?

— Не мога да твърдя със сигурност. Съмнявам се, че въобще някой извън семейството може. Но дяловото му участие не е най-важното нещо за поста му на тай-пан. Съвсем не. Особено за Струан. Това мога да кажа със сигурност. — Армстронг впери поглед в очите на Бартлет. — Някои казват, че Дънрос е безмилостен, че е готов да убие. Знам само, че не бих желал да е мой враг.

Бартлет отпи от бирата си и малките бръчки около очите му се свиха от любопитна усмивка:

— Понякога врагът е по-ценен от приятеля.

— Понякога. Надявам се престоят ви да е успешен.

За миг Бартлет се изправи:

— Благодаря. Ще ви изпратя. — Той отвори вратата, даде път на Армстронг и сержант Лий и ги последва до стълбата. Пое дълбоко въздух. За втори път усети нещо странно в него, нито приятно, нито неприятно, нито воня, нито ухание, просто странно и необикновено вълнуващо. — Господин началник, какъв е този мирис? Кейси също го забеляза, още в момента, в който Свен отвори вратата.

Армстронг се поколеба. После се усмихна:

— Това е особеният мирис на Хонконг, господин Бартлет. Мирисът на парите.

2

23:48 часа

— Всички богове са ми свидетели, че тази вечер хич не върви — каза Фор Фингър Уу и се изплю на палубата. Беше застанал на най-високата част на кърмата на своето океанско плоскодънно корабче, пуснало котва заедно с купища други лодки, на южния бряг на остров Хонконг. Нощта бе гореща и влажна и той играеше ма-джонг с трима свои приятели. Стари и загорели като него те всички бяха капитани на собствените си лодки. Въпреки това бяха част от неговия флот и изпълняваха заповедите му. Истинското му име бе У Санг Фанг, но го наричаха Фор Фингър Уу[3] — нисък, неграмотен рибар, с оредели зъби и без палец на лявата ръка. Корабчето му бе старо, разбито и мръсно. Беше шеф на морския превоз Уу, капитан на флотите, а неговият флаг „Сребърният Лотос“, кръстосваше и четирите морета.

Когато отново дойде редът му, той взе една от костните плочки. Погледна я и, тъй като не му вършеше работа, шумно я изхвърли и отново се изплю. Плюнката му блесна върху палубата. Носеше парцалив стар потник и черен работнически панталон като приятелите си, и само от тази игра беше загубил вече десет хиляди долара.

— Тю — възкликна Покмарк Танг, правейки се на ядосан, въпреки че плочката, която току-що бе вдигнал, го приближаваше още повече до печелившата комбинация /играта наподобяваше джин-рум/. — Да таковам всички майки, освен нашите, ако не спечеля! — И с елегантен жест изхвърли една плочка.

— Таковай твоята, ако спечелиш ти, а не аз! — каза друг и всички се изсмяха.

— Таковай и онези чужди дяволи от Голдън Маунтън, ако не пристигнат тази нощ — добави Гудуедър Пуун.

— Ще пристигнат — каза уверено фор Фингър Уу. — Чуждите дяволи са маниаци на тема разписания. Въпреки това изпратих Седмия син на летището, за да провери. — Той понечи да вдигне една плочка, но спря, погледна през рамо и изгледа критично една рибарска лодка, която с тихо пухтене преминаваше бавно покрай тях, промъквайки се през криволичещия, тесен канал към нея. Имаше светлини само на мачтата, на десния и левия брод. Привидно тази лодка се връщаше от риболов, но това бе една от неговите лодки, която бе излязла да посрещне тайландски траулер, носещ опиум. След като спокойно отмина, той отново се съсредоточи в играта. В момента имаше отлив, но повечето, от пристанищните острови бяха обградени с дълбока вода. От брега и плитчините се носеше вонята на гниещи водорасли, миди и лайна.

Повечето от лодките вече бяха тъмни. Тук-там мъждукаха няколко газени лампи. Корабчета с най-различни размери се бяха закотвили несигурно едно до друго, на пръв поглед безразборно, оставяйки тесни водни канали между плаващите селца. Това бяха домовете на племената Танка и Хакло — корабните обитатели — които прекарваха целия си живот в морето, раждаха се в морето и умираха в него. Много от тези корабчета никога не бяха мърдали оттук. Стояха, плътно прилепнали едно към друго, докато потънат или се разпаднат, или ги отнесе някой тайфун, или изгорят в някой от големите зрелищни пожари, които често избухваха тук.

— Дядо! — извика момчето.

— Какво има? — попита Уу.

— На кея, виж! Седмият син! — момчето, на не повече от дванадесет, сочеше към брега.

Уу и останалите станаха и се загледаха към брега. Младият китаец освобождаваше едно такси. Беше с джинси, чиста тениска и гуменки. Таксито бе спряло близо до стълбичката на един от големите плаващи ресторанти, закотвени на новите кейове на около сто метра от тях. Имаше четири такива натруфени плаващи дворци — три, четири или пететажни — облени в светлина, разкош в червено, зелено и златно, с надиплени китайски покриви, с богове, фантастични фигури и дракони.

— Добре виждаш, Трето внуче. Добре. Иди да посрещнеш Седмия син.

Детето моментално припна със сигурни стъпки по разхлопаните дъски, които свързваха лодката с останалите. Фор Фингър Уу наблюдаваше как неговият Седми син се отправи към един от кейовете, където бяха скупчени лодките, обслужващи пристанището. Щом видя, че лодкарят, когото беше изпратил, го посрещна, той се обърна с гръб към брега и седна отново.

— Хайде да си довършим играта — таза мрачно. — Това е последната ми шибана ръка. Тази вечер трябва да сляза на брега.

— Йеее! — нададе вик Покмарк Танг щом видя плочката, която току-що бе изтеглил. Той я удари с тържествуващ жест върху масата с лицевата й част нагоре, а след това подреди и останалите тринадесет плочки от печелившата комбинация. — Вижте, за Бога!

Уу и останалите изгледаха глупаво плочките.

— Мамка му! — каза Уу и се изкашля шумно. — Пикая на цялото ти поколение, Покмарк Танг! Какъв късмет!

— Още една игра? Двайсет хиляди, Фор Фингър Уу? — рече Танг ликуващо, убеден, че тази вечер старият дявол Чи Кунг, богът на комарджиите, е кацнал на рамото му.

Уу понечи да поклати глава, но в този момент с жален вик над тях прелетя птица.

— Четирийсет — каза веднага той, променяйки решението си, мислейки, че този вик е знак от боговете за късмета му. — Четирийсет хиляди или нищо! Но ще играем на зарове, защото нямам никакво време.

— За Бога, аз нямам четирийсет хиляди в брой, но ти ми дължиш двайсет хиляди, а утре, щом отворят банката, ще ипотекирам лодката си и освен това ще ти дам цялата си шибана печалба от следващата ни доставка на злато или опиум, така че мога да ти платя, а?

Гудуедър Пуун каза кисело:

— Това е прекалено много. Вие, стари развратници, съвсем сте откачили!

— По-голям сбор от едно хвърляне? — попита Уу.

— Еха, наистина сте полудели, и двамата — каза Пуун. И все пак бе също толкова възбуден, колкото и останалите. — Къде са заровете?

Уу ги извади. Бяха три.

— Хвърляй за шибаното си бъдеще, Покмарк Танг!

Покмарк Танг плю в дланите си, промълви тиха молитва, а след това ги хвърли с крясък.

— О, о, о — изплака той от мъка. — Четири, три и още едно четири. Единайсет! — Останалите гледаха с притаен дъх.

Уу плю върху заровете, изпсува ги, благослови ги и хвърли. Шест, две и три.

— Единайсет! О, вси светии, малки и големи! Отново! Хвърляй отново!

Възбудата на палубата нарасна. Покмарк Танг хвърли „Четиринайсет!“

Уу се съсредоточи, напрежението го опияняваше. После хвърли заровете. „Айейа!“ изригна от гърдите му и всички около него извикаха. Шест, четири и две.

— Иий — Покмарк не можа да изрече нищо повече, докато се държеше за корема, смеейки се тържествуващо, а останалите го поздравяваха и изказваха съчувствието си на губещия.

Уу сви рамене.

— Проклети да са всички птици, които прелитат над главата ми в такъв момент!

— Затова ли промени решението си, Фор Фингър Уу?

— Да — заприлича ми на знак. Колко птици викат докато летят нощем?

— Прав си. И аз бих постъпил като теб.

— По дяволите! — Уу се ухили. — Все пак чувството, което човек изпитва при комара е по-хубаво и от облаците, и от дъжда, а?

— Но не и на моята възраст!

— На колко години си, Покмарк Танг?

— Шейсет или може би седемдесет. Почти колкото теб. — В племето Хакло нямаха постоянен регистър за ражданията, както в наземните села. — Чувствам се на не повече от трийсет.

— Разбра ли, че в „Лъки медсин шоп“, на пазара в Абърдийн са получили нова пратка корейски сен-сен. Казват, че част от него бил стогодишен! Това чудо ще направи оная ти работа огън!

— Много му е добре оная работа, Гудуедър Пуун! Третата му жена пак чака дете! — Уу демонстрира беззъбата си усмивка и извади дебела пачка от 500-доларови банкноти. Започна да брои. Пръстите му бяха сръчни, въпреки че палецът на лявата ръка липсваше — отсечен преди години по време на схватка с речни пирати при една контрабандна експедиция. Той спря в момента, в който Седмият му син стъпи на борда. 26-годишният младеж бе висок за китаец. Той прекоси борда тромаво. Приземяващ се самолет премина с вой над тях.

— Пристигнаха ли, Седми сине?

— Да, татко, да пристигнаха.

Фор Фингър Уу удари радостно с юмрук по преобърнатото буре.

— Много добре. Вече можем да започваме!

— Ей, Уу — каза замислено Покмарк Танг и махна към заровете. — Шест, четири и две прави дванайсет, което значи три, магическото три.

— Да, да забелязах.

Покмарк Танг се усмихна широко, посочи на север и леко на изток, към мястото, където бе летището Кай Так — зад планината Абърдийн, през пристанището на Каулуун, на шест мили от тях:

— Може би късметът ти наистина е проработил, а?

3

Понеделник

05:16 часа

На разсъмване един джип с двама механици в гащеризони мина покрай изход 16 в източната част на летището и спря близо до средния колесник на „Янки 2“. Стълбата бе още на мястото си, а вратата на самолета бе леко открехната. Механиците — и двамата китайци — слязоха и единият започна да оглежда главния, осемколесен колесник, а другият също толкова внимателно разглеждаше предния. Те провериха методично гумите и колелата, после хидравличните разклонения на спирачките, а след това се загледаха в кухините над тях. Използваха електрически фенерчета. Механикът, който се намираше при главния колесник, извади гаечен ключ и стъпи върху едно от колелата, за да разгледа по-добре кухината, при което главата и раменете му потънаха в корпуса на самолета. След миг той извика леко на кантонезки:

— Охо! Ей, Лим, я погледни тук.

Другият се приближи и погледна нагоре. Петна от пот бяха избили по белия му гащеризон.

— Тук ли са или не са? Не мога да видя оттук.

— Божичко, лапни си мъжкия атрибут, скочи в кенефа и пусни водата. Разбира се, че са тук. Вече сме богати. Ще ядем ориз цял живот! Но по-тихо, защото ще събудиш онези миризливи чуждестранни дяволи отгоре! Дръж… — той подаде на Лим дълъг пакет, увит в платно. Лим го взе и го постави бързо и внимателно в джипа. После още един и още един по-малък. И двамата бяха нервни и плувнали в пот. Работеха бързо и тихо. Още един пакет. И още… И в този момент Лим забеляза полицейския джип и едновременно с него цял куп униформени мъже, между които и европейци.

— Предадени сме — изстена той, втурвайки се в безнадежден бяг към свободата. Джипът го пресрещна без затруднения и той спря, треперейки от ужас. После се изплю, изпсува боговете и се затвори в себе си.

Другият бе слязъл веднага и бе скочил зад волана. Но преди да успее да запали няколко души се нахвърлиха върху него и му сложиха белезници.

— Е, мазниче малко — изсъска сержант Лий — накъде?

— Наникъде, господин полицай, той е виновен, това мръсно копеле, господин полицай, се закле, че ще ми пререже гърлото, ако не му помогна. Не знам нищо, кълна се в гроба на майка си!

— Лъжеш гаден, ти никога не си имал майка. Ще влезеш в затвора за петдесет години, ако не проговориш!

— Заклевам се, господин полицай, във всички богове, че…

— Лъжеш, лайнар такъв. Кой ти плаща за тази работа?

Армстронг се движеше с бавни крачки по пистата, усещайки сладкия гаден вкус на плячка в устата си.

— И така — той се обърна на английски — какво става тук, сержанте? — Бе прекарал дълга безсънна нощ, бе уморен и небръснат и нямаше никакво желание да слуша хленчещите уверения за невинност на механика. Затова каза меко на чист уличен кантонезки: — Само ако гъкнеш или изречеш една думичка, прокажен дрисльо, ще накарам хората ми да те изтърбушат.

Мъжът замръзна.

— Как се казваш?

— Тан Шу Та, господарю.

— Лъжец! Как се казва приятелят ти?

— Лим Та-чиунг, но той не ми е приятел, господарю, видях го за първи път тази сутрин.

— Лъжец! Кой ти плати за тази работа?

— Не знам кой му е платил. Разбирате ли, той се закле, че ще ми пререже…

— Лъжец! Устата ти е пълна с толкова лайна, че сигурно си самият бог на лайната. Какво има в тези пакети?

— Не знам. Кълна се в гробовете на пра…

— Лъжец! — Армстронг го каза автоматично, знаейки, че лъжите са неизбежни.

— Обикновеният китаец не прилича на нас — му бе казал неговият първи полицейски учител, китаец. — Не искам да кажа, че е изпечен мошеник — просто е различен. Той винаги лъже полицаите. И когато го пипнеш на местопрестъплението пак ще лъже — хлъзгав като мазна пръчка в купчина лайна. Съвсем различен е. Да вземем за пример имената им. Всеки китаец има четири имена. Едно при раждането, едно в пубертета, едно като възрастен и едно, което сам си избира. И при най-малката неприятност или забравя, или си добавя някое. А имената им — Господ да ги убие! Китайците наричат себе си лао-ци-синг — стоте древни имена. В цял Китай има само сто основни презимена, като от тях двайсет Ю, осем Йен, десет У и Бог знае колко Пинг, Ли, Лий, Чен, Чин, Чинг, Уонг и Фу и всяко от тях се произнася по пет различни начина. Така че и Господ не може да разбере кой кой е!

— Значи е трудно да откриеш заподозрян, сър?

— Отлично, Армстронг! Отлично, младежо. Може да намериш петдесет Ли, петдесет Чанг и четиристотин Уонг и нито един от тях да няма връзка с някой от останалите. Господ да ги убие! Това е проблемът тук в Хонконг.

Армстронг въздъхна. След осемнадесет години работа китайските имена бяха все така объркващи. А на това отгоре, изглежда всички имаха и прякори, с които бяха известни.

— Как се казваш? — попита той отново и не си направи труда да чуе отговора. — Лъжец! Сержант! Отворете един от тези пакети! Да видим какво сме пипнали.

Сержант Лий дръпна настрани плата, в който беше увит най-горния. Вътре имаше автоматично оръжие M14, моделът използван от американската армия. Ново и добре смазано.

— Заради това, проклето копеле — скръцна със зъби Армстронг — ще се вайкаш петдесет години!

Втрещен, мъжът гледаше глупаво оръжието. После от него се изтръгна глух стон:

— Проклети да са всички богове, не съм знаел, че са пушки.

— Напротив, знаел си! — каза Армстронг. — Сержанте, вкарайте този боклук в камиона и го регистрирайте като контрабандист на оръжие.

Мъжът бе грубо отведен. Един от младите китайски полицаи отваряше друг пакет — малък и квадратен.

— Стой! — заповяда Армстронг на английски. Всички замръзнаха. — В някой от тях може да има скрита бомба. Отдръпнете се от джипа! — Плувнал в пот, полицаят изпълни заповедта. — Сержанте, извикай хората от сапьорския отдел. Вече не е спешно.

— Да, сър. — Сержант Лий отиде бързо до полицейския камион, където бе радиотелефонът.

Армстронг се пъхна под самолета и погледна в кухината на главния колесник. Не виждаше нищо особено. После се качи на едно от колелата. „По дяволите!“ — изсумтя той. От двете страни на вътрешните прегради бяха елегантно монтирани по пет рафта. Единият от тях бе почти празен, но другите бяха все още пълни. По големината и формата на пакетите той прецени, че повечето са пушки M14 и сандъци с муниции или гранати.

— Има ли нещо интересно, сър? — попита инспектор Томас, млад англичанин с тригодишна служба.

— Хвърли един поглед! Но не пипай нищо.

— Господи! Ще стигнат за няколко въстанически отряда!

— Да. Но за кои?

— Комунисти?

— Или националисти… или просто разбойници. Това ще…

— Какво, по дяволите става там?

Армстронг позна гласа на Бартлет. Лицето му се промени и той скочи долу. Томас го последва. Отиде до основата на стълбата и извика рязко:

— Същото искам да разбера и аз, господин Бартлет.

Бартлет беше застанал на вратата на самолета, а до него бе Свенсен. И двамата по пижами и халати, току-що станали от леглата си.

— Бих искал да хвърлите един поглед на това — Армстронг посочи пушката, която бе полускрита от джипа.

Бартлет веднага слезе по стълбата, след него и Свенсен.

— Надявам се, че ще бъдете така добър да ни изчакате в самолета, господин Свенсен.

Свенсен понечи да отговори, но после се отказа. Погледна към Бартлет, който кимна.

— Направи малко кафе, а Свен?

— Разбира се, Линк.

— А сега, господин началник, бихте ли ми казали какво става тук?

— Ето това! — посочи Армстронг.

— Това е M14. — Бартлет притвори очи. — Е, и?

— Ами, изглежда, че вашият самолет носи оръжие.

— Това е невъзможно.

— Току-що хванахме двама души, както го разтоварваха. Ето единият от тези боклуци. — Армстронг посочи рязко механика с белезниците, който чакаше унило до джипа. — А другият е в камиона. Надявам се, че ще бъдете така добър да погледнете в отвора над главния колесник, сър.

— Разбира се. Къде?

— Ще трябва да се качите на някое от колелата.

Бартлет изпълни указанията. Армстронг и инспектор Томас наблюдаваха къде се хваща, за да снемат отпечатъците му. Бартлет впери празен поглед в рафтовете.

— Проклятие! Ако и това е оръжие, значи тук има цял арсенал!

— Да. Имате ли нещо против да претърсим самолета?

— Не. Разбира се, че не.

— Започвайте, инспекторе — нареди Армстронг. — Искам да свършите работата наистина много прецизно. А сега, господин Бартлет, надявам се, ще бъдете така добър да ми обясните.

— Не се занимавам с оръжие, господин началник. Мисля, че това се отнася и за моя командир, както и за Бил О’Рурк. А също и за Свенсен.

— А за госпожица Чолок?

— О, за Бога!

Армстронг каза с леден глас:

— Това е много сериозна работа, господин Бартлет. Самолетът ви е задържан и до второ нареждане вие, както и целият ви екипаж нямате право да напускате пределите на колонията без разрешение от полицията. Трябва да бъдете разпитани. А сега, какво ще кажете за госпожица Чолок?

— Невъзможно, абсолютно невъзможно е Кейси да се занимава с оръжие, контрабанда на оръжие или каквато и да е контрабанда. Изключено. — Бартлет се държеше почтително, но без никакъв страх. — Това се отнася и за останалия екипаж. — Тонът му стана рязък. — Били сте информирани, нали?

— Колко беше престоят ви в Хонолулу?

— Час-два, колкото да заредим, не помня точно. — Бартлет се замисли за момент. — Джанели слезе от самолета, но той винаги го прави. Онези рафтове не могат да бъдат натоварени само за час и нещо.

— Сигурен ли сте?

— Не. И все пак съм убеден, че това е станало, преди да излетим от Щатите. Макар че нямам представа къде, кога и кой го е направил. А вие?

— Още не. — Армстронг го гледаше проницателно. — Сигурно искате да се приберете в офиса си, господин Бартлет. Там може да запишем показанията ви.

— Разбира се. — Бартлет погледна часовника си. Беше 5:43. — Да го направим още сега, за да мога след това да завъртя няколко телефона. Все още не сме включени във вашата мрежа. Там има ли градски телефон? — той посочи сградата на летището.

— Да. Естествено бихме предпочели да разпитаме господин Джанели и господин О’Рурк преди вие да го сторите… ако не възразявате. Къде са отседнали?

— Във „Виктория енд Албърт“.

— Сержант Лий!

— Да, сър.

— Свържи се с щаба.

— Да, сър.

— Бихме искали да разговаряме първи и с госпожица Чолок. Пак, ако не възразявате.

Бартлет и Армстронг тръгнаха един до друг нагоре по стълбата. Най-после Бартлет рече:

— Добре. При условие, че ще го направите лично и не по-рано от 7:45. Вчера тя работи много, а днес й предстои тежък ден и не искам да бъде обезпокоявана без причина.

Те влязоха в самолета. Свен чакаше на входа, вече облечен и много разтревожен. Бе пълно с униформени и цивилни полицаи, които старателно тършуваха.

— Свен, какво стана с кафето? — Бартлет мина пръв през антрето и влезе в кабинета си. Централната врата в дъното на коридора беше отворена. Армстронг видя част от апартамента, в който имаше голямо легло. Инспектор Томас преглеждаше някакви чекмеджета.

— По дяволите! — измърмори Бартлет.

— Съжалявам — каза Армстронг, — но се налага.

— Това не значи, че ми е приятно, господин началник. Никога не съм обичал непознати да надничат в личния ми живот.

— Да. Съгласен съм. — Полицейският началник махна с ръка на един от цивилните полицаи.

— Сунг!

— Да, сър.

— Ако обичаш, би ли записал този разговор?

— Един момент, нека ви спестя малко време — каза Бартлет. Той отиде до един шкаф с електронна апаратура и натисна две копчета и двукасетъчният дек заработи. Включи микрофона и го остави на масата. — Ще има два записа — един за вас и един за мен. След като вашият човек го напечата може да ми го донесе за подпис.

— Благодаря ви.

— Добре, да започваме.

Изведнъж Армстронг се почувства неловко:

— Ако обичате, бихте ли ми казал какво знаете за незаконния товар, открит в кухината на основния колесник на вашия самолет, господин Бартлет?

— Не вярвам някой от моя екипаж или от моите хора да има нещо общо с това. Доколкото ми е известно, никой от тях не е имал проблеми с властите. А ми е известно твърде много.

— Откога работи при вас?

— От четири години. О’Рурк — от две, а Свенсен — от 58-а, когато купих самолета.

— А госпожица Чолок?

— От шест… почти седем години.

— И тя е главен изпълнителен директор на вашата компания?

— Да. Главен.

— Това е необичайно, нали, господине?

— Да, но няма нищо общо със случая.

— Вие ли сте собственикът на самолета?

— Моята компания — „Пар-Кон индъстрис инкорпорейтид“.

— Имате ли врагове — някой, който много би желал да ви създаде неприятности?

Бартлет се изсмя.

— А кучето има ли бълхи? Човек не може да оглави компания за половин милиард долара, създавайки само приятелства.

— Нямате нито един по-сериозен враг?

— Очевидно. Пренасянето на оръжие е по-специална работа — струва ми се, че е направено от професионалисти.

— Кой знаеше за намерението ви да дойдете в Хонконг?

— Бях запланувал това пътуване още преди два-три месеца. Знаеше управителният съвет и персоналът, изготвящ програмата ми. — Бартлет сбърчи чело. — Това не беше някаква тайна. Нямаше причини. — После добави: — Разбира се, знаеха и Струан… съвсем точно. Поне от две седмици. Всъщност потвърдихме датата на 12-и по телекса, точен час на излитане и точен час на кацане. Исках да пристигна по-рано, но Дънрос каза, че му е по-удобно понеделник, 19-и, което значи днес. Може би трябва да попитате него.

— Ще го направя, господин Бартлет. Благодаря ви, сър. Засега това е достатъчно.

— Господин началник, искам да ви задам няколко въпроса, ако нямате нищо против. Какво е наказанието за контрабанда на оръжие?

— Десет години, без право на освобождаване под гаранция.

— Каква е стойността на този товар?

— За подходящия купувач е безценен, защото никой няма достъп до никакво оръжие, абсолютно никакво.

— А кой е подходящият купувач?

— Всеки, който иска да вдигне бунт, въстание или да извърши масови убийства, банкови обири, или престъпление, от какъвто и да е мащаб.

— Комунистите?

Армстронг се усмихна и поклати глава.

— Не е необходимо да стрелят по нас, за да превземат колонията, нито пък да внасят нелегално автомати M14 — имат достатъчно много оръжия.

— Националисти? Хората на Чанг Кай-шек?

— Американското правителство ги снабдява с повече отколкото им е необходимо, господин Бартлет. Не е ли така? Затова те също няма защо да внасят оръжие по този начин.

— Може би някаква банда?

— Нашите банди не водят престрелки помежду си. Триадите, както ги наричаме, разрешават споровете помежду си по разумен, цивилизован китайски маниер — с ножове, пики или други бойни сечива, както и с анонимни обаждания в полицията.

— Сигурен съм, че го е направил някой от „Струан“. Там ще намерите отговора на загадката.

— Може би. — Армстронг се изсмя странно. — Може би. А сега моля да ме извините…

— Разбира се. — Бартлет изключи дека, извади двете касети и му предаде едната.

— Благодаря ви, сър.

— Колко ще продължи този обиск?

— Зависи. Може би час. Може да се наложи да повикаме експерти. Ще направим всичко възможно да не ви създаваме затруднения. Нали ще слезете от самолета преди обед?

— Да.

— В случай, че искате да се свържете с мен, обадете се в офиса ми. Номерът е 88–77–33. Засега ще оставим тук постоянен полицейски пост. Ще отседнете във „Виктория“, нали?

— Да. Мога ли свободно да излизам из града и да правя каквото поискам?

— Да, сър, при условие, че не напускате пределите на колонията, докато свърши нашето разследване.

— Вече съм съвсем наясно с това.

Армстронг излезе. Бартлет взе един душ, облече се и изчака докато си отидат всички полицаи, с изключение на поста пред стълбата на самолета. Върна се в офиса си и затвори вратата. Вече беше съвсем сам. Погледна часовника си — 7:37. Отиде до комуникационния център, включи две малки копчета и натисна предавателния бутон.

След миг се чу прашене от статично електричество и съненият глас на Кейси.

— Да, Линк?

— Джеронимо — изрече той отчетливо в микрофона. Последва дълга пауза.

— Ясно — отвърна тя. Говорителят замлъкна.

4

09:40 часа

Ролсът слезе от ферибота, който свързваше Каулуун с острова Хонконг и се отправи на изток по „Конаут роуд“, вливайки се в натовареното движение. Безоблачното слънчево утро бе много топло и влажно. Кейси се отпусна, потъвайки в задната седалка. Погледна часовника си и вълнението й нарасна.

— Много време, госпоице — каза наблюдателният шофьор. — „Ноубъл хаус“ в края на улицата, висока сграда. Десет, петнайсет минути няма значение.

— Добре.

„Това е животът — каза си тя. — Някой ден ще си имам свой собствен Ролс, един спретнат, учтив китайски шофьор и няма да ми се налага да мисля за цената на бензина. Никога. Може би най-после това е мястото, където ще направя моите твърди пари.“ Тя се усмихна в себе си. Линк беше първият, който й обясни какво означава твърди пари. Той ги наричаше също и пари не ми пука. Достатъчно е да кажеш не ми пука за никого и за нищо.

— Те са най-ценното нещо на света… но и най-скъпото — беше казал той. — Ако работиш за мен — с мен, но за мен — ще ти помогна да спечелиш своите пари не ми пука. Но не съм сигурен, Кейси, дали ще искаш да платиш цената.

— Каква е тя?

— Не знам. Знам само, че е различна за всеки — и винаги ти коства повече, отколкото си готов да платиш.

— И при теб ли е било така?

— Да.

„Добре — мислеше си тя, — засега цената не е особено висока. Печеля 52 000 долара годишно, банковата ми сметка е добра, а работата ми е свързана с мислене. Но държавата взема прекалено много и на човек не му остава достатъчно за твърди пари.“

— Твърдите пари могат да бъдат спечелени с убийство — беше казал Линк, — а не със спестявания.

„Колко пари ми трябват? 500 000 долара? При лихва седем процента, цял живот ще ми носят 35 000 годишно, но се облагат с данъци. Ами гаранциите на мексиканското правителство за 11 процента? Нищо, че един процент остава за тях. Но и те са с данъци. В необлагаеми облигации, при лихва 4 процента, ще получавам 20 000 годишно, но облигациите са опасни и несигурни, а човек не залага твърдите си пари“.

— Това е първото правило, Кейси — беше казал Линк. — Никога не рискуваш с тях. Никога. — После се изсмя по онзи чаровен начин, който я обезоръжи както винаги. — Никога не бива да рискуваш своите пари не ми пука, с изключение на един или два пъти, когато решиш, че може.

„Милион? Два? Три? Не мечтай, а мисли за срещата — каза си тя. — Няма да мечтая, но цената ми е два милиона суха пара в банката. Без данъци. Ето това искам. Два милиона при лихва 5.25 без данъци, ще носят 105 000 долара годишно. А тези пари са достатъчно и дори предостатъчно, за да мога цял живот да имам всичко, което пожелая. А мога да получа и повече от 5.25 от парите си. Но как да спечеля два милиона, освободени от данъци? Не знам. Но нещо ми подсказва, че това е най-подходящото място.“

Ролсът внезапно спря, тъй като рояк от пешеходци се промъкваше през гъстите редици от автомобили, двуетажни автобуси, таксита, камионетки, каручки, камиони, велосипеди, ръчни колички и няколко рикши. В утринния час пик хиляди хора бързаха в една или друга посока, изливайки се — като потоци от или към страничните улички и булеварди, изсипвайки се от тротоарите на платното. Огромен човешки мравуняк.

Преди да замине, Кейси бе проучила добре Хонконг и въпреки това се оказа неподготвена за въздействието, което оказваше върху нея тази невероятна пренаселеност.

— За първи път виждам подобно нещо, Линк — каза тя тази сутрин, когато той пристигна в хотела. — Минаваше десет, когато идвахме насам от летището, а навън имаше хиляди хора, включително и деца. И всичко беше отворено — ресторанти, пазари, магазини.

— Хората искат да печелят. Има ли друга причина да сме тук?

— Тук сме, за да превземем „Ноубъл хаус ъф Ейжа“ с тайната помощ и скрития договор с един Юда Искариотски на име Джон Чен.

Линк се засмя заедно с нея.

— Грешка. Тук сме, за да сключим сделка със „Струан“ и да се огледаме.

— Значи планът е променен?

— Като тактика — да. Но стратегията е същата.

— Каква е причината за тази промяна, Линк?

— Снощи се обади Чарли. Купили сме още 200 000 акции от „Ротуел-Горнт“.

— Значи офертата за „Струан“ е само параван, а истинската ни цел е „Ротуел-Горнт“?

— Все още имаме три цели: „Струан“, „Ротуел-Горнт“ и „Ейжън пропъртис“. Проучваме обстановката и чакаме. Ако ситуацията ни се стори подходяща — атакуваме. Ако ли не, от пряката ни сделка със „Струан“ можем да спечелим 5, а може би и 8 милиона само през тази година. Това е най-хубавото.

— Не си тук за пет или осем милиона. Каква е истинската причина?

— Удоволствието.

Ролсът преодоля няколко метра и пак спря. С приближаването на „Сентръл дистрикт“ движението ставаше все по-натоварено. „Ех, Линк — помисли си тя, — твоето удоволствие е свързано с хиляди разбойничества.“

— Това първи път в Хонконг, госпоице? — прекъсна мислите й шофьорът.

— Да, за първи път. Пристигнах снощи — отвърна тя.

— О, много хубаво. Време много лошо няма значение. Много миризливо, много влажно. Винаги влажно през лято. Първи ден много хубав, а?

Първият ден бе започнал с острия звук на малката й радиостанция, който рязко я изтръгна от съня. И „Джеронимо“.

Това беше тяхната парола за опасност — внимавай. Тя взе един душ и бързо се облече, без да знае откъде идва опасността. Едва си бе сложила лещите, когато телефонът иззвъня.

— Обажда се полицейски началник Армстронг. Извинете, че ви безпокоя толкова рано, госпожице Чолок, но бих искал да ви видя за малко?

— Разбира се, господин началник. — Тя се поколеба. — Да се видим след пет минути в ресторанта?

Те се срещнаха и той й каза единствено това, че на борда на самолета е намерена контрабандна стока.

— От колко време работите за господин Бартлет?

— Пряко, от шест години.

— Имало ли е през този период някакви проблеми с полицията? Независимо какви?

— За него ли питате или за мен?

— За него. И за вас.

— Никакви. Какво сте намерили в самолета, господин началник?

— Не изглеждате прекалено разтревожена, госпожице Чолок.

— Защо трябва да съм разтревожена? Не съм извършила нищо незаконно, както и Линк. А колкото до екипажа, той е съставен от внимателно подбрани професионалисти, затова се съмнявам, че имат нещо общо с контрабандата. Наркотици, нали? Какви наркотици?

— Защо непременно наркотици?

— Не е ли това обектът на контрабандата тук?

— Много голяма пратка оръжие.

— Какво?

Последваха още въпроси, на повечето от които отговори. След това Армстронг си отиде. Тя изпи кафето си и за четвърти път отказа домашно печените, топли и твърди френски кифлички на скованото и усмихнато келнерче, което й ги предложи. Напомняха й за онези, които бе яла преди три години в Южна Франция.

„Ех, Ница, Кам Д’Ай, Вен де Прованс. И скъпият Линк“ — мислеше си тя, връщайки се в апартамента, за да го чака да се обади по телефона.

— Кейси? Слушай…

— О, Линк, радвам се, че се обади — каза тя веднага, прекъсвайки го съзнателно. — Полицейският началник Армстронг беше тук преди малко. А снощи забравих да ти напомня да се обадиш на Мартин за акциите. — Мартин също беше парола и означаваше: „Мисля, че този разговор се подслушва.“

— И аз си помислих за него. Това в момента не е важно. Кажи ми точно какво стана?

Кейси му обясни. Той я осведоми накратко за случая.

— Подробностите ще ти разкажа щом дойда. Тръгвам към хотела веднага. Как е апартаментът?

— Фантастичен е! Твоят се нарича „Уханна пролет“, а моята стая е свързана с него. Струва ми се, че по принцип са едно цяло. Изглежда, че има по десет момчета на апартамент. Обадих се на рум-сървиса[4] за едно кафе и то пристигна на сребърен поднос, преди да затворя телефона. Баните са толкова големи, че в тях можеш да направиш коктейл за двадесет души с джазово трио.

— Добре. Чакай ме.

Тя седна в едно от меките кожени канапета в луксозния хол, наслаждавайки се на качеството, което я заобикаляше. Прекрасни лакирани китайски скринове, добре зареден бар в остъклена с огледала ниша, дискретно подредени цветя и бутилка уиски с монограм „Линкълн Бартлет“ — подарък от главния директор. Нейната спалня бе от едната страна, а неговият огромен апартамент — от другата. Никога през живота си не бе виждала толкова големи апартаменти в хотел, с големи двойни легла.

„Защо е било сложено оръжие в нашия самолет и кой го е направил?“

Унесена в мислите си, тя погледна през прозореца, заемащ цялата стена с изглед към острова Хонконг и извисяващата се над него Пийк, най-високата планина на острова. Градът, наречен на кралицата — Виктория, започваше от брега, а после се разполагаше амфитеатрално по полите на рязко издигащата се планина и постепенно оредяваше, там, където склоновете ставаха по-стръмни. Жилищни сгради имаше чак до хребета. Виждаше една от тях точно над станцията на въжената железница на Пийк. „Гледката оттам сигурно е фантастична“ — помисли разсеяно тя.

Синята вода блещукаше приятно, пристанището бе така задръстено, както и улиците на Каулуун. Пътнически и товарни кораби бяха пуснали котва и сирените им звучаха весело. Отсреща, от страната на хонконгската корабостроителница, се виждаше „Кралският морски разрушител“, а до него една тъмносива фрегата на Американския военноморски флот. Имаше стотици плоскодънни лодки с всякакви размери и възраст — повечето рибарски — някои от тях с двигатели, други плаващи тежко насам-натам. Претъпкани двуетажни фериботи се стрелкаха, като ту се включваха в движението, ту излизаха от него.

„Къде живеят всички тези хора? — ужасена се питаше тя. — И от какво живеят?“

Момче от персонала, без да почука отключи и Линк Бартлет влезе.

— Изглеждаш великолепно, Кейси — каза той, затваряйки вратата след себе си.

— Ти също. Тази работа с оръжието е много лоша, нали?

— Има ли някой тук? Камериерки в стаите?

— Сами сме, но момчетата май влизат и излизат, когато им скимне.

— Този извади ключа си, преди да стигна до вратата. — Линк й разказа какво се бе случило на летището. После сниши гласа си. — А нещо за Джон Чен?

— Нищо. Просто нервни, леки разговори. Не пожела да говорим за работа. Мисля, че още не се е възстановил от шока, в който изпадна, когато видя, че съм жена. Остави ме в хотела и каза, че ще изпратят кола, която да ме вземе в 9:15.

— Значи планът ни успя?

— Напълно.

— Добре. Получи ли го?

— Не. Казах му, че съм упълномощена да взема пратката и му предложих първоначалния проект. Престори се на учуден и каза, че ще говори лично с теб, като те връща с колата си следобед. Изглеждаше доста нервен.

— Няма значение. Колата ще дойде да те вземе след няколко минути. Ще се видим на обяда.

— Да споменавам ли за оръжието? На Дънрос?

— Не. Да изчакаме, да видим кой ще повдигне въпроса.

— Мислиш, че може да са го направили те?

— Съвсем спокойно. Знаеха всичко за нашия полет, освен това имат и мотив.

— Какъв?

— Да ни дискредитират.

— Но защо?

— Може би подозират нашия боен план.

— Но в такъв случай нямаше ли да е по-умно да не правят нищо — за да паднем в капана?

— Вероятно. Но направиха първата стъпка. Ден Първи: Кон към Цар на B3. Атаката срещу нас е в ход.

— Да, но от кого — и освен това с белите ли играем или с черните?

Приветливите му очи изведнъж добиха сурово изражение.

— Не ме интересува, Кейси, само да победим. — И излезе.

„Нещо става — си каза тя. — Нещо опасно, което той крие от мен.“

— Пазенето на тайна е жизненоважно нещо, Кейси — беше й казал още в началото. — Наполеон, Цезар… всички велики генерали, често са криели истинските си планове от своите подчинени. Само, за да държат в неизвестност тях, а по такъв начин и шпионите на своите врагове. Ако се отдръпна от теб, това не значи, че ти нямам доверие, Кейси. Но ти никога не бива да се отдръпваш от мен.

— Не е честно.

— Животът не е честен. Смъртта не е честна. Войната не е честна. Големият бизнес е война. Аз гледам на него като на война и затова ще спечеля.

— Какво ще спечелиш?

— Искам „Пар-Кон индъстрис“ да бъде по-голяма от „Дженерал мотърс“ и „Шел“ взети заедно:

— Защо?

— Заради моето проклето удоволствие.

— А сега ми кажи истинската причина.

— О, Кейси, ето затова те обичам. Слушаш и разбираш.

— О, Разбивало, аз също те обичам.

После и двамата едновременно се разсмяха, защото знаеха, че не се обичат, поне не в общоприетия смисъл. Бяха се разбрали още в самото начало да оставят настрана обикновеното заради необикновеното. За седем години.

Кейси погледна през прозореца към пристанището и корабите.

„Смачкай, унищожи и победи. Големият Бизнес — най-вълнуващата игра на Монополи в света. И моят водач е Разбивачът Бартлет, Главен Майстор. Но времето ни изтича, Линк. Тази година, седмата година, последната година изтича на рождения ми ден — 25-и ноември — моят двадесет и седми рожден ден.“

Ушите й дочуха половинчатото почукване, пъхването на шперца в ключалката и тя се обърна, за да каже „Влез“, но скованият прислужник беше вече вътре.

— Добро утро, госпоице. Аз съм прислужник номер едно, дневният Чанг. — Чанг бе сивокос и изпълнен с желание за работа. Той се ухили. — Чисти стаята, моля?

— Никой от вас ли не изчаква да чуе отговор отвътре, преди да влезе? — попита рязко тя.

Чанг се ококори глупаво.

— Госпоице?

— О, няма значение.

— Хубав ден, а? Коя първо, стаята на господаря или на госпоицата?

— Моята. Господин Бартлет още не е използвал своята.

Чанг се захили, откривайки широко зъбите си.

„Олеле, заедно с господаря ли сте се въргаляли в леглото си, госпоице, преди той да излезе? Но от пристигането му до момента, в който напусна, имаше само четиринайсет минути, а на излизане със сигурност не беше изчервен.

Олеле, първо трябваше да има двама дяволи чужденци, които да отседнат в моя апартамент, а после се оказа, че единият от тях е жена — нощният Нгъ го потвърди. Той, разбира се, е прегледал багажа й и е открил сериозни доказателства, че тя наистина е жена — доказателства, потвърдени тази сутрин с голямо удоволствие и от третата чистачка Фунг.

Златни Косми на оная работа! Колко отвратително!

А Златни Косми не само, че не е истинската съпруга на господаря, но дори не му е и втора съпруга. Охо, но най-лошото от всичко е, че не й достигна възпитанието, за да се престори на такава и по този начин да уважи правилата на хотела и да запази репутацията на всички ни.“

Чанг се изкиска, защото този хотел винаги бе имал строги правила за отсядането на дами в мъжки стаи. „О, богове, за какво друго може да служи едно легло? А сега една женска живееше открито във варварски грях! О как са се разгорели страстите снощи! Варвари! Дю не ло мо на всички варвари! Но тази със сигурност е и дракон, защото изгледа по такъв начин евро-азиатския помощник-директор, евро-азиатския нощен директор и дори префърцунения главен директор, Големия Вятър“.

— Не, не, не — проплакал той, поне така му бяха казали на Чанг.

— Да, да, да — отговорила тя, настоявайки да получи съседната стая, която е част от апартамента „Уханна пролет“.

И тогава уважаваният Монг, главният триад и затова главен портиер на хотела, разрешил неразрешимия проблем. „Апартаментът «Уханна пролет» има три врати, нали? — казал той. — По една за всяка стая. Нека тя бъде въведена в «Уханна пролет Б», която и без това е по-лошата от двете, през самостоятелната врата. Но вътрешната врата към главния хол и съответно към покоите на господаря да бъде заключена. Но наблизо да бъде оставен ключ. Ако префърцунената курвичка сама отключи вратата… какво да се прави? А после, ако случайно стане някакво объркване при регистрацията — утре или вдругиден — и се наложи нашият уважаван главен директор да помоли милиардера и неговата стерва от страната на Златната планина да напуснат… ами, много съжалявам, голяма работа, имаме достатъчно и предостатъчно клиенти и трябва да си пазим реномето.“ Така и направили.

Външната врата към Б била отключена и Златни Косми била въведена в нея. „Дали веднага е взела ключа и е отворила вратата — кой може да каже? А това, че вратата в момента е отворена, ами, естествено никога не бих го казал на външен човек. Гроб съм. Както винаги. Айейа, но въпреки че външните врати може да са заключени и привидно благоприлични, вътрешните може да са широко отворени и развратни. Но нейната Порта на Кучка — помисли той тъжно. — Дю не ло мо, интересно какво ли е да щурмуваш една Порта на Кучка от нейната категория?“

— Оправя леглото, госпоице? — попита мило той на английски.

— Веднага.

„О, наистина колко ужасно звучи техният варварски език. Фу!“

Дневният Чанг щеше да се изкашля и прочисти проклетата храчка от гърлото си, но това бе в разрез с правилата на хотела.

— Здрасти, дневни Чанг — каза весело третата чистачка Фунг, влизайки в спалнята, след като бе почукала едва чуто на входната врата, много след като я беше отворила. — Да, госпоице, много съжалявам, госпоице — каза тя на английски, а после отново се обърна към Чанг на кантонезки. — Още ли не си свършил? Толкова ли са й сладки лайната, че искаш да се туткаш в гащите й?

— Дю не ло мо в твоите, сестро. Внимавай какви ги плещиш, защото старият ти баща хубавичко ще те бъхти.

— За единственото бъхтене, което иска старата ти майка, не можеш да ми помогнеш! Хайде да ти помогна да й оправиш по-бързо леглото. След половин час започва игра на ма-джонг. Уважаваният Монг ме изпрати да те повикам.

— О, благодаря ти, сестро. Ей, наистина ли си й видяла оная работа?

— Не ти ли го разказвах вече? Аз лъжкиня ли съм? Чисто злато са, по-светли от косата й. Тя беше в банята, а аз бях на такова разстояние, на каквото сме сега. И, о да, освен това зърната й са розови, а не кафяви.

— Еееий! Представяш ли си!

— Точно като на свиня.

— Колко ужасно!

— Да. Чете ли днешния „Къмършъл дейли“?

— Не, сестро, още не съм. Защо?

— Ами според техния астролог тази седмица е много добра за мен, а днес финансовият редактор казва, че изглежда започва нов бум.

— Дю не ло мо, не думай бе!

— Затова тази сутрин казах на моя брокер да купи още хиляда акции на „Ноубъл хаус“, толкова на „Голдън фери“, 40 на „Секънд грейт хаус“ и 50 на „Гуд лък пропъртис“. Банкерите, от които тегля заеми, са щедри хора, но в Хонконг вече не мога да взема и стотинка повече назаем!

— Еее, хвърляш се с главата надолу, сестро. И аз самият искам заеми от много места. Миналата седмица ипотекирах акциите си в една банка, за да мога да купя още 600 на „Ноубъл хаус“. Това беше във вторник. Купих ги на 25:23!

— Амии, многоуважаеми Чанг, снощи при затварянето на борсата бяха стигнали 29:14. — Третата чистачка Фунг моментално направи сметката. — Вече си спечелил 2 348 хонконгски долара! А казват, че „Ноубъл хаус“ ще се опита да купи „Гуд лък пропъртис“. Ако наистина го направят, гневът на враговете им ще достигне връхната си точка. Ха! Тай-панът на „Секънд грейт хаус“ ще пърди пясък!

— Хе-хе-хе, а междувременно акциите ще се покачат главоломно! И на трите компании. Ха! Дю не ло мо, откъде да намеря още пари?

— От конните надбягвания, дневни Чанг! Вземи назаем 500 срещу това, което си спечелил, и в събота ги заложи на победителите в две от състезанията или на първите два коня в някое от тях. Четири и пет са щастливите ми числа…

И двамата вдигнаха очи в момента, в който Кейси влезе в спалнята. Чанг превключи на английски:

— Да, госпоице?

— В банята има малко дрехи за пране. Бихте ли ги взели, ако обичате?

— О, да, аз оправям. Днес шест часа минавам, няма проблеми. „Тези дяволи чужденците са толкова глупави — помисли с презрение Чанг. — Какво, аз да не съм безмозъчна купчина лайна? Разбира се, че ще се погрижа за прането, ако има такова.“

— Благодаря.

И двамата гледаха като хипнотизирани, как тя огледа грима си в огледалото на спалнята, преди да излезе.

— Циците й хич не са увиснали, нали сестро? — рече Чанг. — Розови зърна, а? Невероятно!

— Точно като на свиня, нали ти казах? Да не би ушите ти да служат само за тоалетни чинии?

— Аз ще пикая на твоите, трета чистачке Фунг.

— Даде ли ти някакъв бакшиш?

— Не. Господарят даде твърде много, а тя — нищо. Отвратително, нали?

— Да. Какво да се прави? Хората от Златната планина са наистина много нецивилизовани, нали, дневни Чанг?

5

09:50 часа

Тай-панът прехвърли хълма и се втурна надолу по „Пийк роуд“ със своя Ягуар — модел Е, отправяйки се на изток към „Мегъзин геп“. Лъкатушещият път бе само с две платна, с малко места за изпреварване и доста стръмен на повечето завои. Днес настилката бе суха и тъй като познаваше много добре пътя, Йан Дънрос вземаше завоите бързо и леко. Направи един състезателен номер, удари рязко спирачките, връхлитайки в един завой и се оказа зад древен, едва пъплещ камион. Изчака търпеливо, а след това в най-подходящия момент излезе рязко в насрещното платно и успя да го изпревари.

Сега Дънрос можеше да се поотпусне, тъй като виждаше, че усуканият път пред него е чист. Той натисна рязко педала на газта и се плъзна по няколко завоя, заемайки и двете платна на пътя като минаваше по най-кратките отсечки. Но друг камион, този път натоварен с хора се изпречи пред него. Той зачака, знаейки, че поне за известно време нямаше да може да го изпревари. Но една от пътничките забеляза номера, на колата му, 1–1010, и го показа на останалите, които с вълнение започнаха да обсъждат, а един от тях почука на кабината на шофьора. Той покорно отби встрани на тесния банкет и даде знак с ръка. Дънрос се огледа за евентуална опасност и изпревари, махайки им с усмивка.

— Наистина трябва да караш по-бавно, Йан, — му бе казал наскоро неговият приятел Хенри Фоксуел, главен началник на пътната полиция. — Говоря сериозно.

— Никога досега не съм правил катастрофа. Нито са ме глобявали.

— Боже Господи, Йан, няма полицай на този остров, който би посмял да го направи! Да глоби теб, тай-панът? Далеч съм от тази мисъл. Казвам го за твое добро. Запази тази твоя мания по скоростта за Монако или за твоето „Рали Макао роуд“.

— Монако е за професионалисти. Не поемам излишни рискове, а и не карам чак толкова бързо.

— Едва ли шестдесет и седем мили в час в Уонгничонг е бавно каране, стари приятелю. Разбира се, това е било в 4:23 сутринта по един почти пуст път. Но там разрешената скорост е тридесет мили.

— В Хонконг има доста Ягуари от този модел.

— Да, така е. Седем. Но червен кабриолет със специални номера? С черен платнен покрив, със състезателни колела и гуми, който се движи като адска гръмотевица? Било е миналия четвъртък. Радари и разни такива работи. Ходил си при… при приятели. Предполагам на „Синклер роуд“.

Дънрос сдържа внезапно обхваналия го гняв.

— О? — каза той, а лицето му се усмихваше. — Четвъртък ли? Доколкото си спомням тогава вечерях с Джон Чен. В неговия апартамент в „Синклер тауърс“. Но мисля, че се прибрах доста по-рано от 4:23.

— О, убеден съм в това. Сигурен съм, че полицаят не е видял добре нито номера, нито цвета. — Фоксуел го потупа приятелски по гърба. — И въпреки това, карай по-бавно, ако обичаш. Ще ми бъде ужасно неприятно, ако загинеш, докато аз съм шеф. Изчакай да ме преместят в Специалния отдел или в полицейския колеж, а? Да, сигурен съм, че се е объркал.

„Изобщо не се е объркал — каза си Дънрос. — И ти го знаеш, знам го и аз, а сигурно и Джон Чен, както и Уей-уей. Значи вие, приятели знаете за Уей-уей! Любопитно.“

— Да не би да ме следите? — попита той без заобикалки.

— Не, за Бога! — Фоксуел бе шокиран. — Специалното разузнаване е следяло един разбойник, който живее в „Синклер тауърс“. Видели са те случайно. Ти си важна личност, знаеш го. Тази информация стигна случайно до мен. Знаеш как стават тези работи.

— Не, не знам.

— Казват, че умният разбира и от половин дума, стари приятелю.

— Да, така казват. Затова е най-добре да кажеш на твоите хора от разузнаването за в бъдеще да бъдат по-умни.

— За щастие те са много дискретни.

— Въпреки това не бих искал действията ми да бъдат регистрирани от полицията.

— Сигурен съм, че не са. Не са специално регистрирани.

— Това е добре. Какъв е този разбойник от „Синклер тауърс“?

— Една от важните ни капиталистически хиени, но е заподозрян в тайни връзки с комунистите. Много досадна история, но хората от Специалното разузнаване трябва все някак си да си изкарват хляба, нали?

— Познавам ли го?

— Имам чувството, че познаваш всички.

— Шанхаец или кантонезец?

— Какво те кара да мислиш, че е едно от двете?

— А, значи е европеец?

— Просто разбойник, Йан. Съжалявам, засега трябва да остане в тайна.

— Я стига, този квартал е наш. Кой е? Няма да кажа на никого.

— Знам. Съжалявам, драги, но не мога. Да речем, че е много важна личност, женен, и има приятелка, чийто чичо се оказва законспириран заместник-шеф на нелегалната тайна полиция „Куоминтанг“ в Хонконг. Да предположим, че „Куоминтанг“ иска да привлече на своя страна тази важна личност. Естествено той би могъл да бъде притиснат чрез тази дама. Нали?

— Да — каза леко Дънрос. — Ако е глупак. — Той вече знаеше за чичото на Уей-уей Джен. Беше се срещал с него на няколко частни събирания в Тайпей и го бе, харесал. „Няма проблеми — помисли си, — тъй като тя не ми е нито любовница, нито дори приятелка, колкото и да е красива, привлекателна и изкушаваща.“

Той се усмихна в себе си, докато караше в потока от коли надолу по „Мегъзин геп роуд“. После се отправи по „Гардън роуд“ към „Сентръл“, който бе на половин миля по-надолу, близо до морето.

Вече виждаше извисяващата се модерна административна сграда на „Струан“. Бе двадесет и два етажна и гледаше към „Конаут роуд“ и към морето почти срещу терминала „Голдън Фери“, с който се извършваха редовни курсове между Хонконг и Каулуун. Както винаги гледката му достави удоволствие.

Той се измъкваше и вмъкваше в натовареното движение, там, където това бе възможно. Премина бавно покрай Хилтън и игрището за крикет, после зави по „Конаут роуд“. Тротоарите бяха претъпкани с пешеходци. Спря пред своя главен вход.

„Днес е големият ден — помисли си той. — Американците пристигнаха. И, ако е рекъл Господ, Бартлет ще бъде примката, с която веднъж завинаги ще бъде обесен Куилън Горнт. Господи, дано да успеем!“

— Добро утро, сър — поздрави отривисто униформеният портиер.

— Добро утро, Том. — Дънрос изтича по мраморните стъпала, стъпвайки на всяко второ, към огромния остъклен вход. Друг портиер откара колата в подземния паркинг, а трети му отвори стъклената врата. Зърна отражението на спиращия Ролс, позна го и погледна назад. Кейси слезе и той неволно подсвирна. Тя носеше дипломатическо куфарче. Коприненият й костюм бе ушит безупречно и бе доста строг, но въпреки това не скриваше нито елегантността на нейната фигура, нито танцовата й походка. А морскозеленият цвят на дрехата подчертаваше златистокафявата й коса.

Тя се огледа, усещайки погледа му. Позна го веднага и го изгледа оценяващо също, както и той нея и въпреки че това стана само за миг и на двамата им се стори достатъчно дълъг. Дълъг и спокоен.

Тя тръгна първа — право към него, а той я пресрещна.

— Здравейте, господин Дънрос.

— Здравейте. Никога не сме се срещали, нали?

— Да. Но човек лесно може да ви познае по снимките. Не очаквах, че ще имам удоволствието да ви срещна още сега. Аз съм Кейс…

— Да — каза той и се усмихна широко. — Снощи ми се обади Джон Чен и беше доста объркан. Добре дошла в Хонконг, госпожице Чолок. Нали сте госпожица?

— Да. Дано това, че съм жена да не обърка много нещата.

— О, о, ще ги обърка. Но ще се опитаме да се справим някак си с този проблем. Имате ли нещо против заедно с господин Бартлет да бъдете мои гости на конните състезания в събота? Обяд и всичко останало?

— Мисля, че би било чудесно. Но трябва да попитам Линк. Може ли да ви отговоря днес следобед?

— Разбира се.

Той я погледа. Тя — също. Портиерът все още държеше вратата отворена.

— Заповядайте, госпожице Чолок, и да започваме битката.

Кейси му хвърли бърз поглед.

— Защо трябва да водим битка? Дошли сме, за да правим бизнес.

— Да, разбира се. Това е просто една фраза на Сам Акройд. Ще ви разкажа друг път. — Той я въведе и се отправи към асансьорите.

Чакащите на опашка хора моментално се отдръпнаха, за да им направят път и те влязоха първи, което смути Кейси.

— Благодаря — каза Дънрос, без да вижда в това нещо необикновено. Натисна най-горното копче — 20, и разсеяно забеляза, че тя не използваше парфюм, нито имаше бижута — само една тънка златна верижка около врата.

— Защо входната врата е под ъгъл? — попита тя.

— Моля?

— Стори ми се, че входът е обърнат малко на една страна — не е съвсем правилен — и се чудех защо.

— Много сте наблюдателна. Когато преди четири години е била построена тази сграда, сме забравили да се посъветваме със семейния фунг суи. Това е нещо като астролог, човек, който се занимава с небесата, със земята, с водните течения, с дяволите и разни такива работи. Той казва къде да построиш сградата си, така че да е върху гърба на земния дракон, а не върху главата му.

— Какво?

— Разбирате ли, всяка постройка в Китай е върху някоя част на земния дракон. Идеалният вариант е, когато си върху гърба му, но ако си върху главата му е много лошо и е направо ужасно, ако си върху окото му. Както и да е, когато все пак се сетихме да попитаме, нашият фунг суи каза, че сме върху гърба на дракона — и слава Богу, защото в противен случаи щеше да се наложи да се преместим — но добави, че през вратата влизат дяволи и това е причината за нашите неприятности. Посъветвани да я изместим и под негово ръководство променихме ъгъла. Сега вече дяволите са отклонени.

Тя се засмя:

— А сега кажете ми истинската причина.

— Фунг суи. Имахме много лош джос — лош късмет — отвратителен. Докато не преправихме вратата. — За момент лицето му придоби суров израз, но сянката отмина бързо. — В момента, в който променихме ъгъла, всичко отново тръгна добре.

— Искате да кажете, че наистина вярвате в това? В дяволи и дракони?

— Въобще не вярвам. Но когато човек живее в Китай, ще не ще, му се налага да разбере, че трябва да действа поне малко като китаец. Никога не забравяйте, че въпреки че Хонконг е британска колония, това все пак е Китай.

— Вие разбрахте ли…

Асансьорът спря и вратата се отвори към облицован с дърво коридор с бюро, зад което седеше спретната и експедитивна секретарка — китайка. Тя моментално оцени с поглед дрехите на Кейси.

„Крава“ — помисли си Кейси, разбирайки съвсем ясно отношението й, усмихвайки се също толкова очарователно.

— Добро утро, тай-пан — каза меко секретарката.

— Мери, това е госпожица Кейси Чолок. Моля те, въведи я в кабинета на господин Струан.

— Но… — Мери Ли се опита да скрие огромната си изненада. — Те… те очакват… — Тя вдигна телефонната слушалка, но той я спря.

— Просто я въведи. Веднага. Няма нужда да съобщаваш предварително. — Той се обърна към Кейси и се усмихна. — Вече си изстреляна. Скоро ще се видим.

— Да, благодаря. Довиждане.

— Моля, последвайте ме, госпожице Чолок — каза Мери Ли и се отправи към дъното на коридора. Плътно прилепналият по тялото й cheong-sam бе с големи цепки на бедрата, а дългите й крака в копринени чорапи се движеха с дръзка походка. Кейси я погледа малко. Сигурно цепките правят походката й толкова откровено сексуална, помисли си тя, развеселена от тази очебийност. Погледна към Дънрос и повдигна едната вежда.

Той се захили:

— До скоро, госпожице Чолок.

— Моля ви, наричайте ме Кейси.

— Може би бих Предпочел Камелиен Сирануш.

Тя зяпна от учудване:

— Откъде знаете имената ми? Не съм сигурна дали ги помни дори Линк.

— Е, понякога е добре човек да има приятели нависоко, нали? — каза той с усмивка. — A bientot[5].

— Oui, merci — отговори тя, без да се замисли.

Той закрачи към отсрещния асансьор и натисна копчето. Вратите моментално се отвориха, а после се затвориха, зад него.

Кейси тръгна замислено след Мери Ли, която все още я чакаше, а ушите й долавяха и най-малкия нюанс.

В асансьора Дънрос извади един ключ, пъхна го в ключалката и го завъртя. Сега вече работеше. Той обслужваше само последните два етажа. Натисна долното копче. Освен него само трима души имаха такива ключове: неговият изпълнителен секретар — Клаудия Чен, личната му секретарка — Сандра Ий и първият му прислужник — Лим Чу.

На двадесет и първия етаж се намираха личните му кабинети и заседателната зала на вътрешния съвет. На последния, двадесет и втори етаж, бе частният апартамент на тай-пана. И само той имаше ключ за последния асансьор, който директно свързваше подземния гараж с апартамента му на последния етаж.

— Йан — му каза неговия предшественик, Аластър Струан, предавайки му ключовете, след като Филип Чен ги бе оставил сами, — тайната на личния ти живот е най-ценното нещо, което притежаваш. Колко мъдър е бил Дърк Струан, като е включил и това в завещанието си! Никога не забравяй, че личните асансьори не са за лукс или от суета, още по-малко пък апартаментът на тай-пана. Те са само, за да ти осигурят точно толкова дискретност, колкото ти е необходима, а може би дори и мястото, където да можеш да се скриеш. Ще го разбереш още по-добре, след като прочетеш завещанието и прегледаш съдържанието на сейфа на тай-пана. Пази този сейф, в който се намира всичко, което притежаваш. Не можеш да бъдеш прекалено предпазлив, там има много тайни — мисля, че понякога са прекалено много — и някои от тях не са чак толкова приятни.

— Надявам се, че няма да се проваля — каза учтиво той.

Ненавиждаше братовчед си, а вълнението му беше огромно, тъй като най-после бе получил наградата, за която се бе трудил толкова дълго и за която бе заложил толкова много.

— Няма. Не и ти — каза стегнато старецът. — Премина през проверка и освен това си се стремил към този пост, откакто се помниш. А?

— Да — отвърна Дънрос. — Опитвах да се подготвя за него. Изненадан съм само от това, че ми го предаде.

— Дава ти се най-висшата власт над „Струан“ не защото имаш това право по рождение — това само те направи един от кандидатите във Вътрешния съвет, — а защото мисля, че си най-способният. Ти беше мой съучастник и натискаше и блъскаше от години. Това е така, нали?

— „Струан“ има нужда от промяна. Нека погледнем истината в очите: „Ноубъл хаус“ е в пълен безпорядък. Вината не е само твоя. Първо беше войната, после Корея, след това Суец — в продължение на няколко години просто не ти вървеше. Ще ни трябват години, за да се възстановим. Ако Куилън Горнт — или който и да е от нашите двадесет врагове — знаеше и половината от истината, знаеше докъде са стигнали запорите върху имуществото ни, ще бъдем удавени в безполезните ни акции само за една седмица.

— Акциите ни са добри — не са безполезни! Преувеличаваш — както обикновено!

— Струват двадесет цента към долара, защото капиталът ни е недостатъчен, нямаме голям паричен оборот и сме наистина в смъртна опасност.

— Глупости!

— Мислиш ли? — за първи път Дънрос повишаваше глас. — „Ротуел-Горнт“ могат да ни погълнат само за месец, ако знаеха стойността на нашите приходи, сравнена с тази на неотложните ни дългове.

Старецът го изгледа, без да му отговори. После каза:

— Това е временно. Сезонно и временно.

— Глупости! Много добре знаеш, че ми предаваш поста си, защото съм единственият човек, който може да оправи бъркотията, оставена от вас — от теб, от баща ми и от твоя брат.

— Да, залагам на това, че ще се справиш. Това е съвсем вярно — отвърна гневно Аластър. — Ти наистина носиш в себе си достатъчно от кръвта на Дявола Струан, за да бъдеш господар, ако имаш мозък в главата си.

— Благодаря ти. Признавам, че няма да се спра пред нищо. И след като това е нощта на истината, мога да ти кажа защо винаги си ме мразел, защо ме мразеше и собственият ми баща.

— Моля?

— Защото оцелях от войната, а синът ти — не. Твоят племенник, Линбар, последният Струан от рода ти, е мило момче, но не го бива за нищо. Аз оцелях, но бедните ми братя не успяха и това все още побърква баща ми. Това е истината, не мислиш ли?

— Да — каза Аластър Струан. — Да, за съжаление е така.

— А аз не съжалявам. И не се страхувам от нищо. Баба Дънрос се е погрижила за това.

— Здравейте, тай-пан — каза усмихнато Клаудия Чен, щом се отвори вратата на асансьора. Тя бе приятна, сивокоса евроазиатка, към шестдесет и пет и седеше зад огромно бюро — мебел, която се набиваше в очи във фоайето на двадесет и първия етаж. Работеше в „Ноубъл хаус“ от четиридесет години, а двадесет и пет от тях — единствено за тай-пановете му. — Не хо ма? Как сте?

— Хо, хо — отвърна той разсеяно. — Добре. — И продължи на английски: — обади ли се Бартлет?

— Не. — Тя се намръщи. — Не се очаква да дойде преди обяд. Искате ли да се опитам да се свържа с него?

— Не, няма значение. А какво стана с разговора ми с Фостър в Сидни?

— И това не е включено в програмата. Както и разговорът ви с господин Макструан в Единбург. Притеснява ли ви нещо? — попита тя, тъй като веднага усети настроението му.

— Не, няма нищо. — Отърси се от своята напрегнатост, мина покрай бюрото, влезе в кабинета си. Тя затвори вратата и седна наблизо с бележник в ръка.

— Точно си припомних моя голям ден — каза той. — Денят, в който поех властта.

— О. Джос, тай-пан.

— Да.

— Джос — повтори тя — а и беше доста отдавна.

Той се засмя:

— Отдавна ли? Четиридесет живота. Минали са едва три години, а целият свят се промени и всичко става толкова бързо. Какви ли ще бъдат следващите няколко години?

— Все такива, тай-пан. Разбрах, че на входа сте се срещнали с Кейси Чолок.

— Кой ти каза? — попита той остро.

— Всемогъщият добър Господ, тай-пан, не мога да разкрия източниците си. Но разбрах, че сте се загледал в нея и тя се е загледала във вас. А?

— Глупости! Кой ти каза за нея?

— Снощи се обадих в хотела, за да проверя дали всичко е наред. Директорът ми каза. Знаете ли, че този глупчо щеше да се престарае в регистрацията? Хм, дали щели да спят в един апартамент или в едно легло. Казах му, че няма значение. Живеем в 1963-та, в съвременния свят, който е много по-свободен и в края на краищата апартаментът е чудесен — с два входа, с отделни стаи и, което е най-важното, те са наши гости. — Тя се изкиска. — Стегнах малко редиците… Аах, властта е чудесна играчка.

— Каза ли на младия Линбар или на някой от другите, че Кейси е жена?

— Не. На никого. Знаех, че вие знаете. Барбара Чен ми каза, че господарят Джон вече ви се е обаждал във връзка с Кейси Чолок. Що за птица е тя?

— С една дума — сексапилна — каза той и се ухили.

— Добре, а нещо друго?

Дънрос се замисли:

— Много е привлекателна, много добре облечена, много самоуверена и много наблюдателна. Забеляза, че входната ни врата е странна и попита защо. — Той взе един нож за рязане на хартия с костна дръжка и започна да си играе с него.

— Джон никак не я хареса. Каза, че може да се обзаложи, че е една от онези трогателни американки, които приличат на калифорнийски плод: страхотен наглед, но без никакъв вкус!

— Горкият господар Джон, колкото и да харесва Америка, все пак предпочита някои… от аспектите на Азия! — Дънрос се засмя: — Скоро ще разберем колко умно може да води преговори. — Изпратих я, без да ги предупредя.

— Хващам се на бас за 100 долара, че поне един от тях е знаел, че тя е тя.

— Филип Чен, разбира се. Но тази стара лисица няма да каже на останалите. Залагам сто, че нито Линбар, нито Жак или Ендрю Гавалан са знаели.

— Хванахме се — каза Клаудия радостно. — Можете да ми платите веднага, тай-пан. Тази сутрин проверих съвсем дискретно.

— Вземи ги от дребните разходи.

— Много съжалявам. — Тя протегна ръка. — Басът си е бас, тай-пан.

Той й даде неохотно червената стодоларова банкнота.

— Благодаря ви. А сега още сто, че Кейси Чолок ще спечели лесна победа над господарите Линбар, Жак и Ендрю Гавалан.

— Какво знаеш? — попита я с подозрение.

— Сто?

— Добре.

— Отлично! — каза тя оживено и смени темата. — А какво ще правите с вечерите за господин Бартлет? Срещата по голф и пътуването до Тайпей? Естествено, на тези места не можете да водите жена. Да ги отменя ли?

— Не. Ще говоря с Бартлет — той ще ме разбере. Все пак я поканих на конните надбягвания в събота, заедно с него.

— О, значи стават прекалено много хора. Ще откажа поканата за семейство Панг, няма да имат нищо против. Да ги сложа ли и двамата на масата ви?

Дънрос се намръщи.

— Тя трябва да бъде на масата ми, като специален гост, а него, като специален гост, го постави до Пенелоуп.

— Много добре. Ще се обадя на госпожа Дънрос, за да й съобщя. Барбара — съпругата на господаря Джон — иска да говори с вас. — Клаудия въздъхна и оправи една гънка на спретнатия си тъмносин cheong-sam. — Снощи не се е върнал. Не че е нещо необичайно, но часът е вече 10:10, а още не мога да го намеря. Изглежда, че не е присъствал на Сутрешните молитви.

— Да, знам. Тъй като снощи се занимаваше с Бартлет, му казах да ги пропусне. — Сутрешни молитви беше шеговитото название, което хората, работещи в „Струан“, използваха за задължителната ежедневна среща в осем сутринта на всички главни директори на филиали с тай-пана. — Днес няма защо да идва. Преди обяд няма никаква работа за него. — Дънрос посочи през прозореца към пристанището. — Вероятно е на корабчето си. Денят е чудесен за плаване.

— Жена му е много напушена, тай-пан, повече от обикновено.

— Тя винаги е напушена, горката мръсница! Джон е или на корабчето си, или в апартамента на Минг-ли. Провери ли там?

Тя изсумтя презрително.

— Баща ти казваше, че в затворена уста гадинки не влизат. И въпреки това, мисля, че мога да ти кажа. Минг-ли вече почти два месеца е любовница номер две. Новата фаворитка се нарича Фрейгрант Флауър и се е настанила в един от „личните“ му апартаменти близо до „Абърдийн мейн роуд“.

— Съвсем близо до кея, на който закотвя корабчето си. Много удобно.

— Да, много. Тя наистина е цвете — цвете, паднало от салона за танци „Гуд лък дрегън“ в Уанчай. Но и тя не знае, къде е господарят Джон. Не е бил при нито една, въпреки че в полунощ е имал среща с госпожица Паднало Цвете. Поне тя така казва.

— Откъде научи всичко това? — попита той, изпълнен с възхищение.

— Власт, тай-пан. И мрежа от връзки, градена повече от пет поколения. Как иначе щяхме да оцелеем? — Тя се изкиска тържествуващо. — Разбира се, ако искате да знаете и нещо скандално — Джон Чен не знаел, че не е била девствена, а посредникът твърдял, че е.

— Ами?

— Да. Той платил на посредника… — Един от телефоните иззвъня, тя вдигна слушалката и каза: — моля, изчакайте малко, — натисна бутона за изчакване и без да си поема дъх, продължи радостно — … 500 долара в брой, американски долари, но всички нейни сълзи и всички… доказателства били фалшиви. Горкият, но така му се пада, нали, тай-пан? Защо му е на човек като него, на тази възраст, да подхранва мъжкото си самочувствие с девственици — та той е едва на четиридесет и две, нали? — Тя натисна бутона за свързване. — Кабинетът на тай-пана, добро утро — каза вежливо.

Той я наблюдаваше. Както винаги бе очарован, зашеметен и изумен от нейните източници на информация, съдържателна или не, и от удоволствието, което тя изпитваше от научаването на тайни. Както и от издаването им. Но само на членове на клана и специални вътрешни хора.

— Един момент, моля. — Тя натисна бутона за изчакване. — Полицейски началник Армстронг иска да се срещне с вас. Чака долу заедно с полицейски началник Куок. Извинява се, че идва без предупреждение и пита, дали все пак не можете да им отделите малко време?

— А, оръжието. От ден на ден полицията ни става все по-експедитивна — каза той със строга усмивка. — Очаквах, че ще дойдат не по-рано от обед.

В седем часа тази сутрин бе получил от Филип Чен подробен доклад, тъй като един от полицаите, участвали в акцията и роднина на Чен, му се обадил по телефона.

— Трябва да използваш всичките ни частни канали, за да разбереш кой и защо го е направил, Филип — му бе казал той с голяма загриженост.

— Вече го правя. Прекалено голямо съвпадение е това, че оръжието е в самолета на Бартлет.

— Може да попаднем в много неудобно положение, ако се окаже, че имаме някаква връзка с тази работа.

— Да.

Той забеляза, че Клаудия чака търпеливо.

— Помоли Армстронг да изчака десет минути. А след това ги повикай.

— Щом като полицейски началник Куок се е захванал толкова бързо с това, сигурно работата е по-сериозна отколкото си мислехме, нали, тай-пан?

— Специалният отдел на специалното разузнаване сигурно веднага се е заел. Сигурен съм, че вече са се свързали с ФБР и ЦРУ. Логично е да идва Брайън Куок, защото е стар приятел на Армстронг и освен това е най-кадърен от всички.

— Да — с гордост се съгласи Клаудия. — Ех, какъв прекрасен съпруг ще излезе от него.

— При условие, че се ожени за някоя Чен — колко много допълнителна власт, а?

Беше всеизвестно, че готвеха Брайън Куок за първия китаец помощник-комисар.

— Естествено, такава власт трябва да остане в рода. — Телефонът иззвъня. Тя го вдигна. — Да, ще му предам, благодаря ви. — Тя затвори телефона раздразнено. — Адютантът на губернатора. Обади се, за да ви напомни за коктейла довечера в шест. Като че ли аз ще забравя!

Дънрос вдигна един от телефоните и набра.

— Уеиий? — чу той грубия глас на ама-ът, китайският слуга. — Ало?

— Чен tai-tai — каза той в слушалката на перфектен кантонезки. Госпожа Чен, ако обичате. Обажда се господин Дънрос. — И зачака. — Добро утро, Барбара.

— О, здравей, Йан. Джон обаждал ли ти се е? Извинявай, че те безпокоя.

— Не ме безпокоиш. Не, още не. Но щом се обади, ще му кажа да ти позвъни. Може да е отишъл рано на пистата, за да гледа изпитанията на Голдън лейди. Търси ли го в „Търф клъб“?

— Да, но ми казаха, че не си спомнят да е закусвал там, а изпитанията са между пет и шест. Проклет да е! Той е такъв егоист. Ааах, тези мъже!

— Вероятно е излязъл с корабчето си в морето. Тук няма никаква работа, а денят е прекрасен за плаване. Знаеш го какъв е — провери ли на кея?

— Не мога да проверя, без да отида, Йан, там няма телефон. Имам час при фризьора, който не мога да отложа — целият Хонконг ще присъства довечера на твоето тържество — просто не мога сега да се втурна към Абърдийн.

— Изпрати някой от шофьорите си — каза сухо Дънрос.

— Днес е почивният ден на Танг, а У-чат ми трябва — това може да му отнеме цял час, а от два до четири ще играя ма-джонг.

— Ще кажа на Джон да ти се обади. Някъде около обед.

— Ще се прибера най-рано в пет. Щом ми падне, ще си получи заслуженото за това, че не му пука. Благодаря и извинявай за безпокойството. Чао.

— Чао — Дънрос затвори телефона и въздъхна. — Чувствам се като някаква скапана бавачка.

— Поговорете с бащата на Джон, тай-пан — каза Клаудия Чен.

— Говорил съм. Веднъж. И ми стига. Вината не е само на Джон. Тази жена е способна да подлуди всекиго. — Той се усмихна. — Но и аз мисля, че страхотно се е напушила — този път Джон ще трябва да се изръси за един пръстен със смарагд или поне за едно палто от норка.

Телефонът отново иззвъня. Клаудия го вдигна:

— Ало, кабинетът на тай-пана! Да? О! — Радостта изчезна от лицето й, тя се стегна. — Един момент, ако обичате. — Тя натисна бутона. — Хиро Тода от Йокохама иска да говори лично с вас.

Дънрос знаеше отношението й към него, знаеше омразата й към японците и неодобрението й, че „Ноубъл хаус“ поддържа връзки с тях. Той също никога нямаше да може да прости на японците онова, което бяха сторили на Азия по време на войната и на онези, които бяха покорили. Мъже, жени и деца. Лагерите и безсмислените убийства. Нямаше нищо против войниците. Против нито един от тях. Войната си е война.

Неговата война беше против германците. Но Клаудия бе преживяла войната тук, в Хонконг. По време на японската окупация тя не бе лежала в затвора „Стенли“ заедно с всички цивилни европейци, защото бе евроазиатка. Заедно със сестра си и брат си се опитала да помогне на военнопленниците, внасяйки скришом в лагера храна, лекарства и пари. Японската военна полиция, Кампейтай, я заловила. Оттогава не можеше да има деца.

— Да кажа ли, че ви няма? — попита тя.

— Не. — Преди две години Дънрос бе вложил огромен капитал в „Тода шипинг индъстрис ъф Йокохама“ за строежа на два гигантски товарни кораба. Те трябваше да попълнят флота на „Струан“, голяма част от който бе унищожен по време на войната. Бе избрал тази японска корабостроителница, защото тя предлагаше най-доброто качество при най-изгодни условия, даваше гаранция за доставката и всичко останало, което британските корабостроителници не можеха да предложат. Освен това знаеше, че е време всичко да бъде забравено. — Ало, Хиро — той имаше добро отношение специално към този човек. — Радвам се да те чуя. Как е в Япония?

— Моля да ме извиниш за безпокойството, тай-пан. В Япония всичко е наред, въпреки че е горещо и влажно.

— Как върви работата по моите кораби?

— Идеално, тай-пан. Всичко е точно както сме се разбрали. Просто исках да те уведомя, че в събота сутрин пристигам в Хонконг по работа. Ще бъда там през уикенда, а после продължавам за Сингапур и Сидни. Ще се върна в Хонконг точно навреме за окончателното уреждане на сделката. Все още ли имаш намерение да идваш в Йокохама, за да присъстваш на пускането на двата кораба?

— Да, със сигурност. В колко часа каца самолетът ти в събота?

— В 11:10, Японски авиолинии.

— Ще изпратя кола да те посрещне. Какво ще кажеш, да дойдеш направо в Хепи вели на конните надбягвания? Можеш да обядваш с нас, а след това колата ми ще те закара до хотела? Ще отседнеш във „Виктория енд Албърт“, нали?

— Този път — в хонконгския Хилтън. Тай-пан, моля да ме извиниш, не искам да ти създавам затруднения, много съжалявам.

— Това е нищо. Ще изпратя някой от хората ми да те посрещне. Вероятно Ендрю Гавалан.

— Много добре. Благодаря ти, тай-пан. С нетърпение очаквам да те видя и още веднъж извинявай за безпокойството.

Дънрос затвори телефона. „Интересно защо се обади? Каква ли е истинската причина? — питаше се той. — Хиро Тода, главен директор на най-преуспяващия корабостроителен комплекс в Япония не прави нищо внезапно или необмислено.“

Дънрос са замисли за приключването на сделката за корабите и за трите предстоящи плащания от по два милиона, които трябваше да бъдат извършени на 1-и, 11-и и 15-и септември, а остатъкът след деветдесет дни. Общо дванадесет милиона щатски долара, с които в момента не разполагаше. Или подписаният договор за даване под наем на корабите, който беше необходим за изплащане на банковия заем, който той все още не бе получил.

— Няма значение, всичко ще се уреди.

— За тях — да — каза Клаудия. — Знаете ли, нямам им доверие, тай-пан. Нито на един.

— Не си справедлива, Клаудия. Те се опитват да постигнат с икономически средства онова, което не успяха да постигнат с военни.

— Като правят дъмпинг на всички световни пазари?

— Работят упорито, имат печалби и ще ни погребат, ако им позволим. — Неговият поглед също стана суров. — Но, в края на краищата, Клаудия, зачеркни един англичанин или шотландец и си намери пират. Ако сме наистина такива глупаци, че да им го позволим, значи заслужаваме да влезем в гроба. Нали затова съществува Хонконг?

— Защо помагаме на врага?

— Те бяха наши врагове — каза мило той. — Но само за някакви си двадесетина години, а връзките ни са от сто. Не сме ли били първите търговци, навлезли в Япония? Та нали Хег Струан е купила първото парче земя, дадено за продан в Йокохама през 1860-а? Нали тя е завещала то да бъде крайъгълен камък в политиката на „Струан“ за създаването на триъгълника Китай-Япония-Хонконг?

— Да, тай-пан, но не мислите ли…

— Не, Клаудия, ние работим с Тода, с Касиги, с Торанага от сто години и точно в този момент „Тода шипинг“ са много важни за нас.

Телефонът отново иззвъня. Тя го вдигна:

— Да, ще му се обадя. — После се обърна към Дънрос. — Обаждат се уредниците на вашето тържество довечера.

— Какво има?

— Нищо, тай-пан — хленчат. Това в края на краищата е двадесетата годишнина от сватбата на тай-пана. Целият Хонконг ще дойде и целият Хонконг трябва да бъде шашнат. — Отново се чу телефонен звън. Тя вдигна. — Добре! Свържете ме… Обажда се Бил Фостър от Сидни.

Дънрос взе слушалката:

— Бил… не, ти беше първи в списъка. Успя ли да приключиш сделката с „Уулара пропъртис“?… Какво те спира?… Това въобще не ме интересува. — Той погледна часовника си. — Сега при теб е ранен следобед. Обади им се веднага и им предложи още по половин австралийски долар на акция и ги уведоми, че офертата е валидна до края на работния ден. Свържи се с банката и им кажи да изискат пълното изплащане на дълговете им до края на работния ден… Това пък ме вълнува най-слабо, пресрочили са вече с тридесет дни. Искам контрол над тази компания. Веднага. Без нея сделката за даването под наем на новия ни товарен кораб ще отиде по дяволите и ще трябва да започнем всичко отначало. И искам да се върнеш в четвъртък с полет 543 на „Куантас“. Трябваш ми тук за едно съвещание. — Той затвори телефона. — Предай на Линбар да дойде, тук веднага след срещата с Кейси Чолок. Залази му билет на „Куантас“ 716 за Сидни в петък сутринта.

— Да, тай-пан. — Тя си записа и му подаде един лист — това е програмата ви за днес.

Четири управителни съвета: на „Голдън фери“ в 10:30, на „Струан мотър импортс ъф Хонконг“ в 11:00, на „Чонг-ли фуудс“ в 11:15 и на „Каулуун инвестмънтс“ в 11:30. Обяд с Линкълн Бартлет и госпожица Кейси Чолок от 12:40 до 14:00. Следобеда още управителни съвети, Питър Марлоу в 16:00, Филип Чен в 16:20, коктейл при губернатора в 18:00, тържеството за неговия юбилей започва в 20:00, напомняне да се обади в 23:00 на Аластър Струан в Шотландия и поне още петнадесет телефонни разговора с всички краища на Азия.

— Марлоу ли? — учуди се той.

— Той е писател, отседнал във „Вик“ — не помните ли, че ви изпрати писмо с молба да се срещне с вас. Пише книга за Хонконг.

— А, да — онзи, бившият военен летец.

— Да. Да отложа ли срещата с него?

— Не. Остави всичко както си е, Клаудия. — Той извади от задния си джоб малка тънка кожена кутийка за визитни картички и й даде десетина, изписани с неговия почерк. — Това са няколко телеграми и телекса, които трябва да бъдат изпратени незабавно, както и бележки, свързани с различните управителни съвети. Свържи ме с Джен в Тайпей, после с Хавъргил в банката, а след това карай по списъка.

— Да, тай-пан. Чух, че Хавъргил ще се пенсионира.

— Прекрасно. Кой ще е следващият?

— Все още никой не знае.

— Да се надяваме, че ще е Джонджон. Кажи на шпионите ти да се размърдат. Залагам сто, че ще разбера преди теб!

— Готово!

— Добре. — Дънрос протегна ръка и каза чаровно. — Можеш да ми платиш веднага. Джонджон е.

— А? — тя втренчи поглед в него.

— Решихме го снощи — всички директори. Помолих ги да не казват на никого преди единадесет часа днес.

Тя извади неохотно стодоларовата банкнота и му я подаде.

— Бях особено привързана към тази банкнота.

— Благодаря ти — каза Дънрос и я пъхна в джоба си. — И аз самият съм особено привързан към нея.

На вратата се почука.

— Да? — каза той.

Сандра Ий, неговата лична секретарка, отвори вратата.

— Извинете, тай-пан, но пазарът се е покачил с два пункта и Холбрук чака на втора линия.

Алън Холбрук бе шеф на тяхната вътрешна брокерска компания.

Дънрос натисна бутона за втора линия:

— Клаудия, веднага след като свърша, доведи Армстронг.

Тя излезе заедно със Сандра Ий.

— Да, Алън?

— Добро утро, тай-пан. Първо: Усилено се носи слух, че ще се опитаме да поемем контрола над „Ейжън пропъртис“.

— Това сигурно е работа на Джейсън Плъм, с цел да вдигне акциите си преди годишното им събрание. Знаеш какво опитно копеле е.

— Вероятно заради това, нашите акции се качиха с десет цента.

— Добре. Купи веднага 20 000.

— Чрез депозит ли?

— Естествено.

— Добре. Втори слух: Сключили сме сделка за милиони долара с „Пар-Кон индъстрис“ — огромно разрастване.

— Въздушни кули — каза Дънрос непринудено, прехвърляйки бясно през съзнанието си възможностите за изтичане на информация. Само Филип Чен, — а в Единбург Аластър Струан и старият Шон Макструан — би трябвало да знаят за удара срещу „Ейжън пропъртис“. А сделката с „Пар-Кон“ бе свръхсекретна и за нея знаеха само членовете на Вътрешния съвет.

— Трето: Някой купува големи пакети от нашите акции.

— Кой?

— Не знам. Но става нещо гнило, тай-пан. Начинът, по който бавно се покачват акциите ни през последния месец… Не ми е известно каква би могла да бъде причината, освен купувач или купувачи. Същото става и с „Ротуел-Горнт“. Чух, че отвъд океана е бил купен пакет от 200 000.

— Разбери кой е.

— По дяволите, само да знаех как. Пазарът е колеблив и много нервен. Наоколо се мотаят много китайски пари. Многобройни малки сделки… няколко дяла тук, няколко — там, но умножени по около сто хиляди… пазарът може да започне да се разпада… или рязко да се вдигне.

— Добре. Тогава всички ще направим голям удар. Обади ми се, преди да приключат. Благодаря, Алън. — Той затвори телефона, усещайки стичащата се по гърба му пот. — Мамка му. Какво става, по дяволите?

Във външния кабинет Клаудия Чен преглеждаше някакви документи заедно със Сандра Ий, която бе нейна племенница по майчина линия — умна, с много приятен външен вид, двадесет и седем годишна, с мозък като сметало. После погледна часовника си и каза на кантонезки:

— Долу чака полицейският началник Брайън Куок, малка сестричке. Защо не го доведеш? След шест минути.

— Айейа, добре, голяма сестро! — Сандра Ий припряно провери грима си и излезе, шумолейки с копринените си дрехи. Клаудия я изпрати с усмивка, мислейки си, че Сандра Ий би била идеална — превъзходна партия за Брайън Куок. Седна зад бюрото си и започна да пише телексите. „Цялата работа е свършена. Не, тай-панът каза нещо… какво беше? А, да!“ Тя набра домашния си телефон.

— Уеиий? — каза нейният ама А Сам.

— Слушай, А Сам — заговори тя на кантонезки, — третата чистачка Фунг във „Виктория“ не е ли дъщеря на третия ти братовчед?

— О, да, майко — отвърна А Сам, използвайки учтивата китайска форма за обръщение на слуга към господарка. — Но е дъщеря на мой четвърти братовчед и то от рода Фунг-тат, а не от Фунг-сам, който е моят род.

— Това няма значение, А Сам. Обади й се и се опитай да разбереш колкото може повече за двама дяволи чужденци от страната на Златната планина. Отседнали са в апартамента „Уханна пролет“. — Тя търпеливо продиктува буква по буква имената им и деликатно добави. — Чух, че имат странни навици в леглото.

— Ако изобщо има човек, който да може да разбере, то това е третата чистачка Фунг. Ха! Какви са тези странности?

— Особени странности, А Сам. И побързай, малък мазнико. — Тя затвори сияеща.

Вратите на асансьора се отвориха, Сандра Ий въведе двамата полицаи и неохотно излезе. Брайън Куок я изгледа. Той бе на тридесет и девет, висок за китаец — малко повече от метър и осемдесет, много хубав, със синьо-черна коса. И двамата бяха цивилни. Клаудия ги заговори учтиво, но в момента, в който видя, че лампата на втора линия угасна, ги въведе в кабинета и затвори вратата.

— Извинявам се, че идваме без предварителна уговорка — каза Армстронг.

— Няма проблеми, Робърт. Изглеждаш уморен.

— Тежка нощ. Заради всички злодеяния, извършени в Хонконг — каза непринудено Армстронг. — Пълно е с гадове и светците са разпънати на кръст.

Дънрос се усмихна и погледна към Куок.

— Как се отнася животът към теб, Брайън?

Брайън Куок се усмихна в отговор:

— Много добре, благодаря, Йан. Акциите се качват — имам някой и друг долар в банката, Поршето ми още не се е разпаднало, а жените са си жени.

— И слава Богу! Ще участваш ли в автомобилното състезание в неделя?

— Ако успея да постегна Лулу. Липсва й едно странично хидравлично маркуче.

— Провери ли в нашия магазин?

— Да. Без успех, тай-пан. Вие ще участвате ли?

— Зависи. В неделя следобед трябва да отида до Тайпей. Но, ако имам време, ще участвам. За всеки случай се записах. Как е Специалното разузнаване?

Брайън се ухили:

— Тършува, за да си изкарва хляба.

Специалното разузнаване беше напълно самостоятелен отдел, част от елитния, полусекретен Специален отдел, отговарящ за предотвратяването и разкриването на подривни действия в колонията. Имаше си свои начини на действие, тайни фондове и извънредни пълномощия. И бе отговорен само пред губернатора.

Дънрос се отпусна на стола си:

— Какво става?

Армстронг рече:

— Сигурен съм, че вече знаете. Става въпрос за оръжието, намерено в самолета на Бартлет.

— Да, чух тази сутрин — каза той. — С какво мога да ви бъда полезен? Имате ли някаква представа защо и за кого е предназначено? И от кого? Хванали сте двама души?

Армстронг въздъхна:

— Да. Наистина се оказа, че са механици — и двамата бивши възпитаници на Националните военновъздушни сили. Без досиета в полицията, макар и да се предполага, че са членове на тайни триади. И двамата са дошли тук по време на голямата емиграционна вълна през 49-а година. Между другото, може ли всичко това да си остане само между нас?

— А вашите шефове?

— Иска ми се да включа и тях, но го запазете само за себе си.

— Защо?

— Имаме основание да мислим, че оръжието е било изпратено на някой от „Струан“.

— Кой? — попита рязко Дънрос.

— Ще го запазите ли в тайна?

— Да. Кой?

— Какво знаете за Линкълн Бартлет и Кейси Чолок?

— Разполагаме с подробно досие за него, но не и за нея. Интересува ли ви? Мога да ви дам копие, при условие, че това също ще остане в тайна.

— Разбира се. Много ще ни помогнете.

Дънрос включи интеркома.

— Да, сър? — чу се гласът на Клаудия.

— Извадете копие от досието на Бартлет и го дайте на господин Армстронг, преди да си тръгне. — Дънрос изключи интеркома.

— Няма да ви отнемаме много време — каза Армстронг. — Винаги ли правите досиета на потенциалните си клиенти?

— Не. Но искаме да знаем с кого работим. Ако успеем да сключим сделката с Бартлет, това би означавало за нас милиони, както и за него. Хиляда нови работни места за Хонконг — фабрики, складове, много голямо разрастване — заедно със съответните рискове, които поемаме. Всеки в бизнеса прави тайно финансово проучване — може би ние сме малко по-старателни. Обзалагам се на петдесет долара, че той е направил същото за мен.

— Не са ли отбелязани някакви връзки с престъпния свят?

Дънрос се сепна:

— Мафия? Или нещо от този род? Боже Господи, не, нищо. Освен това, ако Мафията се опитваше да стъпи тук, те нямаше да изпратят само десет автомата M14, две хиляди патрона и една кутия гранати.

— Информацията ви е страшно точна — прекъсна го Брайън Куок. — Прекалено точна. Разопаковахме ги само преди час. Кой е вашият информатор?

— Нали знаете, че в Хонконг няма тайни.

— В днешно време човек не може да разчита и на собствените си полицаи.

— Мафията със сигурност би изпратила двадесет пъти повече и при това пистолети. Но би се провалила тук, независимо от това с какво се занимава. Никога не биха могли да изместят нашите триади. Не, не може да е Мафията — това е работа на местен човек. Кой ви даде информацията за пратката, Брайън?

— Полицията на токийското летище — каза Куок. — Един от механиците им правел задължителна проверка — знаеш колко са съвестни. Докладвал на своя началник, тяхната полиция ни се обади и ние казахме да ги пуснат.

— В такъв случай се свържете с ФБР и ЦРУ — накарайте ги да проверят в Хонолулу или в Лос Анжелос.

— И вие ли сте проверили маршрута им?

— Разбира се. Очевидно е. Защо мислите, че е някой от „Струан“?

— И двамата разбойници казаха… — Армстронг извади бележника си и погледна в него. — Въпросът ни беше: „Къде щяхте да закарате тези пакети?“ — И двамата по различен начин признаха: „До склад 15, трябваше да оставим пакетите в дъното на седма клетка.“ — Той вдигна очи към Дънрос.

— Това не значи нищо. Притежаваме най-големите складове на летище Кай Так. И това, че е трябвало да оставят оръжието в един от тях, не доказва нищо друго, освен това, че са хитри. През нас преминават толкова много стоки, че би било лесно за всеки да вкара външен камион. — Дънрос се замисли за момент. — Петнадесети е точно на изхода, идеално място. — Той посегна към телефона. — Веднага ще изпратя човек от охраната, за да…

— Недейте, ако обичате, поне засега.

— Защо?

— Следващият ни въпрос — продължи Армстронг — беше: „Кой ви нае?“ Естествено казаха измислени имена и описания и отрекоха всичко, но скоро ще станат по-сговорчиви. — Той се усмихна зловещо. — Все пак единият от тях, след леко извиване на ухото, в преносен смисъл разбира се, каза следното: „Оставете ме на мира, имам важни приятели!“ „Нямаш нито един приятел на този свят“ — каза сержантът. „Може би, но многоуважаваният Цу-ян има и Чен от «Ноубъл хаус» също.“

Настъпи дълга и тежка тишина. Те чакаха.

„Тези проклети автомати“ — мислеше побеснял Дънрос. Но лицето му остана спокойно, мозъкът му заработи още по-бързо.

— При нас работят повече от сто души с фамилия Чен. Някои от тях са роднини, други — не са. Чен е толкова често срещано име, колкото и Смит.

— А Цу-ян? — попита Брайън Куок. Дънрос сви рамене:

— Той е директор на „Струан“, но е директор и в „Блекс“, във „Виктория бенк“ и в още четиридесет компании, един от най-богатите хора в Хонконг и име, за което всеки в Азия би се сетил веднага. Както и Чен от „Ноубъл хаус“.

— Знаете ли, че е заподозрян в това, че е с много висок ранг в йерархията на триадите — и по-специално в „Гриън пенг“? — попита Брайън Куок.

— Всеки по-важен шанхаец е под същото подозрение. Боже Господи, Брайън, знаеш ли, предполагаше се, че Чианг Кай-шек преди години е предал на „Гриън пенг“ Шанхай като техен основен район на действие, при условие, че подкрепят северната му кампания срещу висшите военни. „Гриън пенг“ не е ли все още, повече или по-малко, официална националистична тайна организация?

Брайън Куок каза:

— Йан, как е спечелил парите си Цу-ян? Първото си богатство?

— Не знам. Кажи ми, Брайън.

— С контрабанда на пеницилин, лекарства и бензин — но най-вече с пеницилин — по време на Корейската война. Прехвърлял ги е през границата за комунистите. Преди Корея е имал само парче плат, колкото да скрие срамните си части, и една счупена рикша.

— Това са само слухове, Брайън.

— Струан също е направил състояние.

— Да. Но би било наистина много глупаво да намекваш, че е от контрабанда, явно или тайно — каза меко Дънрос. — Наистина много глупаво.

— Не е ли?

— Струан е започнал с малко контрабанда преди около сто и двадесет години, поне така разказват, но това е била почитана професия и никога не е била в нарушение на британските закони. Ние сме капиталисти, които спазват законите и китайски търговци и сме такива от много години.

Брайън Куок не се усмихна:

— Според друг слух повечето от този пеницилин е бил развален. Много развален.

— Ако е така, ако това е истина, тогава, моля те, Брайън, иди да го хванеш — студено каза Дънрос. — Лично аз мисля, че това е само още един слух, разпространяван от завистливи конкуренти. Ако беше вярно, щеше да се носи из залива заедно с останалите, които са се опитвали да го правят. Или пък щеше да бъде наказан като Бед Паудър Уонг.

Той говореше за един хонконгски контрабандист, продал огромно количество нечист пеницилин, след като го бе пренесъл зад граница по време на Корейската война, а след това вложил състоянието си в акции и земя в Хонконг. Само за седем години беше успял да стане много, много богат. После някакви триади в Хонконг получили заповед да си разчистят сметките с него. Всяка седмица изчезвал или умирал по един член от семейството му. Удавяне, катастрофа, удушаване, отрова или нож. Убийствата продължили седемнадесет месеца и три седмици, а след това спрели. Останали живи само той и едно от внучетата му — полуидиотче. Сега те живееха, залостени в същия огромен, някога луксозен апартамент, на последния етаж на една сграда, заедно с един прислужник и един готвач, в постоянен страх, пазени ден и нощ, без да излизат навън, знаейки, че никакъв телохранител, нито каквото и да е количество пари не са в състояние да ги предпазят от неумолимостта на тази присъда, публикувана в едно мъничко каре в един местен китайски вестник: „Бед Паудър Уонг ще бъде наказан — той и цялото му потомство.“

Брайън Куок каза:

— Веднъж разпитвахме този мръсник, Робърт и аз.

— О?

— Да. Тръпки да те побият. Всички врати са с по две ключалки и вериги, всички прозорци са заковани и покрити с дъски — само тук-там по някоя дупка за наблюдение. Не е излизал навън, откакто започнали убийствата. Целият апартамент вонеше, Господи как вонеше! Единственото, което прави, е да играе с внука си на китайска дама и да гледа телевизия.

— И да чака — каза Армстронг. — Някой ден ще дойдат и за двамата. Внукът му вече трябва да е на шест или седем години.

Дънрос рече:

— Мисля, че потвърждаваш това, което исках да кажа. Цу-ян не е като него и никога не е бил. И за какво би могъл Цу-ян да използва няколко M14? Ако искаше, предполагам, че би могъл да събере половината националистка армия заедно с един танков батальон.

— В Тайван да, но не и в Хонконг.

— Цу-ян имал ли е някога нещо общо с Бартлет?

— Да. Ходил е веднъж в Ню Йорк и веднъж в Лос Анжелос от наше име. И двата пъти заедно с Джон Чен. Те започнаха подготовката на договора между „Струан“ и „Пар-Кон индъстрис“, който трябва да бъде окончателно завършен, или отхвърлен, тук този месец. Затова от мое име те поканиха официално Бартлет в Хонконг.

Армстронг погледна своя китайски колега. После каза:

— Кога беше това?

— Преди четири месеца. Толкова време беше необходимо и на двете компании, за да подготвят всички подробности.

— Джон Чен, а? — каза Армстронг. — Той наистина би могъл да бъде Чен от „Ноубъл хаус“.

— Знаеш ли, Джон не е такъв човек — каза Дънрос. — Няма никаква причина да се замесва в такава история. Може да е просто съвпадение.

— Има още едно любопитно съвпадение — каза Брайън Куок. — И Цу-ян и Джон Чен познават един американец на име Банастазио. Поне и двамата са били видени в неговата компания. Говори ли ви нещо това име?

— Не. Кой е той?

— Голям комарджия и вероятно гангстер. Предполага се, че е в тесни връзки с една от фамилиите от Коза Ностра. Винченцо Банастазио.

Дънрос присви очи:

— Каза, че са „видени в неговата компания“. Кой ги е наблюдавал?

— ФБР.

Тишината стана още по-напрегната. Армстронг бръкна в джоба си, за да извади цигара. Дънрос бутна към него сребърната табакера.

— Моля.

— Благодаря. Не, няма да запаля — направих го несъзнателно. Отказах ги преди две-три седмици. Съсипия. — После добави, опитвайки се да обуздае желанието: — ФБР ни предостави тази информация, тъй като Цу-ян и Джон Чен са много известни личности тук. Помолиха ни да ги държим под око.

В този момент Дънрос внезапно си спомни думите на Фоксуел за известния капиталист, който бил нелегален комунист и когото следели в „Синклер тауърс“. „Господи — помисли си той, — Цу-ян има апартамент там, а също и Джон Чен. Разбира се, невъзможно е и двамата да са свързани с комунистите.“

— Естествено, хероинът е голям бизнес — заговори Армстронг с много твърд глас.

— Какво искаш да кажеш, Робърт?

— Търговията с наркотици изисква огромни количества пари, които да я финансират. Такива количества могат да дойдат само от банки или от банкери, тайно разбира се. Цу-ян е в управителните съвети на доста банки, както и господин Чен.

— Робърт, трябва много да внимаваш със забележки от този род — изскърца със зъби Дънрос. — Правиш много опасни заключения, без да разполагаш с никакви доказателства. Това, предполагам, е подсъдно и аз няма да го допусна.

— Прав сте, съжалявам. И въпреки това, търговията с наркотици е голям бизнес и тук, в Хонконг е в големи мащаби. Ще намеря начин да открия кои са нашите гадове.

— Това е похвално. И ще получиш пълна подкрепа от „Струан“ и от мен. Аз също ненавиждам трафика.

— О, не го ненавиждайте, тай-пан, нито трафикантите. Това съществува така или иначе. Всъщност е друг бизнес — наистина незаконен, но все пак бизнес. Беше ми възложено да разбера кои са тай-пановете му. Въпрос на лично удовлетворение, това е всичко.

— Ако имаш нужда от помощ, просто я поискай.

— Благодаря. — Армстронг стана уморено. — Преди да си тръгнем искам да ви кажа за още две съвпадения, които може би ви интересуват. Когато тази сутрин бяха споменати имената на Цу-ян и Чен от „Ноубъл хаус“, решихме, че бихме искали веднага да си поговорим с тях. Но малко след като сме пипнали оръжието, Цу-ян е хванал първия самолет за Тайпей. Любопитно, а?

— Той непрекъснато снове напред-назад — каза Дънрос, но притеснението му растеше.

Цу-ян трябваше да дойде тази вечер на неговото тържество. Щеше да е странно, ако не се появи.

Армстронг кимна:

— Изглежда е взел това решение в последния момент — без резервация, без билет, без багаж. Достатъчни са били няколко долара под тезгяха, за да свалят някой и на негово място да качат него. Носел е само дипломатическо куфарче. Странно, а?

Брайън Куок каза:

— Няма никаква надежда да бъде екстрадиран от Тайван.

Дънрос се вгледа в него, после отново погледна Армстронг. Очите му не трепваха и бяха с цвета на морски лед.

— Каза, че имало две съвпадения. Какво е другото?

— Не можем да открием Джон Чен.

— Какво говорите?

— Няма го вкъщи, нито при приятелката му, нито на което и да е от местата, където обикновено ходи. От няколко месеца, с прекъсвания, следим него и Цу-ян. Откакто ни информираха от ЦРУ.

Настъпи тишина.

— Проверихте ли корабчето му? — попита Дънрос, макар и да знаеше, че са го направили.

— Закотвено е на мястото си. От вчера не е изкарвано. Момчето, което се грижи за него, също не го е виждало.

— На игрището за голф?

— Не, не е там — каза Армстронг. — Нито на автомобилната писта. Не е присъствал на изпробването, въпреки че са го очаквали. Няма го, изчезнал е.

6

11:45 часа

В заседателната зала всички мълчаха слисани.

— Какво е станало? — попита Кейси. — Цифрите са достатъчно красноречиви.

Четиримата мъже, които седяха около масата, я погледнаха. Ендрю Гавалан, Линбар Струан, Жак де Вил и Филип Чен — членове на Вътрешния съвет.

Ендрю Гавалан бе висок, слаб, четиридесет и седем годишен. Той погледна тестето листа пред себе си. „Дю не ло мо на всички жени в бизнеса“ — помисли с раздразнение.

— Може би трябва да поговорим с господин Бартлет — каза той с неудобство, все още много объркан от факта, че имат работа с жена.

— Вече ви казах, че имам правото да се разпореждам във всички тези области — каза тя, опитвайки се да прояви търпение. — Аз съм финансов и изпълнителен вицепрезидент на „Пар-Кон индъстрис“ и съм упълномощена да водя преговорите с вас. Миналия месец го потвърдихме в писмена форма. — Кейси се владееше. Срещата вървеше много трудно. От първоначалния шок, че е жена до неизбежната и извънредно любезна неловкост. Чакаха я да седне, чакаха да заговори първа, после стояха прави, докато тя не ги покани да седнат, разговаряха за незначителни неща, без желание да се заемат с бизнес, въобще не искаха да преговарят с нея и вместо това й обясняваха как съпругите им с удоволствие ще я разведат по магазините, а след това зяпнаха от учудване, защото тя знаеше и най-малките подробности от проекта за сделката. Всичко това бе част от един стил, с който в нормална ситуация тя можеше да се справи. Но не и днес. „Господи — мислеше си тя, — трябва да успея.“

— Наистина е много просто — каза в началото, опитвайки се да ги освободи от неловкостта. — Абстрахирайте се от факта, че съм жена и ме преценявайте според способностите ми. И така, в нашия дневен ред фигурират три точки: фабриките за полиуретан; нашето предложение за лизинг на компютри и накрая общото представяне на нашите петролно-химически продукти — торове, фармация и спортни стоки из цяла Азия. Първо, нека обсъдим фабриките за полиуретан, запасите от химически смеси и предвидения график за финансиране.

Тя веднага им показа графика и предварително подготвена документация, направи устно резюме на факти, цифри и проценти, на банкови такси и лихви. С прости думи и много бързо, така че дори и най-бавният ум да може да схване проекта. И сега я гледаха втренчено.

Ендрю Гавалан наруши тишината:

— Това е… това е много впечатляващо, мила моя.

— В интерес на истината не съм твоята „мила“ — засмя се Кейси. — Аз съм много костелив орех, когато става въпрос за моята корпорация.

— Non, mademoiselle — каза Жак де Вил с меко галско обаяние, — вие не сте никак костелива. Напротив — имате чудесно тяло.

— Merci, monsieur — отвърна моментално тя и добави леко на сносен френски — но, моля ви, нека засега да оставим формите на тялото ми и да обсъдим формата на тази сделка. Най-добре е да не смесваме двете неща, не мислите ли?

Отново тишина. Линбар Струан предложи кафе.

— Не, благодаря, господин Струан — отвърна Кейси, опитвайки се да се съобразява с обичаите им и да не се обръща към тях на малки имена. — Може ли да съсредоточим вниманието си върху това предложение? Изпратихме ви го миналия месец… Опитала съм се да реша както вашите така и нашите проблеми.

Отново настъпи тишина. Линбар Струан, тридесет и пет годишен, с много приятна външност, със светлоруса коса и сини очи, в които блещукаше дяволит блясък, продължи да настоява:

— Сигурна ли сте, че не искате кафе? Или, може би, чай?

— Не, благодаря. Значи приемате нашето предложение без забележки?

Филип Чен се изкашля и каза:

— По принцип сме единодушни в желанието си да работим съвместно с „Пар-Кон“ в няколко области. Самите заглавия в споразумението го показват. А що се отнася до фабриките за полиуретан…

Тя изслуша неговите обобщения, след което още веднъж се опита да бъде по-конкретна, което беше и целта на срещата. Но вървеше ужасно трудно и тя усещаше силното им смущение и недоволство. „Това са най-неприятните моменти, които някога съм изживявала. Може би причината е в това, че са англичани, а аз никога не съм си имала работа с англичани.“

— Има ли нещо конкретно, което искате да изясним? — попита тя. — Ако има нещо, което не разбирате…

Гавалан рече:

— Разбираме много добре. Представяте ни изчисления, които не са балансирани. Ние финансираме строежа на фабриките, а вие доставяте машините. Но изплащането им ще продължи три години, което ще обърка всички приходи и ще означава липса на печалба за най-малко пет години.

— Казаха ми, че обичаят в Хонконг е разходите по строежа да се възвръщат изцяло за три години — отговори тя също толкова остро, щастлива, че най-после са я предизвикали. — Ние просто ви предлагаме да се съобразим с вашия обичай. Ако искате пет или десет години, ще ги имате, при условие, че същото се отнася и за сградата.

— Вие не плащате за машините — вземате ги на лизинг, а месечната вноска за смесеното дружество е висока.

— Какъв е днес основният лихвен процент на вашата банка, господин Гавалан?

Те се посъветваха, а след това й казаха. Тя поработи няколко секунди с елката си.

— Ако приемете нашето предложение, при днешния процент ще спестявате по 17 000 хонконгски долара седмично от всяка машина, от което, за периода, за който става въпрос… — още една бърза сметка — общите ви печалби ще надхвърлят с 32 процента максимума, на който можете да се надявате. А тук говорим за милиони долари.

Те я гледаха мълчаливо.

Ендрю Гавалан проведе кръстосан разпит за изчисленията, но тя не се поколеба нито за миг. Неодобрението към нея нарасна още повече.

Тишина.

Бе сигурна, че са объркани от нейните изчисления. „Какво още трябва да кажа, за да ги убедя? — мислеше си тя с растяща тревога. — «Струан» ще направят куп пари, ако си размърдат задниците, ние ще направим състояние и най-после ще получа своите твърди пари. Само пяната ще направи «Струан» богати, а «Пар-Кон» ще получава чисто около 80 000 щатски долара месечно през следващите десет години. А Линк каза, че може и аз да получа нещо.“

— Колко искаш? — беше я попитал той, преди да тръгнат от Щатите.

— Петдесет и един процента — бе отвърнала смеейки се. — Щом ме питаш.

— Три процента.

— Моля те, Линк, искам си твърдите пари.

— Ако успееш да свършиш цялата работа, получаваш правото да закупиш 100 000 акции на „Пар-Кон“ на цена с четири долара по-ниска от пазарната.

— Готово. Но аз искам и компанията за пяната — бе казала тя, притаявайки дъх. — Започнах тази работа и я искам. 51 процента. За мен.

— Срещу какво?

— „Струан“.

— Става.

Кейси чакаше, външно спокойна. Когато прецени, че моментът е подходящ, тя каза невинно:

— В такъв случай, да смятам ли, че сме се разбрали и че нашето предложение се приема без възражения? С вас сме квит. Какво по-хубаво от това?

— Аз все още твърдя, че вие не осигурявате 50 процента от средствата за смесеното предприятие — отвърна остро Ендрю Гавалан. — Вземате машините и материалите на лизинг, което значи, че рискувате по-малко от нас.

— Но ние го правим по данъчни съображения и за да намалим размера на преките разноски, господа. Отделяме пари за финансиране на оборота си. Фактът, че получаваме амортизационна отстъпка и различни други отстъпки, няма отношение към въпроса. — И дори още по-невинно, зареждайки капана добави: — Ние финансираме в Щатите, където познаваме добре обстановката. Вие финансирате в Хонконг, където сте експертите.

Куилън Горнт се извърна от прозореца на своя кабинет.

— Пак повтарям, можем да ви предложим по-изгодни условия от тези на „Струан“, господин Бартлет. Независимо за какво става въпрос.

— Ще се борите за всеки долар?

— За всеки долар. — Англичанинът направи няколко крачки, седна зад бюрото си и отново се вгледа в Бартлет. Намираха се на последния етаж на „Ротуел-Горнт билдинг“, която също гледаше към „Конаут роуд“ и морския бряг. Горнт бе здрав мъж, с грубо лице и брада, малко под метър и осемдесет, със сивееща коса, гъсти вежди и кафяви очи. — Не е тайна, че нашите компании си съперничат много сериозно, но мога да ви уверя, че ние можем да ви направим по-добри предложения и да се справим по-добре. В състояние съм да уредя нашата част от финансирането до края на седмицата. Бихме могли да установим взаимноизгодно сътрудничество, вие и аз. Предлагам ви да направим смесена компания, съобразена със законите на Хонконг — тук данъците са наистина съвсем приемливи — 15 процента от спечеленото в Хонконг, а останалото без никакви данъци в цял свят. — Горнт се усмихна. — По-добре отколкото в САЩ.

— Много по-добре — каза Бартлет. Той седеше във висок кожен стол. — Много, много по-добре.

— Това ли е причината за интереса ви към Хонконг?

— Една от причините.

— А какви са останалите?

— Тук все още няма американска организация с размерите на моята, а би трябвало. Живеем във века на Пасифика. Но вие може да имате полза от идването ни. Имаме много възможности, каквито вие нямате и владеем голяма част от американския пазар. От друга страна „Ротуел-Горнт“, както и „Струан“, имат възможностите, които ни липсват, и владеете голяма част от азиатските пазари.

— Как можем да установим стабилни връзки?

— Първо трябва да разбера какво преследват „Струан“. Започнах преговори с тях и не обичам да се отказвам по средата.

— Веднага мога да ви кажа какво преследват: своята печалба, а всички останали да вървят по дяволите. — Усмивката на Горнт бе сурова.

— Сделката, която обсъждахме, ми се струва съвсем честна.

— Няма по-добри от тях, когато става въпрос за това да изглеждат честни и да приемат равно участие, а след това да продават на своя глава, предпочитайки да оберат каймака от печалбите и на всичкото отгоре да задържат контрола в свои ръце.

— С нас това няма да им се удаде.

— Правят го вече почти век и половина. Понаучили са някои номера.

— Както и вие.

— Разбира се. Но „Струан“ са много различни от нас. Ние притежаваме разни неща и компании, а те са по процентите. Държат малко повече от 5 процента в повечето от филиалите си и въпреки това продължават да упражняват пълен контрол чрез специални акции, даващи право на глас или чрез клаузи в устава на дружеството, които правят техния тай-пан, тай-пан на филиала с изключително право за вземане на решения.

— Това изглежда много умно.

— Така е. И те са умни. Но ние сме по-добри и по-откровени, а нашите контакти и влиянието ни в Китай и по бреговете на целия Тихи океан, с изключение на Съединените щати и Канада са по-многобройни от техните и с всеки ден нарастват.

— Защо?

— Защото нашата компания е създадена в Шанхай — най-големият град в Азия, — където сме най-силни. „Струан“ винаги са съсредоточавали усилията си в Хонконг, който доскоро беше едва ли не глуха провинция.

— Но с Шанхай вече е свършено, откакто комунистите откъснаха страната от света през 49-а. Сега през Шанхай не минава никаква международна търговия — всичко минава през Кантон.

— Да. Но шанхайците са били онези, които са напускали Китай и са дошли на юг, пренасяйки парите, ума и куража си и които са направили от Хонконг това, което представлява днес и което ще бъде утре: настоящата и бъдещата столица на целия Тихи океан.

— Повече от Сингапур?

— Разбира се.

— А от Манила?

— Разбира се.

— А Токио?

— Той винаги ще бъде само на японците. — Очите на Горнт блеснаха, а лицето му се покри с бръчици. — Хонконг е най-великият град в Азия, господин Бартлет. Независимо от това кой го управлява, рано или късно той ще управлява Азия… Естествено говоря за търговията, финансите, корабоплаването и големия бизнес.

— А какво ще стане с комунистически Китай?

— Смятаме, че КНР — както наричаме Китайската Народна Република — има полза от Хонконг. Ние сме контролираната „отворена врата“ за тях. Хонконг и „Ротуел-Горнт“ представляват бъдещето.

— Защо?

— Защото откакто Шанхай е индустриалният и бизнес център на Китай, шанхайците са най-предприемчивите хора в Китай и те диктуват темпото. А сега най-способните от тях са тук. Скоро ще разберете каква е разликата между кантонезците и шанхайците. Шанхайците са предприемачите, индустриалците, посредниците и онези, които правят международен бизнес. Няма текстилен или корабен магнат или индустриалец, който да не е шанхаец. Кантонезците се занимават със семеен бизнес, господин Бартлет. Те са самци, докато шанхайците разбират от съдружие, от съвместна дейност и най-вече от банково дело и финанси. — Горнт запали нова цигара. — Ето в това е нашата сила, затова сме по-добри от „Струан“ и затова рано или късно ще бъдем номер едно.

Линк Бартлет разглеждаше внимателно човекът, който седеше срещу него. От досието, което бе изготвила Кейси, знаеше, че Горнт е роден в британско семейство в Шанхай, че е на четиридесет и осем, вдовец, с две големи деца и че от 42-а до 45-а е служил като капитан в австралийската пехота в Тихия океан. Знаеше също, че ръководи много успешно „Ротуел-Горнт“ като частно феодално владение, което бе поел от баща си преди осем години.

Бартлет се намести в дълбокия кожен стол:

— След като със „Струан“ сте съперници и сте толкова сигурен, че все някой ден ще бъдете номер едно, защо чакате? Защо не ги превземете още сега?

Горнт го наблюдаваше, а насеченото му лице не трепваше.

— Няма нещо на този свят, което да желая по-силно. Но все още не мога. Преди три години бях съвсем близо до целта — те надцениха собствените си възможности, джосът на предишния тай-пан му бе изневерил.

— Джос?

— Това е китайска дума, която означава късмет, съдба, но е малко по-силна. — Горнт го гледаше замислено. — Тук хората са много суеверни. Джосът е много важно нещо, както избирането на подходящия момент. Джосът на Аластър Струан му изневери или се обърна. Миналата година беше катастрофална за него и тогава, отчаян, той предаде властта в ръцете на Йан Дънрос. Бяха почти разорени. Започна масова разпродажба на акциите им. Взех да купувам, но Дънрос се измъкна от тази ситуация и стабилизира пазара.

— Как?

— Да кажем, че упражни голямо незаконно въздействие върху някои банкови кръгове. — Горнт си припомни с хладен гняв как внезапно Хавъргил, противно на всички техни лични, тайни споразумения, не се бе противопоставил на искането на Струан за огромен, срочен заем, който бе дал на Дънрос време да възстанови компанията.

Горнт помнеше заслепяващата ярост, която го бе обзела, когато се обади на Хавъргил.

— Защо, по дяволите, направи това? — бе попитал той. — Сто милиона извънреден кредит? Ти спаси кожата им! Бяха ни паднали в ръчичките. Защо?

Хавъргил му каза, че Дънрос е събрал достатъчно гласове в управителния съвет и е упражнил огромен натиск лично върху него. „Нищо не можех да направя…“

„Да — помисли си Горнт, гледайки американеца. — Тогава загубих, но мисля, че ти си златният детонатор на бомбата, която ще взриви «Струан» и ще ги изчисти завинаги от лицето на Азия.“

— Този път Дънрос стигна до ръба на пропастта, господин Бартлет. Той си създаде неумолими врагове. Но сега сме еднакво силни. Така да се каже мъртва точка. Те не могат да ни превземат и ние тях — също.

— Освен ако допуснат грешка.

— Или ние допуснем грешка. — По-възрастният мъж направи колелце от цигарения дим и се загледа в него. Най-после той отново погледна към Бартлет. — Рано или късно ще спечелим. Времето в Азия тече малко по-различно от времето в Щатите.

— Така казват всички.

— Не вярвате ли?

— Знам само, че законите за оцеляване важат и тук, и там, и където и да било. Само силата им се променя.

Горнт наблюдаваше дима от цигарата, който се виеше към тавана. Кабинетът му бе голям, със стари, захабени от употреба кожени столове. По стените висяха чудесни картини, а въздухът бе изпълнен с уханието на кожа и хубави пури. Столът на Горнт бе от стар дъб, с дърворезба, а седалката и високата облегалка бяха тапицирани с плюш. Изглеждаше здрав, функционален и солиден. „Също както и мъжът, който седи на него“ — помисли Бартлет.

— Ние можем да предложим по-добри условия от „Струан“, а и времето работи за нас, и тук, и там, и където и да било — каза Горнт.

Бартлет се засмя.

Горнт също се усмихна, но Линк забеляза, че очите му не се промениха.

— Поогледайте се из Хонконг, господин Бартлет. Поразпитайте за нас и за тях. И след това решете сам.

— Да, ще го направя.

— Разбрах, че самолетът ви е задържан.

— Така е. Ченгетата от летището откриха на борда някакво оръжие.

— Чух. Любопитно. Е, ако имате нужда от помощ за освобождаването му, може би ще мога да направя нещо.

— Можете да ми помогнете веднага, като ми кажете кой и защо го е направил.

— Нямам представа… но мога да се обзаложа, че някой в „Струан“ знае.

— Защо?

— Знаели са съвсем точно вашите планове.

— Вие също.

— Да, но това няма нищо общо с нас.

— Кой знаеше за тази наша среща, господин Горнт?

— Вие и аз. Както се разбрахме. Оттук не е изтекла информация, господин Бартлет. След частната ни среща в Ню Йорк миналата година съм се свързвал с вас само по телефона — няма дори телекс за потвърждение. И вярвам във вашата предпазливост, дискретност и в това, че водите разговорите лично. На четири очи. Но кой от вашите хора знае за нашите… нашите общи интереси?

— Никой, освен мен.

— Дори и вашият финансов и административен вицепрезидент? — попита Горнт, явно изненадан.

— Да, сър. Кога разбрахте, че Кейси е жена?

— В Ню Йорк. Е, господин Бартлет, едва ли сте предполагали, че е възможно да обмисляме съвместна дейност с вас, без да проверим вашите акредитиви, както и тези на главните ви сътрудници.

— Добре. Така ще спестим време.

— Странно е, че сте поставил жена на такъв ключов пост.

— Тя е моята и дясна, и лява ръка и освен това е най-добрият директор, който имам.

— Тогава защо не сте я уведомили за срещата ни?

— Един от най-важните закони на оцеляването е да си запазваш правото на избор.

— В смисъл?

— В смисъл, че не управлявам бизнеса си чрез някакъв колективен орган. Освен това обичам импровизациите и запазвам някои от действията си в тайна. — Бартлет се замисли за момент, а после добави: — това не е липса на доверие. Всъщност по този начин я улеснявам. Ако някой в „Струан“ разбере и я попита защо се срещам с вас, учудването й ще бъде непресторено.

След кратка пауза Горнт каза:

— Рядкост е да срещнеш човек, на когото да можеш да се довериш. Голяма рядкост.

— За какво могат да послужат тези M14 и тези гранати в Хонконг и защо са използвали моя самолет?

— Не знам, но ще направя всичко възможно да разбера. — Горнт загаси цигарата си. Пепелникът беше порцеланов, на династията Сунг. — Познавате ли Цу-ян?

— Срещал съм го два-три пъти. Защо?

— Много свестен човек, въпреки че е директор в „Струан“.

— Шанхаец ли е?

— Да. Един от най-добрите — Горнт вдигна очи и го погледна сурово. — Възможно е да имате и допълнителна изгода от сделката с нас, господин Бартлет. Дочух, че в момента „Струан“ са доста затруднени — Дънрос залага много на своя флот и по-конкретно на двата супер тежки товарни кораба, които е поръчал в Япония. Първата вноска трябва да бъде изплатена след около една седмица. Освен това усилено се носят слухове, че ще се опита да сложи ръка върху „Ейжън пропъртис“. Чувал сте за тях, нали?

— Голяма компания, която се занимава със земи и недвижими имоти из цял Хонконг.

— Да. Най-голямата — по-голяма дори и от неговата К. И.

— „Каулуун инвестмънтс“ част от „Струан“ ли е? Мислех, че са отделна компания.

— Те са, поне така изглежда. Но Дънрос е тай-пан на К. И. — те винаги имат един и същ тай-пан.

— Винаги ли?

— Винаги. Включено е в клаузите на техните договори. Но Йан надхвърля дори и собствените си права. „Ноубъл хаус“ съвсем скоро може да рухне. В момента той има големи затруднения с наличните средства.

Бартлет помисли малко, а след това попита:

— Защо не се съюзите с друга компания, например „Ейжън пропъртис“, за да превземете „Струан“? В Щатите, ако се стремях към компания, която не мога да превзема сам, щях да направя точно това.

— Това ли искате да направите и тук, господин Бартлет? — веднага попита Горнт, преструвайки се на много изненадан. — Да „превземете“ „Струан“?

— Възможно е.

Преди да отговори, Горнт внимателно се вгледа в тавана.

— Да, но ще ви бъде необходим съдружник. Вероятно бихте могли да го направите заедно с „Ейжън пропъртис“, но лично аз се съмнявам. На тай-пана, Джейсън Плъм, не му стиска. Имате нужда от нас. Само ние имаме прозорливостта, силата, знанията и желанието да го направим. Но въпреки това, ще трябва да рискувате страшно много пари. В брой.

— Колко?

Горнт искрено се засмя:

— Ще помисля по този въпрос. Първо трябва да ми кажете доколко са сериозни намеренията ви.

— И ако са сериозни, ще искате ли да се включите?

Горнт го изгледа също толкова спокойно:

— Първо трябва да бъда сигурен, съвсем сигурен, във вашите намерения. Не е тайна, че ненавиждам „Струан“ по принцип и конкретно Йан Дънрос и искам да бъдат унищожени. Така че вече знаете крайната ми цел. А аз не знам вашата. Все още.

— Да речем, че сме в състояние да превземем „Струан“. Струва ли си?

— О, да, господин Бартлет. Да… да, струва си — каза той приветливо, а после за пореден път гласът му стана леден. — Но все пак искам да знам доколко сериозни са вашите намерения.

— Ще ви кажа, след като се срещна с Дънрос.

— Имате ли намерение да го наведете на същата мисъл — че заедно можете да погълнете „Ротуел-Горнт“?

— Целта на идването ми тук е да направя „Пар-Кон“ международна компания, господин Горнт. Може би инвестициите ни ще достигнат до 30 милиона долара, включващи широк спектър от стоки, фабрики и складове. Доскоро не бях чувал за „Струан“, нито за „Ротуел-Горнт“. Нито за вашето съперничество.

— Добре, господин Бартлет, да спрем дотук. Каквото и да направите ще ни бъде интересно. Да. Ще бъде интересно да видим дали можете да държите нож.

Бартлет го погледна учудено.

— Стара готварска приказка в Китай. Готвите ли?

— Не.

— Това е едно от хобитата ми. Китайците казват, че е важно да знаеш как да хванеш един нож и че не можеш да си служиш с него, ако не го държиш както трябва. Защото, ако не знаеш, ще се порежеш. Не е ли така?

Бартлет се усмихна:

— Да държиш нож, така ли? Ще запомня това. Не, не мога да готвя. Така и не успях да се науча. Кейси също въобще не може да готви.

— Китайците казват, че има три изкуства, в които никоя цивилизация не може да се мери с тяхната — литературата, рисуването с четка и готвенето. Склонен съм да се съглася. Обичате ли хубавата храна?

— Най-хубавата храна, която някога съм ял, беше в един ресторант близо до Рим, на виа Фламиния, „Казале“.

— Значи поне в това отношение си приличаме, господин Бартлет. „Казале“ е един от любимите ми ресторанти.

— Кейси ме заведе там. Никога няма да го забравя.

Горнт се усмихна.

— Надявам се, че няма да откажете да вечеряме заедно, докато сте тук. Аз също мога да ви предложа матричиана и то не по-лоша от онази, която сте яли — рецептата е съвсем същата.

— С удоволствие.

— Обичам да пия бирата си с макарони. Леденостудена американска бира направо от кутията.

След кратка пауза Горнт попита:

— Колко време ще останете в Хонконг?

— Колкото трябва — отвърна Бартлет, без да се замисли.

— Добре. В такъв случай да се уговорим за някой ден през следващата седмица? Вторник или сряда?

— По-добре във вторник, благодаря. Може ли да доведа Кейси?

— Разбира се — а после добави с равен глас, — надявам се, че дотогава ще бъдете наясно с желанията си.

Бартлет се засмя:

— А дотогава вие ще разберете дали мога да държа нож.

— Може би. Но не забравяйте едно, господин Бартлет. Ако изобщо обединим усилията си срещу „Струан“, ако веднъж започнем заедно битката, едва ли ще има начин някой от нас да се оттегли, без да понесе тежки загуби. Много тежки загуби. Трябва да съм съвсем сигурен. Все пак вие винаги можете да се оттеглите в Щатите, макар и с поражения, за да подготвите нов удар. Но ние оставаме тук. Така че рискът, който поемаме, не може да се сравни с вашия.

— Но и това, което ще спечелим, няма да може да се сравнява. Вие ще постигнете нещо безценно, което за мен не струва пукнат грош. Ще станете „Ноубъл хаус“.

— Да — каза Горнт премигвайки. Той се наведе напред, за да си вземе нова цигара, а зад бюрото левият му крак натисна един скрит бутон на пода. — Да оставим всичко за втор…

И интеркомът щракна:

— Извинете, господин Горнт, желаете ли да отложа съвещанието на управителния съвет? — попита секретарката му.

— Не — каза Горнт, — да изчакат.

— Да, сър. Госпожица Рамос е тук. Можете ли да й отделите няколко минути?

Горнт се престори на изненадан:

— Един момент — Той погледна към Бартлет. — Приключихме ли?

— Да — Бартлет веднага се изправи. — Твърдо във вторник. А дотогава нека оставим нещата да се избистрят. — Той тръгна към вратата, но Горнт го спря.

— Един момент, господин Бартлет — после каза в интеркома: — Кажете й да влезе. — Той изключи уредбата и се изправи. — Радвам се, че проведохме този разговор.

Вратата се отвори и в кабинета влезе момиче. Беше двадесет и пет годишна и зашеметяваща, с къса черна коса и маслинени очи. Очевидно бе евроазиатка, облечена небрежно с плътно прилепнали, избелени американски джинси и риза.

— Здравей, Куилън — каза тя с лек американски акцент, а усмивката й като че ли затопли стаята. — Извинете, че ви прекъсвам, но току-що се върнах от Банкок и исках просто да се обадя.

— Радвам се, че го правиш, Орланда. — Горнт се усмихна към Бартлет, който бе втренчил поглед в нея. — Това е Линк Бартлет от Америка. Орланда Рамос.

— Здравейте — каза Бартлет.

— Здрасти… а, Линк Бартлет? Американският милионер оръжейник? — каза тя и се засмя.

— Какво?

— О, не гледайте така стреснато, господин Бартлет. Всички вече знаят — Хонконг е просто едно село.

— Кажете ми сериозно — откъде научихте?

— Прочетох го в сутрешния вестник.

— Не е възможно! Та това стана едва в 5:30 сутринта.

— Пишеше го във „Фай Пао“ — експресът — в колонката за новините от последния момент, в девет часа. Това е китайски вестник, а китайците знаят всичко, което става тук. Не се притеснявайте, английските вестници ще го публикуват едва в следобедните си издания, но не се изненадвайте, ако привечер журналистите чакат пред вратата ви.

— Благодаря.

„Последното нещо, което искам, е проклетата преса да тръгне по петите ми“ — помисли си кисело Бартлет.

— Не се безпокойте, няма да ви моля за интервю, въпреки че съм независима журналистка и работя за китайската преса. Наистина съм много дискретна — каза тя. — Нали, Куилън?

— Абсолютно. Гарантирам за това — каза Горнт. — На Орланда може да се разчита изцяло.

— Разбира се, ако ми предложите да взема интервю от вас, ще приема. Утре?

— Ще помисля по този въпрос.

— Обещавам, да ви представя в най-благоприятна светлина!

— Китайците наистина ли знаят всичко, което става тук?

— Разбира се — каза тя, без да се замисли. — Но quai loh, чужденците, не четат китайските вестници, с изключение на шепа стари китайски вълци… като Куилън.

— И Специалното разузнаване, Специалният отдел, както и цялата полиция — рече Горнт.

— И Йан Дънрос — добави тя, докосвайки зъбите си с връхчето на езика.

— Толкова ли е хитър? — попита Бартлет.

— О, да. В жилите му тече кръвта на Дявола Струан.

— Не разбирам.

— Ще разберете, ако останете малко по-дълго тук.

Бартлет се замисли върху това и се намръщи:

— И вие ли знаехте за оръжието, господин Горнт?

— Само това, че полицията е заловила контрабандно оръжие на борда на „частния самолет на американския милионер, който кацна снощи.“ Тази сутрин го пишеше в китайския вестник, който обикновено чета. „Синг пао“. — Усмивката на Горнт бе язвителна. — Това е „Таймс“ на кантонезки. И там го пишеше в колонката за горещите новини. Но, за разлика от Орланда, аз съм изненадан от факта, че журналистите от английската преса още не са ви пипнали. Тук в Хонконг те са много усърдни. По-усърдни, отколкото ги изкарва Орланда.

Бартлет долови парфюма й, но продължи да настоява:

— Изненадан съм, че не ми казахте, когато аз споменах, господин Горнт.

— А трябваше ли? Какво общо има оръжието с плановете ни за бъдещо сътрудничество? — Горнт се изкиска. — Ако се случи най-лошото, Орланда и аз ще ви посещаваме в затвора.

Тя се засмя:

— Да, наистина.

— Много ви благодаря! — отново парфюмът й. Бартлет остави настрана оръжието и насочи вниманието си към нея. — Рамос — това е испанско име, нали?

— Португалско. От Макао. Баща ми работеше за „Ротуел-Горнт“. Майка ми е шанхайка. Израснала съм в Шанхай, а през 49-а заминах за Щатите, където прекарах няколко години — завърших гимназия в Сан Франциско.

— Така ли? Лос Анжелос е моят роден град — завършил съм гимназия в Долината.

— Влюбена съм в Калифорния — каза тя. — Какво ще кажете за Хонконг?

— Току-що пристигнах — захили се Бартлет. — И изглежда пристигнах с гръм.

Тя се засмя. Прекрасни бели зъби.

— Нямам нищо против Хонконг, но при условие, че човек има възможност всеки месец да се маха за малко. Трябва през някой уикенд да отидете до Макао — той е старинен, много красив и е само на четиридесет мили оттук, а фериботите са доста удобни. Много е различен от Хонконг. — Тя се обърна отново към Горнт. — Още веднъж се извинявам, че ви прекъснах, Куилън, просто исках да се обадя. — Тя тръгна към вратата.

— Не, ние приключихме… точно си тръгвах — прекъсна я Бартлет. — Още веднъж ви благодаря, господин Горнт. Ще се видим във вторник, ако не и по-рано… Надявам се да ви видя отново, госпожице Рамос.

— Ще ми бъде приятно. Ето визитната ми картичка — в случай че решите да ми подарите това интервю. Гарантирам ви една хубава статия. — Тя подаде ръката си, той я докосна и почувства топлината й.

Горнт го изпрати до вратата, затвори я след него, върна се до бюрото си и взе цигара. Тя драсна клечка кибрит и запали цигарата му. След това седна на стола, на който до преди малко бе седял Бартлет.

— Приятен човек — каза тя.

— Да. Но е американец, наивен е и е едно много самонадеяно копеле, на което може би ще трябва да му се посмачка малко фасона.

— Това ли искаш да направя?

— Може би. Прочете ли досието му?

— Да. Много е интересно — Орланда се усмихна.

— Не бива да искаш пари от него — каза Горнт рязко.

— Айейа, Куилън, за толкова тъпа ли ме мислиш? — очите й заблестяха.

— Добре.

— Защо му е да прави контрабанда с оръжие в Хонконг?

— Наистина защо, мила моя? Може би някой просто, го е използвал.

— Сигурно това е отговорът. Ако имах неговите пари, никога нямаше да направя такава глупост.

— Да — каза Горнт.

— А, хареса ли ти номера с независимата журналистка? Мисля, че го направих много добре.

— Не го подценявай. Той не е глупак. Наистина е много хитър. Много. — Той й разказа за „Казале“. — Прекалено голямо съвпадение. Сигурно и той има досие за мен. И то подробно. Малко хора знаят, че харесвам това място.

— Може би и аз фигурирам в него.

— Вероятно. Внимавай да не те разкрие. Имам предвид свободната журналистика.

— О, я стига, Куилън. Кой от тай-пановете, освен теб и Дънрос чете китайски вестници? А дори и ти не можеш да ги четеш всичките. Публикувала съм разни дреболии… като „специален кореспондент“. Ако ми даде интервю, мога да го напиша. Не се притеснявай. — Тя премести пепелника по-близо до него. — Добре мина, нали? С Бартлет?

— Идеално. Сбъркала си си професията. Трябваше да работиш в киното.

— В такъв случай говори за мен с твоя приятел, моля те. Моля те, Куилън, скъпи. Чарли Уанг е най-големият продуцент в Хонконг и ти е много задължен. Прави толкова много филми, че… искам да ми даде само една възможност… може да стана звезда! Моля те!

— Защо не? — каза сухо той. — Но мисля, че не си негов тип.

— Мога да се променя. Не се ли държах с Бартлет точно както искаше? Не съм ли облечена в американски стил?

— Да, наистина си. — Горнт я погледна, а след това каза нежно: — Ти би могла да бъдеш идеална за него. Дори си мислех, че може би ще се получи нещо по-трайно от една любовна история…

Тя съсредоточи цялото си внимание.

— Двамата с него бихте могли да станете едно цяло — идеална китайска загадка. Ти си добродушна, на подходяща възраст, красива, умна, страхотна в леглото, много съобразителна и имаш достатъчно американска шлифовка, за да го накараш да се чувства добре. — Горнт изпусна малко цигарен дим и добави — и от всички жени, които познавам, ти си единствената, която може да му завърти главата. Да, вие двамата сигурно ще си подхождате идеално… той ще бъде отлична партия за теб, а ти значително ще разнообразиш живота му. Нали?

— О, да, ще го направя. — Тя се усмихна, след това се намръщи. — А жената, която е довел със себе си? Отседнали са заедно в един апартамент. Чух, че била великолепна. Каква е тя, Куилън?

Горнт едва-едва се усмихна:

— Моите шпиони казаха, че не спят заедно, въпреки че са повече от приятели.

Лицето й помръкна.

— Не е обратен, нали?

Горнт се разсмя. Искрен, звучен смях.

— Не бих ти причинил такова нещо, Орланда! Не, сигурен съм, че не е. Просто отношенията му с Кейси са по-странни.

— Какви?

Горнт сви рамене. След малко тя каза:

— Какво да правя с нея?

— Ако Кейси Чолок се изпречи на пътя ти, просто я махни оттам. С нокти и зъби — както ти можеш.

— Ти си… Понякога изобщо не те харесвам.

— Ние сме реалисти — и ти, и аз. Нали? — каза го с много равен тон.

Тя усети злобата. Моментално стана от стола, наведе се през бюрото и го целуна с лекота.

— Ти си дявол. Това е за едно време.

Ръката му се плъзна към гърдите й и той въздъхна, припомняйки си и наслаждавайки се на топлината, която се излъчваше през тънкия плат.

— Преживяхме чудесни мигове, нали?

Стана негова любовница на седемнадесетгодишна възраст. Беше й първият, прекара с нея почти пет години и може би щеше да продължи, но в негово отсъствие тя бе отишла с един младок в Макао. Той научи за това и сложи край на тази връзка. Отведнъж. Въпреки, че по това време вече имаха дъщеря на една година.

— Орланда — й каза той, когато го молеше за прошка, — няма за какво да ти прощавам. Десетки пъти съм ти казвал, че младостта има нужда от младост и че някой ден… Избърши сълзите си и се омъжи за това момче, а аз ще ти дам зестра и благословията си… — И през цялото време, докато тя хленчеше, бе останал твърд. — Ще бъдем приятели и аз ще се грижа за теб, когато имаш нужда от това…

На следващия ден насочи енергията на своя скрит гняв към младока — англичанин, дребен служител в „Ейжън пропъртис“ — и само за един месец успя да го съсипе.

— Въпрос на престиж — й бе казал спокойно.

— Зная. Разбирам, но… какво ще правя сега? Утре си заминава за Англия и иска да отида с него и да се оженим, но аз не мога. Той няма нито пари, нито работа, нито бъдеще…

— Избърши сълзите си и иди на пазар.

— Какво?

— Това е подарък. — Горнт й даде първокласен билет за отиване и връщане до Лондон в същия самолет, в който младокът пътуваше в туристическа класа. И хиляда английски лири в съвсем нови банкноти от по десет. — Купи си много красиви дрехи и иди на театър. Имаш резервации за единадесет дни — само надпиши билета и резервацията ти за връщане е потвърдена. Така че се забавлявай и се върни свежа и весела!

— О, благодаря ти, Куилън скъпи, благодаря ти… Толкова съжалявам. Прощаваш ли ми?

— Няма за какво. Но само ако му проговориш или се срещнеш насаме е него… никога вече не разчитай на моето приятелство.

През сълзи, тя го обсипа с благодарности, като се проклинаше за глупостта си и молеше боговете да стоварят гнева си върху онзи, който я беше предал. На следващия ден младокът се бе опитал да я заговори — на летището, в самолета, в Лондон — но тя му каза да върви по дяволите. Вече знаеше къде е златната й рибка. В деня, в който тя замина от Лондон, той се самоуби.

Когато Горнт научи това, запали скъпа пура и я заведе на вечеря в ресторанта на последния етаж на „Виктория енд Албърт“ — огромни свещници, фин лен и прекрасно сребро.

След като изпи своя Наполеон, а тя изяде ментовия си крем, той я отпрати, сама, в апартамента, за който все още плащаше. Поръча си още един коняк и остана, наблюдавайки светлините на пристанището и планината Пийк, усещайки триумфа на отмъщението, величието на живота, с възстановено самочувствие.

— Айейа, преживяхме прекрасни мигове — отново каза Горнт, като все още я желаеше, въпреки че не беше лягал с нея от момента, в който научи за Макао.

— Куилън… — започна тя, ръката му възпламеняваше и нея.

— Не.

Блуждаещият й поглед се насочи към вътрешната врата.

— Моля те. От три години не съм имала никого…

— Благодаря ти, но не — хвана я за ръцете — твърдо, но с нежност — и я отдели от себе си. — Вече сме изживели най-хубавото — каза той с маниера на познавач. — Нека не го разваляме.

Тя седна на ръба на бюрото, гледайки го мрачно.

— Ти винаги печелиш, нали?

— В деня, в който станеш любовница на Бартлет, ще ти направя подарък — каза той спокойно. — Ако те заведе в Макао и останеш три дни с него, така че всички да ви видят, ще ти подаря нов Ягуар. Ако ти предложи брак, ще получиш апартамента и всичко, което се намира в него, а също и къща в Калифорния като сватбен подарък.

Дъхът й секна, а след това се усмихна тържествуващо:

— Модел XK-E, черен. Куилън, това е фантастично! — В следващия момент щастието й се изпари. — Какво чак толкова има в него? Защо е толкова важен за теб?

Той само я изгледа втренчено.

— Извинявай, извинявай, не трябваше да задавам този въпрос. — Тя взе замислено една цигара, запали я, наведе се към него и му я подаде.

— Благодаря — погледът му падна върху извивката на гърдите й. Той й се наслаждаваше и в същото време бе малко натъжен от факта, че тази красота е толкова преходна. — А между другото, не бих искал Бартлет да научи за нашата уговорка.

— Аз също. — Тя въздъхна и насила се усмихна. После стана и сви рамене. — Айейа, така или иначе връзката ни нямаше да издържи дълго. Със или без Макао. Ти щеше да се промениш — в един момент щеше да ти омръзне — с всички мъже е така.

Тя поправи грима и ризата си, изпрати му въздушна целувка и си тръгна. Той се загледа в затворената врата, после се усмихна и смачка в пепелника цигарата, която му бе дала без дори веднъж да дръпне от нея, защото не искаше да се докосва до отпечатъка от устните й. Запали нова и тихо си затананика.

„Отлично — мислеше си радостно, — сега ще видим, господин Скапан Наперен Самонадеян Янки Бартлет, ще видим как ще се справите с този нож. Макарони и бира естествено!“

После Горнт долови във въздуха лекия дъх на парфюма й, който го запрати отново назад към спомените за моментите, прекарани с нея в леглото. „Когато бе млада — напомни си той. — Слава Богу тук няма данък за младостта и красотата, човек може да я получи само с едно телефонно обаждане или стодоларова банкнота.“

Взе телефона й набра, щастлив, че Орланда бе повече китайка, отколкото европейка. Китайците са толкова практични хора.

Сигналът бе прекъснат и той чу отривистия глас на Хавъргил.

— Да?

— Пол, Куилън се обажда. Как е?

— Здравей, Куилън. Естествено вече знаеш, че през ноември Джонджон поема ръководството на банката?

— Да. Много жалко.

— По дяволите. Мислех, че ще бъда одобрен, а вместо това управителният съвет избра Джонджон. От снощи е вече официално. В дъното на всичко отново е Дънрос и проклетите акции, които имат. Как мина срещата?

— Нашият американец лапна въдицата, точно както ти казах, че ще стане. — Горнт дръпна силно от цигарата и се опита да не издава вълнението си. — Какво ще кажеш за една малка специална акция, преди да се пенсионираш?

— Какво си намислил?

— Напускаш в края на ноември, нали?

— Да. След двадесет и три годишна служба. Няма да съжалявам особено.

„Аз също — помисли със задоволство Горнт. — Не си в крак с времето и си адски консервативен. Единственото ти качество е, че мразиш Дънрос.“

— Значи още почти четири месеца. Имаме на разположение достатъчно време. Ти, аз и нашият американски приятел.

— Какво си си наумил?

— Помниш ли един от хипотетичните планове, които разигравах? Наричах го „конкуренция“.

Хавъргил се замисли за момент.

— Беше за това как да се превземе или отстрани противникова банка, нали? Защо?

— Да речем, че някой е поизтупал праха от този план, направил е няколко промени и го е пуснал в ход… преди два дни. Да речем, че някой е знаел, че Дънрос и останалите ще гласуват за твоето отстраняване и е поискал да отмъсти. „Конкуренция“ ще свърши чудесна работа.

— Не разбирам защо. Какъв е смисълът да се атакува?

— Е, но да речем, че някой е променил целта, Пол.

— Към кого?

— Ще се отбия при теб в три часа и ще ти обясня.

— Към кого е насочен?

— Ричард. — Ричард Куанг контролираше „Хо-Пак бенк“, една от най-големите измежду многото китайски банки в Хонконг.

— Мили Боже! Но това е… — Настъпи дълга пауза. — Куилън, наистина ли си започнал „конкуренция“… пуснал си го в ход?

— Да. И никой друг, освен теб и мен не знае това.

— Но по какъв начин това ще се обърне срещу Дънрос?

— По-късно ще ти обясня. Йан в състояние ли е да покрие задълженията си за корабите?

Настъпи пауза, която Горнт отбеляза.

— Да.

— Да, но какво?

— Но съм сигурен, че ще се справи.

— Какви други проблеми има Дънрос?

— Съжалявам, но това няма да е етично.

— Разбира се — отвърна с тих глас Горнт, — ще ти поставя въпроса другояче. Да кажем, че лодката им е леко наклонена. А?

Настъпи още по-дълга пауза.

— В подходящ момент и мъничка вълна може да ги потопи, както и всяка друга компания. Дори и твоята.

— Но не и „Виктория бенк“.

— О, не.

— Добре. Ще се видим в три. — Горнт затвори телефона и отново избърса потта от челото си. Възбудата му беше огромна. Той загаси цигарата си, направи една бърза сметка й след това отново набра. — Чарлс, обажда се Куилън. Зает ли си?

— Не. С какво мога да ти бъда полезен?

— Искам баланса. — „Баланс“ бе таен сигнал за адвоката, означаващ, че той трябва да телефонира на осем подставени лица, които да купят или продадат на борсата акции вместо Горнт — тайно, за да не може да се проследи пътят им до него. Всички дялове й всички пари щяха да минат единствено през ръцете на адвоката, така че нито подставените лица, нито брокерите да знаят от чие име се правят тези операции.

— Ще направя баланс. Какъв тип, Куилън?

— Искам да продам на късо. — Продажба на късо означаваше, че продава акции, които не притежава, надявайки се, че цената им ще падне. След това, ако преди да ги купи отново — в Хонконг този период беше максимум две седмици — акциите наистина са паднали, той щеше да прибере разликата. Разбира се, ако предположенията му се окажеха неверни и цената на акциите се вдигнеше, той трябваше да плати разликата.

— Какви акции и колко?

— Сто хиляди на „Хо-Пак“…

— Боже мили…

— … още толкова от същите утре веднага щом отворят борсата и още двеста хиляди през деня. Тогава ще ти дам по-нататъшни указания.

Настъпи тишина — мъжът отсреща бе зашеметен:

— Нали каза „Хо-Пак“?

— Да.

— Ще ни трябва време, за да успеем да заемем всички тези акции. Боже Господи, Куилън, четиристотин хиляди?

— Щом свършиш, намери още сто хиляди. Кръгло половин милион.

— Но… но „Хо-Пак“ е една от най-стабилните на борсата. Не са падали от години.

— Да.

— Какво си научил?

— Слухове — каза Горнт важно, ликувайки вътрешно. — Какво ще кажеш за един ранен обед в клуба?

— Ще дойда.

Горнт затвори, а след това набра още един частен номер.

— Да?

— Аз съм — каза предпазливо Горнт. — Сам ли си?

— Да. Е?

— На срещата американецът предложи внезапно нападение.

— Айейа! И?

— Пол също е в играта — каза той, преувеличавайки без затруднение. — В абсолютна тайна, разбира се. Току-що говорих с него.

— Тогава и аз се включвам. При условие, че получа контрол над корабите на „Струан“, управлението над имотите им в Хонконг и 40 процента от земите им в Тайланд и Сингапур.

— Ти се шегуваш!

— Никоя цена не е прекалено висока за тяхното унищожаване. Нали, приятелю?

Горнт слушаше изискания, подигравателен смях на Джейсън Плъм и го ненавиждаше, заради него.

— Ти го мразиш също толкова колкото и аз — каза Горнт.

— Е, но ще имаш нужда от мен и от специалните ми приятели. Дори и с помощта на Пол ти и твоят янки няма да успеете без мен и моята помощ.

— Ако не беше така, щях ли да разговарям с теб?

— Слушай, не забравяй, че не искам нищо от дяла на американеца.

Гласът на Горнт остана спокоен:

— В каква връзка ми го казваш?

— Познавам те. О, да, познавам те, приятелю.

— И сега ли?

— Да. Ти няма да се задоволиш само с унищожаването на нашия „приятел“, а ще искаш всичко.

— Мислиш ли, че този път ще го направя?

— Да. От много отдавна искаш дял от американския пазар.

— А ти?

— Не. Ние знаем къде се пече хлябът ни. Задоволяваме се с това да следваме другите. Доволни сме от Азия. Не искаме да бъдем първи, в каквото и да е.

— Да.

— Значи се разбрахме?

— Не — каза Горнт.

— Ще се откажа напълно от корабите, но в замяна ще взема „Каулуун инвестмънтс“ — компанията на Йан, управлението на Кай Так, 40 процента от земите им в Тайланд и Сингапур и ще се съглася на 25 процента от „Пар-Кон“ плюс три места в управителния съвет.

— Майната ти!

— Офертата е валидна до понеделник.

— Кой понеделник?

— Следващият понеделник.

— Дю не ло мо на всичките ти понеделници!

— И на твоите! Ще ти направя едно последно предложение. „Каулуун инвестмънтс“ и управлението на „Кай Так“ — изцяло, 35 процента от земите им в Тайланд и Сингапур, 10 процента от пая на твоя янки заедно с три места в управителния съвет.

— Това ли е всичко?

— Да. Повтарям, офертата е валидна до следващия понеделник. И не си мисли, че ще можеш да ни лапнеш по време на акцията.

— Да не си полудял?

— Не.

Отново мекият, злобен смях. „До понеделник… следващия понеделник. Имаш достатъчно време, за да вземеш решение.“

— Ще се видим ли довечера на тържеството на Йан? — попита Горнт леко.

— Да не си откачил! Не бих отишъл дори и… Боже Господи, Куилън, наистина ли смяташ да приемеш поканата? Лично?

— Нямах намерение, но сега мисля, че ще го направя. Не бих искал да пропусна може би последното тържество на последния тай-пан на „Струан“…

7

12:01 часа

В залата за заседания на управителния съвет нещата все още вървяха зле за Кейси. Не се хващаха на нито една от нейните уловки. Тревогата й нарасна и докато чакаше, изведнъж усети прилив на непреодолим страх.

Филип Чен драскаше на лист хартия, Линбар прелистваше безцелно някакви документи, а Жак де Вил я гледаше замислено. Ендрю Гавалан приключи със записването на последните проценти, които им бе предложила, въздъхна и вдигна очи към нея.

— Явно това трябва да стане чрез съвместно финансиране — каза той с остър тон. Напрежението в стаята стана невероятно, а на Кейси й бе трудно да потисне радостта си, когато той добави: — Каква сума е готова да вложи „Пар-Кон“ общо в сделката?

— Мисля, че осемнадесет милиона щатски долара ще стигнат за тази година — отвърна тя и с удоволствие забеляза, че те едва се сдържаха да не ахнат. Официално чистата печалба на „Струан“ за миналата година бе почти двадесет и осем милиона, затова тя и Бартлет бяха преценили, че офертата им трябва да бъде близо до тази цифра.

— Като начало им предложи двайсет милиона — й бе казал Линк. — Ако ги убедиш за двайсет и пет, ще бъде върхът. Много е важно финансирането да е съвместно, но предложението трябва да излезе от тях.

— Но погледни годишния им баланс, Линк. Не може да се разбере със сигурност, каква е всъщност печалбата им. Отклонението от тази цифра може да е десет милиона, а може и повече. Не знаем колко са силни в действителност… или колко слаби. Погледни това: „14,7 милиона задържани от филиали.“ Какви филиали, къде и защо? Ето още нещо: „7.4 милиона прехвърлени…“

— Какво от това, Кейси? В такъв случай вместо двайсет и пет ще станат трийсет. Предложението ни остава в сила.

— Да, но счетоводните им процедури са… Боже Господи, Линк, ако бяхме направили и една стотна от това в Щатите, данъчните власти щяха да ни пипнат на минутата и щяхме да прекараме следващите петдесет години в затвора.

— Това обаче не противоречи на техните закони, което е и основната причина за идването ни в Хонконг:

— Двадесет милиона е прекалено много за новаци.

— Оставям нещата в твоите ръце, Кейси. Само не забравяй, че в Хонконг трябва да действаме според правилата на Хонконг — всичко, което позволява законът. Искам да се включа в тяхната игра.

— Защо? Само не казвай „заради проклетото ми удоволствие“.

Линк се бе изсмял:

— Добре тогава за твоето проклето удоволствие. Просто направи сделката със Струан!

Въздухът в помещението бе станал още по-влажен. Много й се искаше да извади една кърпичка, но остана неподвижна — искаше те да са първи — симулирайки спокойствие.

Гавалан наруши тишината:

— Кога господин Бартлет може да потвърди предложението за осемнадесет милиона… в случай че приемем?

— Потвърдено е — отговори, без да обръща внимание на обидата. — За тази сделка имам пълномощия до двайсет милиона, без да съгласувам с Линк или с управителния му съвет — каза тя, като съзнателно им даде възможност за маневри. После невинно добави: — Значи всичко е уредено? Добре. — Тя започна да прибира нещата си. — Следващото, което…

— Един момент — нервно я прекъсна Гавалан, — аз… осемнадесет е… При всички положения трябва да представим договора на тай-пана.

— О — каза тя с престорена изненада, — мислех, че водим преговори като равни и че вие, господа, имате пълномощията, които имам и аз. Може би в бъдеще ще трябва да разговарям направо с тай-пана.

Ендрю Гавалан се изчерви:

— Тай-панът взема окончателните решения. По всеки въпрос.

— Много се радвам, че го научавам, господин Гавалан. Аз вземам окончателните решения до двадесет милиона. — Тя им се усмихна широко. — Добре, представете го на вашия тай-пан. А между другото, ще определим ли някакъв срок за отговор?

Отново тишина.

— Какво предлагате? — попита Гавалан с усещането, че е поставен натясно.

— Възможно най-краткия. Не знам с каква скорост работите.

Филип Чен каза:

— Да подготвим отговора, за днес следобед, какво ще кажеш Ендрю?

— Да, добра идея.

— Това ме устройва напълно — каза Кейси. „Свърших си работата — мислеше си тя. — Ще уредя двадесет милиона, при положение че можеха да бъдат тридесет, а те са мъже, очакват много, освен това са пълнолетни и мислят, че съм мухла. Но сега ще си получа твърдите пари. Господи, ти, който си на небесата, нека тази сделка да успее, защото тогава ще бъда свободна завинаги. Свободна за какво? Няма значение.“ Неусетно тя продължи разговора:

— Ще обсъдим ли подробностите, отнасящи се до начините за получаването на тези осемнадесет милиона и…

— Осемнадесет милиона едва ли ще бъдат достатъчни — прекъсна я Филип Чен, като излъга без усилие. — Ще има какви ли не допълнителни разходи…

В прекрасен дипломатичен стил Кейси започна да спори с тях и ги остави да я убедят за двадесет милиона, а после с явно нежелание каза:

— Вие, господа, сте изключителни бизнесмени. Добре, двадесет милиона. — Тя забеляза тайните им усмивки и вътрешно се изсмя.

— Добре — съгласи се Гавалан много доволен.

— А сега — каза тя с желанието да задържи напрежението, — каква искате да бъде структурата на нашето смесено предприятие? Разбира се, това е въпрос, който само вашият тай-пан… извинете, въпрос, който само тай-панът може да реши — поправи се тя с точната доза скромност.

Гавалан я наблюдаваше с раздразнение и му се искаше тя да е мъж. „Тогава щях да мога да кажа да ти го начукам, иди се изсери в шапката си и щяхме заедно да се засмеем, защото знаеш, както и аз знам, че човек винаги трябва да попита тай-пана. Независимо дали е Дънрос или Бартлет, или управителен съвет, или жена ти. Да. И ако беше мъж, нямаше да я има тази проклета сексуалност, на която тук не й е мястото. Господи, ако беше някоя дърта крава, може би щеше да е по-друго, но, мамка му, парче като теб? Какво, по дяволите, става с американките? Защо не си стоят там, където им е мястото, доволни от това, в което са най-силни? Глупачка! Глупачка за това, че отстъпи толкова бързо за финансирането и още повече за това, че ни даде два милиона в повече, когато може би десет щяха да бъдат достатъчни. За Бога, трябваше да бъдеш по-търпелива и щеше да направиш много по-изгодна сделка! Това ви е лошото на вас американците — липсва ви финес, липсва ви търпение, липсва ви стил и не разбирате изкуството да водиш преговори. А ти, скъпа госпожице, ти си прекалено нетърпелива, за да успееш. Затова вече знам как да ти играя.“

Той погледна към Линбар, който тайно наблюдаваше Кейси и чакаше някой от другите трима да продължи. „Когато аз стана тай-пан — мислеше сурово Гавалан — ще те унищожа, малки Линбар, или ще те унищожа, или ще направя от тебе човек. Трябва малко сам да се поблъскаш, за да започнеш да мислиш със собствената си глава, да разчиташ само на себе си, а не на името си или на наследството, което имаш. Да, трябва да работиш много повече, за да поохладнее твоята мъжественост — колкото по-скоро отново се ожениш, толкова по-добре.“

Той прехвърли погледа си върху Жак де Вил, който му се усмихна. „Ех, Жак — помисли без злоба, — ти си моят основен противник. Държиш се както обикновено: малко говориш, всичко виждаш, много мислиш — груб, твърд и подъл, ако трябва. Но какво ли се върти в главата ти за тази сделка? Какво предвижда твоят опитен, парижки мозък на юрист? Но тя те засече за шегата ти за нейното тяло, а? И аз искам да легна с нея — мислеше разсеяно той, защото знаеше, че Линбар и Жак вече бяха взели това решение. — Естествено — кой би се отказал? А ти, Филип Чен? О, не. Ти не си такъв човек. Ти обичаш доста по-младички и по по-странни начини, ако има нещо вярно в слуховете, които се носят, а? — Той отново погледна към Кейси. Долавяше нейното нетърпение. — Не ми приличаш на лесбийка — помисли със сподавен стон. — Това ли е другото тя слабо място? Господи, би било ужасно жалко!“

— Смесеното предприятие трябва да се подчинява на хонконгските закони — каза той.

— Да, разбира се. Има…

— Симс, Даусън и Дик могат да ни помогнат в това отношение. Ще уговоря среща с тях за утре или вдругиден.

— Няма нужда, господин Гавалан. Вече разполагам с техните начални предложения — разбира се, хипотетични и поверителни — просто в случай, че решим да сключим сделката.

— Какво? — Те зяпнаха от учудване, когато тя извади пет екземпляра от съкратен договор и даде по един на всеки.

— Разбрах, че те са вашите юридически съветници — каза тя с усмивка — и накарах моите хора да поразпитат. Казаха ми, че са най-добрите и затова се обърнахме към тях. Помолих ги да обмислят предполагаемите нужди на нашето смесено предприятие — във ваш и в наш интерес. Има ли някакъв проблем?

— Не — каза Гавалан, който побесня от факта, че собствената им фирма не ги беше уведомила за поръчката на „Пар-Кон“. Той започна да преглежда документите.

„Дю не ло мо на тази Кейси с всичките й проклети имена, каквито и да са те — мислеше си Филип Чен, вбесен от унижението. — Дано завинаги пресъхне златоносното ти изворче и да остане само пясък, с твоите гадни маниери и твоите мръсни навици! Бог да ни пази от американки. Айейа, скъпо ще ми плати Линкълн Бартлет задето ни натресе това… това същество, зарече се той. — Как смее! — И все пак мозъкът му пресмяташе зашеметяващата сделка, която им се предлагаше. — Това означава поне сто милиона щатски долара през следващите няколко години, което ще осигури на «Ноубъл хаус» така нужната й стабилност. О, прекрасен ден — ликуваше той. — И съвместно финансиране на всеки долар! Невероятно! Каква глупост — да ни даде всичко това толкова бързо, без най-малка отстъпка от наша страна. Глупост, но какво друго може да се очаква от една глупава жена? Айейа, всички страни от крайбрежието ще започнат да гълтат като топъл хляб полиуретанните продукти, които сме в състояние да произведем — за опаковки, за настилки и изолация. Една фабрика тук, една в Тайван, една в Сингапур, една в Куала Лумпур и накрая една, за начало, в Джакарта. Ще спечелим десетки милиони, десетки милиони. А колкото до компанията за лизинг на компютри, не мога да разбера, защо тези глупаци ни предлагат такса с десет процента по-ниска, отколкото е в каталога на IBM, като се изключи комисионната ни от 7,5 процента. С малко пазарлък щяхме с радост да се съгласим и на пет процента. До следващата седмица мога да продам три в Сингапур, една тук, една в Куала Лумпур и една на онзи морски пират в Индонезия. А колкото до Китай… Колкото до Китай… О, богове — големи, по-малки и съвсем малки, помогнете ми, за да успее тази сделка и ще ви даря нов храм, дори катедрала в Тай-пинг Шан, обеща той с огромна жар. Ако Китай отмени някои забрани, или поне малко ги смекчи, ще можем да изнасяме торове за оризищата в провинция Куантунг, а по-късно и за цял Китай. През следващите дванадесет години тази сделка ще ни донесе стотици милиони долари — американски, а не хонконгски!“

Тези мисли смекчиха значително гнева му.

— Мисля, че тези предложения — могат да бъдат добра основа за по-нататъшни разговори — каза той, когато приключи с четенето. — Нали, Ендрю?

— Да. — Гавалан остави документа на масата. — Следобед ще им се обадя. Кога ще бъде удобно за господин Бартлет… и за вас, разбира се… да уговорим срещата?

— За днес следобед — колкото по-скоро, толкова по-добре — или когато и да е утре, но Линк няма да дойде. Аз се занимавам с подробностите, това ми е работата — отсече Кейси. — Той определя политиката и ще подпише окончателните документи, след като съм ги одобрила. Това са функциите на главнокомандващия, нали? — и тя се усмихна широко.

— А не може ли да уредим този въпрос още сега и да не мислим повече за него?

Гавалан погледна часовника си. „Почти време за обяд — слава Богу.“

— Жак, какви са ангажиментите ти за утре?

— Предпочитам да е сутринта.

— Джон също — каза Филип Чен. Гавалан вдигна телефона и набра.

— Мери? Обади се на Даусън и уреди среща утре в единадесет за господин де Вил, господин Джон Чен и госпожица Кейси. В техния офис. — Той затвори телефона. — Жак и Джон Чен се занимават с всички корпоративни въпроси. Джон се е специализирал по американската част, а Жак е експертът. Ще изпратя кола, за да ви вземе от хотела — в 10:30.

— Благодаря, но не е необходимо да си създавате излишни затруднения.

— Както искате — отвърна вежливо той. — Мисля, че моментът е подходящ, за обедна почивка.

— Имаме още четвърт час — каза Кейси. — Ще започнем ли обсъждането на начините за финансирането? А ако желаете, можем да поръчаме да ни донесат сандвичи, за да не прекъсваме работата.

Те я изгледаха с ужас. „Да не прекъсваме работата?“

— Защо не? Това е стар американски обичай.

— Слава Богу, обичаят тук не е такъв — каза Гавалан.

— Да — отсече Филип Чен.

Имаше чувството, че неодобрението им я затисна като похлупак, но това не я трогна. „Вървете на майната си — помисли си тя с раздразнение. След това направи усилие да преодолее яда си. — Слушай, идиотко такава, не позволявай на тези копелета да ти се налагат!“ Усмихна се мило:

— Ако желаете да направим почивката сега, нямам нищо против.

— Добре — каза веднага Гавалан и останалите въздъхнаха с облекчение. — Обикновено отиваме на обяд в 12:40. Може би преди това ще искате да се поосвежите.

— Да, благодаря — каза тя, тъй като знаеше, че искат да излезе от стаята, за да могат да обсъдят — първо нея, а после сделката. „По-добре щеше да бъде, ако го направеха в обратен ред — помисли си тя, — но няма да стане. Ще бъде както винаги: ще се обзалагат за това кой пръв ще легне с нея. Но никой няма да успее, защото не искам нито един от тях, поне засега, независимо от това колко са привлекателни. Тези мъже са като всички останали, с които съм имала работа — не искат любов, а само секс. С изключение на Линк. Не мисли за Линк и за това колко много го обичаш и за това колко скапани бяха тези години. Скапани и прекрасни. Не забравяй своето обещание. Няма да мисля за Линк, нито за любов. Не и до рождения ми ден, до който остават деветдесет и осем дни. На деветдесет и осмия ден завършва седмата година и с помощта на моя любим дотогава ще имам своите твърди пари и наистина ще му бъда равна, и, ако е рекъл Господ, ще притежаваме «Ноубъл хаус». Това ли ще е сватбеният ми подарък за него? Или пък неговият за мен? Или подарък на раздяла?“

— Къде е дамската тоалетна? — попита тя и стана от стола. Линбар Струан й отвори вратата, затвори я след нея, а след това се ухили:

— Залагам хиляда, че няма да успееш, Жак.

— Хиляда отгоре — каза Гавалан. — И още десет, че ти няма да успееш, Линбар.

— Готово — отвърна Линбар. — Но при условие, че тя остане тук поне един месец.

— Забавяш темпото, а приятелю? — рече Гавалан, а после се обърна към Жак. — Е?

Французинът се усмихна:

— Двадесет, че ти, Ендрю няма да напъхаш такава дама в леглото си. А колкото до теб — горкият млад Линбар — обзалагам се петдесет срещу състезателния ти кон за същото.

— За Бога, аз си харесвам кобилата. Ноубъл Стар има големи шансове да спечели. Тя е най-добрата от всичките ни коне.

— Петдесет.

— Сто и чак тогава ще разговаряме.

— Няма кон, за който бих дал толкова много — усмихна се Жак на Филип Чен. — Какво ще кажеш, Филип?

Филип Чен се изправи:

— Мисля да си ида у дома за обед и да оставя жребците насаме с техните сънища. И все пак, интересно защо всички се обзалагате за това, че останалите няма да успеят, а не за това кой ще успее. — Те отново се засмяха.

— Глупаво беше от нейна страна да ни даде допълнителните два милиона, а? — каза Гавалан.

— Сделката е фантастична — продължи Линбар Струан. — Господи, чичо Филип, фантастична е!

— Като задника й — каза де Вил с авторитета на познавач. — А, Филип?

Филип Чен кимна добродушно и излезе.

В тоалетната Кейси се огледа ужасена. Беше чисто, но миришеше на стара канализация и една върху друга бяха натрупани кофи, някои от които пълни с вода. Подът бе облицован с плочки, но мръсен и мокър. „Чувала съм, че англичаните не си падат по хигиената — мислеше си тя с отвращение, — но тук, в «Ноубъл хаус»? Удивително!“

Влезе в една от кабинките. Подът бе влажен и хлъзгав. След като свърши, натисна ръчката за водата, но нищо не се случи. Опита още два-три пъти, но резултат нямаше. С раздразнение отключи вратата, отиде до мивката, завъртя кранчетата, но вода не потече.

„Какво става тук? Сигурна съм, че тези копелета нарочно ме изпратиха в тази тоалетна!“

Имаше чисти хавлиени кърпи, затова тя изля непохватно една кофа вода в мивката, като разля малко на пода, изми си ръцете и след това ги избърса, бясна, че си бе намокрила обувките. Изведнъж се сети нещо, взе втора кофа и я изля в тоалетната. После употреби още една, за да си измие отново ръцете. Когато излезе, се чувстваше много мръсна.

„Сигурно някъде е прекъсната проклетата водопроводна тръба, а водопроводчикът ще дойде едва утре. Проклети да са всички водопроводи! Успокой се — каза си — ще започнеш да правиш грешки.“

Коридорът беше постлан с изящен китайски копринен килим, а по стените висяха картини на клипери и китайски пейзажи. Докато се приближаваше, чу глухи гласове, идващи от залата и смях — онзи смях, който обикновено е предизвикан от мръсен виц или нецензурна фраза. Бе сигурна, че в момента, в който отвори вратата, доброто настроение и приятелската атмосфера ще изчезнат и отново ще настъпи неловката тишина.

Отвори и всички се изправиха.

— Неприятности с водопроводната мрежа ли имате? — попита тя, като се опитваше да потисне гнева си.

— Не, мисля, че не — каза учудено Гавалан.

— Ами няма никаква вода. Не знаехте ли?

— Разбира се, че няма… О! — той спря. — Вие сте отседнали във „Виктория енд Албърт“ и затова… Никой ли не ви е казал за недостига на вода?

Всички започнаха да говорят едновременно, но гласът на Гавалан се издигна над останалите.

— „Виктория енд Албърт“ си има собствено водно снабдяване, както и още два-три хотела, но за всички останали вода има по четири часа на всеки четири дни. И през ум не ми е минало, че не знаете. Съжалявам.

— И как се справяте? На всеки четири дни?

— Да. Четири часа — от шест до осем сутрин и от пет до седем вечер. Ужасно и неприятно, защото естествено това означава, да се запасяваме за четири дни. С кофи или във ваната, кой както може. Останали са съвсем малко пълни кофи — утре ще имаме вода. О, Боже, нали имаше вода за вас?

— Да, но… Искате да кажете, че водата е спряна централно? Навсякъде? — попита тя недоверчиво.

— Да — търпеливо отвърна Гавалан. — С изключение на тези четири часа, всеки четвърти ден. Но във „Виктория енд Албърт“ няма да имате проблеми. Тъй като се намира на самия бряг, неговите резервоари могат да бъдат зареждани всеки ден от лихтери — разбира се, срещу заплащане.

— И не можете дори да се изкъпете?

Линбар Струан се засмя:

— Всички стават доста отблъскващи след три дни в жегата, но поне сме заедно в тази клоака. Все пак е полезно, преди да влезеш да се увериш, че има кофа вода.

— Нямах представа, че е така — каза, ужасена от факта, че бе употребила три кофи.

— Резервоарите ни са празни — обясни Гавалан… — Тази година почти нямаше валежи, а и миналата бе суха. Адски досадно, но това е положението. Нищо не може да се направи. Джос.

— А откъде тогава се снабдявате с вода?

Те я изгледаха с безизразни погледи.

— От Китай, разбира се. Чрез водопроводи през границата до Новите територии или чрез танкери от реката Пърл. Съвсем скоро по споразумение с Пекин правителството нае десет танкера, които отиват нагоре по течението на Пърл. Те носят десет милиона галона вода дневно. Това ще струва на правителството над двадесет и пет милиона само за тази година.

— Това за всички ли се отнася? Четири часа на всеки четири дни?

— Дори и в Грейт хаус използват кофи. — Гавалан отново сви рамене. — Но тай-панът има една къща на Шек-О, със собствен кладенец. Щом ни покани всички се юрваме нататък, за да свалим мръсотията.

Тя пак се сети за трите кофи, които бе използвала. „Господи, — дали това не беше всичката вода? Не си спомням да остана нещо.“

— Изглежда има още какво да науча — каза тя.

„Да — помислиха си те. — Да, адски много“.

— Тай-пан?

— Да, Клаудия? — каза Дънрос в интеркома.

— Срещата с Кейси бе току-що прекъсната за обяд. Господарят Ендрю е на четвърта линия. Господарят Линбар се качва към кабинета ви.

— Кажи му да дойде следобед. Нещо ново за Цу-ян?

— Не, сър. Самолетът е кацнал навреме — в 8:40. Няма го в офиса му в Тайпей. Нито в апартамента. Ще продължа да го търся, разбира се. Изглежда, че тази сутрин господарят Бартлет е бил в „Ротуел-Горнт“ и е разговарял на четири очи с господин Горнт.

— Сигурна ли си? — попита той и стомахът му се сви.

— Да, съвсем.

„Копеле — помисли си Дънрос. — Дали Бартлет е искал да разбера?“

— Благодаря — каза той, като за момент остави настрана този въпрос, но бе много щастлив, че го научава. — В събота ще получиш хиляда долара, заложени, на който кон пожелаеш.

— О, благодаря ви, тай-пан.

— Продължавай да работиш, Клаудия! — той натисна бутон номер четири. — Да, Ендрю? Как върви сделката?

Гавалан му каза най-важното.

— Двадесет милиона в брой? — не можа да повярва той.

— В чудесни, красиви щатски долари! — Дънрос усещаше как сияе от другата страна на телефона. — А когато попитах кога Бартлет ще потвърди сделката, онази малка мръсница има наглостта да каже „О, вече е потвърдена — за тази сделка съм упълномощена да отпусна до двадесет милиона, без да питам нито него, нито когото и да било.“ Мислиш ли, че това е възможно?

— Не знам. — Дънрос усети как коленете му омекнаха. — Бартлет трябва да пристигне всеки момент. Ще го попитам.

— Ей, тай-пан, ако това наистина стане…

Но Дънрос почти не слушаше излиянията на Гавалан, който бе изпаднал в екстаз. „Предложението е невероятно — повтаряше си той. — Прекалено е хубаво. Къде е грешката? Къде е грешката?“

Откакто бе станал тай-пан, непрекъснато му се бе налагало да лавира, да лъже, да ласкае, дори да заплашва — Хавъргил в банката още в началото — много повече отколкото бе очаквал, за да преодолее бедствията, които бе наследил. И природните и политическите. А те като че ли се изсипваха върху света. Дори превръщането на компанията в акционерна не му бе донесло капиталите и времето, на които се бе надявал, защото депресия от световен мащаб бе направила пазарите на пух и прах. А през август миналата година бе връхлетял тайфунът Уанда, оставяйки след себе си опустошение — стотици загинали, хиляди без покрив, петстотин рибарски лодки потопени, двадесет кораба потънали, един от техните три хилядатонни кораби захвърлен на брега, гигантският им недовършен кей разрушен и цялата им строителна програма разсипана за шест месеца напред. В края на Карибската криза — и нова депресия. Тази пролет де Гол бе упражнил правото си на вето за влизането на Англия в Общия пазар — и нова депресия. Китай и Русия в конфликт — и нова депресия…

„А сега почти съм пипнал двадесет милиона щатски долара, но мисля, че по някакъв начин сме замесени в контрабанда с оръжие. Цу-ян явно е в играта, а Джон Чен е Бог знае къде!“

— О, всемогъщи Боже! — каза той гневно.

— Какво? — Гавалан спря, изумен, по средата на изречението. — Какво има?

— О, нищо… нищо, Ендрю — рече той. — Не е свързано с теб. Кажи ми нещо за нея. Що за птица е?

— Много добра в сметките, бърза и самоуверена, но нетърпелива. Освен това е най-хубавото парче, което съм виждал от години насам. И като че ли с най-хубавите цици в целия град. — Гавалан му разказа за облозите. — Мисля, че Линбар е в най-изгодно положение.

— Смятам да уволня Фостър и да изпратя Линбар в Сидни за шест месеца. Искам да оправи нещата там.

— Добра идея — засмя се Гавалан. — Това ще сложи край на неговите истории, въпреки че съм чувал, че в Австралия жените били много услужливи.

— Мислиш ли, че тази сделка ще мине?

— Да. Филип изпадна в еуфория. Но е много гадно да преговаряш с жена, говоря сериозно. Мислиш ли, че бихме могли да я прескочим и да разговаряме направо с Бартлет?

— Не. В писмата си пишеше съвсем категорично, че К. С. Чолок е човекът, който ще води преговорите.

— Е, добре… значи ще си държим на думата и на всичко останало! Какво да направим за „Ноубъл хаус“?

— Откри ли слабото й място?

— Нетърпелива е. Иска да бъде „вътре“ в нещата — да бъде едно от момчетата. Бих казал, че ахилесовата й пета е огромното желание да бъде приета в мъжките среди.

— В това няма нищо лошо — като Свещения Граал. Срещата с Даусън е уговорена за утре в единадесет, нали?

— Да.

— Накарай Даусън да я отложи. Кажи му да измисли някакво извинение и да я прехвърли за сряда по обед.

— Добра идея — да я държим в напрежение, а?

— Кажи на Жак, че аз лично ще отида на тази среща.

— Да, тай-пан. А нещо за Джон Чен? Искаш ли да присъства и той?

След кратка пауза Дънрос каза:

— Да. Видя ли го?

— Не. Би трябвало да дойде на обяда. Да го потърся ли?

— Не. Къде е Филип?

— Отиде си вкъщи. Ще се върне в два и половина.

— Слушай… — Интеркомът иззвъня. — Един момент, Ендрю. — Той натисна бутона. — Да, Клаудия?

— Извинете, че ви прекъсвам, тай-пан, но успях да се свържа с господин Джен в Тайпей. На втора линия е. А господин Бартлет току-що пристигна долу.

— Пусни го да влезе, веднага щом приключа разговора с Джен. — Той включи отново четвърта линия. — Ендрю, може да закъснея няколко минути. Поеми домакинството за аперитива и въобще началото. Лично ще доведа Бартлет.

— Добре.

Дънрос превключи на втора линия.

— Цау ан — каза той на мандарински диалект. — Как си? — беше доволен, че разговаря с чичото на Уей-уей, генерал Джен Танг-уа, заместник-шеф на нелегалната тайна полиция Куоминтанг в Хонконг.

— Шей-шей — и продължи на английски — какво става, тай-пан?

— Мислех, че сигурно знаеш… — Дънрос му разказа накратко за оръжието, за Бартлет и за това, че се е намесила полицията, но не и за Цу-ян, нито за Джон Чен.

— Айейа! Това наистина е много любопитно. И си сигурен, че не е работа на Бартлет?

— Да. По всичко личи, че няма причина. Никаква. Би било глупаво да използва собствения си самолет. А Бартлет не е глупав — каза Дънрос. — Кой би могъл да има нужда от такъв тип оръжие тук?

Настъпи тишина.

— Криминални типове.

— Триади ли?

— Не всички триади са престъпници.

— Да — рече Дънрос.

— Ще видя какво мога да разбера. Сигурен съм, че няма нищо общо с нас, Йан. Остава ли уговорката ни за неделя?

— Да.

— Хубаво. Ще се опитам да науча нещо по въпроса. По едно питие в шест вечерта?

— А може ли в осем? Виждал ли си Цу-ян?

— Мисля, че не би трябвало да се появи преди уикенда. Нали той ще е четвъртият в играта ни в понеделник с американеца?

— Да. Чух, че рано днес е отлетял нанякъде. — Дънрос каза това съвсем простичко.

— Няма начин да не се обади — да му кажа ли да ти завърти един телефон?

— Да. Когато реши. Не е нещо важно. Ще се видим в неделя в осем.

— Да, и благодаря за информацията. Ако открия нещо, ще се обадя веднага. Чао.

Дънрос затвори телефона. През лялото време бе слушал много внимателно гласа на Джен, но не чу нищо странно. Къде, по дяволите, е Цу-ян?

На вратата се почука.

— Влезте. — Той стана и отиде да посрещне Бартлет. — Здравейте. — Усмихна се и подаде ръка. — Аз съм Йан Дънрос.

— Линк Бартлет. — Те си стиснаха отривисто ръце. — Подранил ли съм?

— Идвате точно навреме. Сигурно знаете, че обичам точността. — Дънрос се засмя. — Чух, че срещата е минала добре.

— Да — отвърна Бартлет, чудейки се дали Дънрос има предвид срещата му с Горнт. — Кейси знае всички факти и цифри, които са й необходими.

— Моите хора са много впечатлени — казала е, че може сама да потвърди окончателното решение. Така ли е, господин Бартлет?

— Може да води преговори и да взема решения до двадесет милиона. Защо?

— Нищо. Просто исках да разбера какви са вашите правила. Моля седнете — имаме още няколко минути. Обядът е от 12:40. Струва ми се, че май сме на път да създадем едно взаимноизгодно предприятие.

— Надявам се. Може би, веднага след като говоря с Кейси, ще можем да се съюзим?

Дънрос погледна календара си.

— Утре в десет. Тук?

— Нямам нищо против.

— Пушите ли?

— Не, благодаря. Отказах ги преди няколко години.

— Аз също, но все още ми се пуши. — Дънрос се облегна назад. — Преди да отидем на обяд, господин Бартлет, искам да обсъдим някои дреболии. В неделя следобед заминавам за Тайпей, ще се върна във вторник за вечеря и бих искал да дойдете с мен. Искам да ви запозная с двама души по време на един голф мач, който се надявам да ви достави удоволствие. Ще поговорим и ще можете да видите вероятните места за строежа на фабриките. Мисля, че е важно. Уредил съм всичко, но няма да е възможно да вземете със себе си Кейси Чолок.

Бартлет се намръщи, чудейки се дали вторникът е просто едно съвпадение:

— Според нареждането на полицейския началник Армстронг, нямам право да напускам Хонконг.

— Сигурен съм, че това може да се уреди.

— Значи знаете за оръжието? — каза Бартлет и изруга на ум за това, че се изпусна. Той успя да задържи неподвижен погледа си.

— О, да. И друг ли ви е досаждал? — попита Дънрос, като го наблюдаваше.

— Полицията разпита дори Кейси! Самолетът ми е задържан, а аз не знам нищо за никакво оръжие.

— Няма защо да се тревожите, господин Бартлет. Нашата полиция си върши много добре работата.

— Не съм разтревожен, а просто раздразнен.

— Това е разбираемо — каза Дънрос, доволен, че срещата му с Армстронг е била поверителна. Много доволен.

„Господи — помисли Йан и почувства гадене, — ако Джон Чен и Цу-ян са замесени по някакъв начин в тази история, Бартлет ще бъде наистина много раздразнен — ще загубим сделката, — той ще се хвърли към Горнт и тогава…“

— Откъде научихте за оръжието?

— Тази сутрин ни уведомиха от нашия офис на Кай Так.

— Досега не се е случвало подобно нещо, нали?

— Да — Дънрос добави непринудено. — Но в контрабандата няма нищо лошо, дори и с оръжие — всъщност и двете са много уважавани професии — другаде ги упражняваме естествено.

— Къде?

— Там, където го желае правителството на Нейно Величество — Дънрос се засмя. — Ние тук сме пирати, господин Бартлет, или поне така изглежда отстрани. — Той направи пауза. — При положение, че успея да уредя въпроса с полицията, ще дойдете ли в Тайпей?

— Кейси е много дискретна — каза Бартлет.

— Не искам да кажа, че не може да й се има доверие.

— Просто не е поканена, така ли?

— Нашите обичаи са малко по-различни от вашите, господин Бартлет. В повечето случаи тя ще бъде много добре приета, но понякога… ще избегнем много неудобни положения, ако не присъства.

— Кейси не изпада толкова лесно в неудобни положения.

— Нямах предвид нея. Съжалявам, че съм малко груб, но може би, в крайна сметка, така е по-добре.

— А ако аз не мота да се „примиря“?

— Това може би ще означава, че няма да можете да се възползвате от една изключителна възможност, което би било много жалко — особено ако възнамерявате да установите трайни контакти с Азия.

— Ще помисля по този въпрос.

— Съжалявам, но трябва да ми отговорите с да или не.

— Така ли?

— Да.

— Тогава вървете по дяволите!

Дънрос се ухили.

— Няма. — Между другото: да или не?

Бартлет избухна в смях:

— След като поставяте въпроса така, ще дойда в Тайпей.

— Хубаво. Разбира се, докато ни няма, жена ми ще се погрижи за госпожица Чолок. От това репутацията й няма да пострада.

— Благодаря ви. Но няма защо да се притеснявате за Кейси. Как ще се справите с Армстронг?

— Нямам намерение да се справям с него. Просто ще помоля помощник-комисаря да поема отговорността за вашето връщане.

— Ще ме вземете под своя опека?

— Да.

— Откъде сте сигурен, че няма да напусна града? Може наистина да съм пренесъл оръжието.

Дънрос го наблюдаваше. „Може и да сте. Може и да се опитате да избягате, но аз мога да ви върна обратно — жив или мъртъв — както се казва по филмите. Хонконг и Тайпей са моя територия.“

— Жив или мъртъв, а?

— Хипотетично, разбира се.

— Колко души сте убил през живота си?

Настроението в кабинета се промени и двамата почувстваха тази промяна много силно.

„Разговорът още не е навлязъл в опасна територия — помисли си Дънрос, — поне засега“.

— Дванадесет — отвърна той съвсем спокойно, въпреки че въпросът го бе изненадал. — За дванадесет съм сигурен. По време на войната бях пилот на изтребител. Гърмящи играчки. Свалих два едноместни изтребителя, една Щука, и два бомбардировача Доние 17 с четиричленни екипажи. И четирите самолета изгоряха докато падаха. Това са дванадесетте, за които съм сигурен, господин Бартлет. Разбира се, стреляхме и по влакове, конвои и места, на които бяха струпани много войски. Защо?

— Чувал съм, че сте бил летец. Мисля, че аз не съм убивал никого. Строях лагери, военни бази в Тихия океан и разни такива работи. Никога не съм стрелял с оръжие.

— Но обичате да ловувате?

— Да. През 59-а ходих на сафари в Кения. Убих един слон, един огромен бик куду, а имаше и много стрелба за удоволствие.

След кратка пауза Дънрос каза:

— Мисля, че предпочитам да стрелям по самолети, влакове и кораби. По време на война хората не са съществени. Нали?

— Разбира се, след като веднъж владетелят е изпратил генерала на бойното поле. Това е войната.

— Чел ли сте „Военното изкуство“ на Сън Цу?

— Най-хубавата книга за войната, която съм чел — каза Бартлет ентусиазирано. — По-добра от Клаузвиц или Лидъл Харт, въпреки че е написана петстотин години преди Христа.

— О? — Дънрос се облегна назад, доволен, че са приключили темата, за убийствата.

— Знаете ли, че книгата на Сън Цу е била издадена на френски през 1872 година? Предполагам, че Наполеон я е имал.

— Със сигурност е издадена на руски, и Мао винаги е носел със себе си много изпокъсан от употреба екземпляр — каза Дънрос.

— Чел ли сте я?

— Баща ми ми я набиваше в главата. Караше ме да я чета в оригинал — буква по буква. А след това ме изпитваше много подробно.

Една муха започна да се блъска в прозореца изнервящо.

— Баща ви е искал да станете военен?

— Не. Сън Цу, както и Макиавели, е писал повече за живота, отколкото за смъртта. Повече за оцеляването, отколкото за войната… — Дънрос погледна към прозореца, после стана, приближи се към него и смачка мухата с овладяна жестокост, която Бартлет възприе като предупредителен сигнал.

Дънрос се върна на бюрото си:

— Баща ми смяташе, че трябва да знам как да оцелея и как да се справям с големи групи от хора. Искаше някой ден да стана достоен наследник на поста тай-пан, въпреки че никога не е мислил, че ще успея. — Той се усмихна.

— И той ли е бил тай-пан?

— Да. Беше много способен. В началото.

— Какво стана после?

Дънрос саркастично се изсмя:

— Толкова рано ли ще започваме със семейните тайни, господин Бартлет? Ами, накратко, имаше едно доста досадно различие на мнения. В края на краищата той предаде властта на Аластър Струан — моя предшественик.

— Той жив ли е?

— Да.

— Тази ваша британска сдържаност означава ли, че сте му обявили война?

— Сън Цу е написал съвсем точно отношението си към войната, господин Бартлет. Много лошо е да обявиш война, казва той, освен ако не ти се налага. Цитирам: „Висшето умение на генерала се състои в това да пречупи съпротивата на противника, без да води битки.“

— И вие го пречупихте.

— Той сам се оттегли от бойното поле, като умен мъж, какъвто всъщност беше.

Лицето на Дънрос придоби сурово изражение. Бартлет го наблюдаваше внимателно. И двамата знаеха, че въпреки желанието си, в момента очертаваха бойните линии.

— Радвам се, че дойдох в Хонконг — каза американецът.

— Радвам се, че се запознах с вас.

— Благодаря. Може би някой ден няма да се радвате. Бартлет сви рамене:

— Може би. А междувременно сме на път да сключим сделка — добра и за вас и за нас. — Той внезапно се ухили, сещайки се за Горнт и за готварския нож. — Да. Радвам се, че дойдох в Хонконг.

— Имате ли нещо против тази вечер вие и Кейси, да бъдете мои гости? Правя скромно парти, тържество, в осем и половина?

— В официално облекло ли?

— Само смокинг — какво ще кажете?

— Чудесно. Кейси каза, че обичате фраковете и папионките. — В този момент Бартлет забеляза картината на стената: старо платно с маслени бои, изобразяващо красива китайска лодкарка, носеща в ръцете си малко англичанче, а русата му коса бе вързана на опашка. — Това Куанс ли е? Аристотел Куанс?

— Да, да, негова е — каза Дънрос едва прикривайки учудването си.

Бартлет се приближи и започна да я разглежда.

— Това оригиналът ли е?

— Да. Разбирате от изкуството!

— Не, но на път за тук Кейси ми разказа за Куанс. Каза, че бил почти като фотограф. Истински историк на миналите времена.

— Да, да, така е.

— Ако не ме лъже паметта, това би трябвало да е портрет на Мей-мей Т’Чънг, а момчето е едно от децата й от Дърк Струан, нали?

Дънрос не каза нищо. Просто наблюдаваше гърба на Бартлет.

Бартлет се вгледа още по-отблизо:

— Очите не се виждат добре. Значи момчето е Гордън Чен, бъдещият сър Гордън Чен? — Той се обърна и погледна към Дънрос.

— Не знам със сигурност, господин Бартлет. Това е една от версиите.

Бартлет задържа за момент погледа си върху него. Двамата мъже бяха от една категория. Дънрос бе малко по-висок, но Бартлет бе с по-широки рамене. И двамата със сини очи — тези на Дънрос малко зеленикави — леко раздалечени и одухотворени лица.

— Приятно ли ви е, че сте тай-пан на „Ноубъл хаус“? — попита Бартлет.

— Да.

— Всъщност не съм много наясно, каква е властта на един тай-пан, но в „Пар-Кон“ аз имам правото да назначавам и да уволнявам, както и да закрия компанията, ако пожелая.

— Значи сте тай-пан.

— Тогава и на мен ми е приятно да съм тай-пан. Аз искам да навляза в Азия, вие искате да навлезете в Щатите. Ако се обединим, цялото тихоокеанско крайбрежие ще ни бъде вързано в кърпа — и на двамата.

„Или покрито с наметало — за единия от нас“ — помисли си Дънрос. Той харесваше Бартлет, въпреки че осъзнаваше опасността, която криеше това.

— Аз имам онова, от което се нуждаете. Вие имате това, от което имам нужда аз.

— Да — рече Дънрос. — А това, от което в момента се нуждаем и двамата е един обяд.

Те тръгнаха към вратата. Бартлет стигна пръв. Но не я отвори веднага.

— Знам, че при вас не е прието, но след като ще идвам с вас в Тайпей, може ли да ме наричате Линк, а аз да ви наричам Йан и да се заемем с обсъждането на облозите за срещата ни по голф? Сигурен съм, че знаете, че моят хандикап официално е тринадесет, а аз знам, че вашият е десет, което вероятно означава, че ще трябва да си запазим по един резервен удар.

— Защо не? — отвърна веднага Дънрос. — Но тук обикновено не залагаме пари, а само топки.

— Проклет да съм, ако ги заложа.

Дънрос се засмя:

— Може би някой ден ще го направиш. Обикновено залагаме шест топки за голф — или нещо от този род.

— Залагането на пари е лош британски обичай, нали, Йан?

— Не. Какво ще кажеш да заложим по петстотин, като отбора — победител взема всичко?

— Щатски или хонконгски долари?

— Хонконгски. Между приятели се залагат хонконгски. В началото.

Обедът бе сервиран в специалната гостна за директорите на деветнадесетия етаж. Беше ъглово, г-образно помещение с висок таван и сини завеси, с пъстри китайски килими и огромни прозорци, през които се виждаше Каулуун и самолетите, кацащи и излитащи от Кай Так, а на запад погледът стигаше чак до островите Стоункътърс и Цинг Йи и Новите територии зад тях. На старата масивна дъбова маса, на която спокойно можеха да се хранят двадесет души, бяха подредени малки покривчици за всеки, прекрасни сребърни прибори и най-фин уотърфордски кристал. Обслужваха ги четирима тихи и великолепно обучени келнери.

Коктейлите бяха сервирани, преди да пристигнат Бартлет и Дънрос. Кейси пиеше сухо мартини с водка, както и останалите, с изключение на Гавалан, който си бе поръчал двоен розов джин. Без да го питат, донесоха на Бартлет леденостудена кутия бира Анвайзер на сребърен поднос.

— Кой ви каза? — попита очарован той.

— Изненада от „Струан енд къмпъни“ — каза Дънрос. — Разбрахме, че така я обичате. — Запозна го с Гавалан, де Вил и Линбар Струан, взе чаша студено Шабли и се усмихна на Кейси. — Как сте?

— Благодаря, много добре.

— Извинете — обърна се Бартлет към останалите, — но трябва да кажа нещо на Кейси, преди да съм го забравил. — Кейси, би ли се обадила утре на Джонстън във Вашингтон? Искам да разбереш, към кого трябва да се обърнем в консулството тук.

— Разбира се. Ако го открия, ще го накарам да попита Тим Дилър.

Името Джонстън бе кодова дума, която означаваше: „Как върви сделката?“ При отговор „Дилър“ означаваше добре, „Тим Дилър“ — много добре, „Джоунс“ — зле, „Джордж Джоунс“ — много зле.

— Добра идея — каза Бартлет и се усмихна, а след това се обърна към Дънрос. — Прекрасна зала.

— Подходяща е — рече Дънрос.

Кейси се засмя, схващайки смисъла.

— Срещата мина много добре, господин Дънрос — каза тя. — Изготвихме предложение, което трябва да разгледате.

„Поставя нещата точно по американски — без никакъв финес! Нима не знае, че за бизнес се говори след обеда, а не преди него.“

— Да. Ендрю ме информира в общи линии — отвърна Дънрос. — Искате ли още нещо за пиене?

— Не, благодаря. Мисля, че предложението включва всичко, сър. Имате ли някакви въпроси към мен?

— Сигурен съм, че ще има, когато му дойде времето — каза Дънрос, развеселен както винаги от това сър, което много американки използваха в ежедневието и много често неуместно се обръщаха с него към келнерите. — Веднага след като го разгледам по-внимателно, ще ви се обадя. Една бира за господин Бартлет — добави той, опитвайки се още веднъж да отклони разговорите за бизнес. После се обърна към Жак. — Ca va?

— Oui, merci. A rien. — Още нищо.

— Не се притеснявай — каза Дънрос. Вчера любимата дъщеря на Жак и съпругът й преживяха тежка автомобилна катастрофа по време на почивка във Франция — колко тежка той все още не знаеше. — Не се притеснявай.

— Няма. — Отново онова галско свиване на раменете, скриващо огромната му тревога.

Жак бе първи братовчед на Дънрос и бе започнал работа в „Струан“ през 1945 година. Бе изживял много тежки мигове по време на войната. През 1940-а изпратил жена си и двете си деца в Англия, а той останал във Франция. Партизанство, затвор, присъда бягство и отново партизанство. Сега бе на петдесет и четири — силен, тих, но много зъл, ако го предизвикат — със затруднено дишане, с кафяви очи, груби ръце и безброй белези.

— Мислите ли, че по принцип сделката е добра?

Дънрос въздъхна на ум и насочи цялото си внимание към нея.

— Може би ще имам някои контрапредложения по някои несъществени въпроси. А дотогава — добави решително той — можете да продължите, приемайки, че в общи линии е приемлива.

— О, чудесно — каза радостно Кейси.

— Страхотно — каза Бартлет също толкова доволен и вдигна кутия бира. — Да пием за успешния завършек и големите печалби — за вас и за нас.

Те отпиха, а останалите забелязаха у Дънрос признаци на приближаваща опасност и се чудеха какви ли биха могли да бъдат контрапредложенията на тай-пана.

— Много време ли ще ти отнеме вземането на окончателно решение, Йан? — попита Бартлет и всички чуха това Йан. Линбар Струан видимо трепна.

За тяхна най-голяма изненада Дънрос каза само, „Не“, като че ли тази фамилиарност бе съвсем нормална. И добави:

— Мисля, че адвокатите едва ли ще открият някоя непреодолима пречка.

— Ще се срещнем с тях утре сутринта в единадесет — каза Кейси. — Господин де Вил, Джон Чен и аз. Вече разполагаме с тяхната предварителна разработка… няма никакви проблеми.

— Даусън е много добър. Особено по американското данъчно право.

— Кейси, може би трябва да повикаме от Ню Йорк нашия човек по данъчните проблеми — каза Бартлет.

— Добре. Стига толкова разговори по работа преди обед — каза Дънрос. — Вътрешно правило, госпожице Кейси: никакви разговори за работа по време на ядене. Много е вредно за храносмилането. — Той махна на Лим. — Няма да чакаме господаря Джон.

Келнерките изникнаха моментално.

Менюто включваше шери със супата, шабли с рибата или бордо с печеното и при желание йоркширски пудинг — варен зелен фасул, варени картофи и варени моркови. И плодова салата с шери за десерт. Портвайн със сиренето.

— Колко време ще останете тук, господин Бартлет? — попита Гавалан.

— Колкото трябва. Но, господин Гавалан, тъй като изглежда, че дълго време ще работим заедно, какво ще кажете да престанете с това „господин“ Бартлет и „госпожица“ Кейси и да ни наричате просто Линк и Кейси?

Гавалан задържа погледа си върху Бартлет. Искаше му се да каже „Вижте, господин Бартлет, ние тук предпочитаме да стигаме естествено до тези неща. Това е един от малкото начини, по които човек различава приятелите си от познатите си. За нас малките имена са нещо интимно.“ Но какво да се прави, след като тай-панът не възрази срещу смайващото „Йан“.

— Защо не, господин Бартлет? — каза той любезно. — Няма нужда от външна вежливост. Нали?

Жак де Вил, Струан и Дънрос вътрешно се изсмяха, когато чуха това „господин Бартлет“ и начина, по който Гавалан елегантно превърна нежеланото си съгласие в унищожителна ирония и унижение, което нито един от американците нямаше никога да разбере.

— Благодаря, Ендрю — каза Бартлет. После добави — Йан, може ли да наруша правилото и да задам още един въпрос преди обед: Можеш ли, по един или друг начин, да дадеш окончателен отговор до следващия вторник?

Настроението в стаята рязко се промени. Лим и останалите прислужници не знаеха какво да правят от изненада. Всички погледи се впериха в Дънрос. На Бартлет му мина през ума, че май е отишъл прекалено далеч, а Кейси беше сигурна в това. Тя бе наблюдавала Дънрос. Изразът на лицето му бе същият, но очите не бяха. Всички в стаята разбраха, че към тай-пана се бяха обърнали така, както човек се обръща при игра на покер, „Играй или си трай. До следващия вторник“.

Те чакаха. Тишината като че ли висеше над главите им. И продължаваше да виси.

Накрая Дънрос я наруши.

— Ще ти кажа утре — каза той със спокоен глас. Критичният момент отмина и келнерите продължиха работата си. Всички се отпуснаха. Освен Линбар. Той все още усещаше потта по дланите си, защото познаваше онази обща черта, която свързваше всички потомци на Дърк Струан — един странен, почти първобитен, внезапен изблик на насилие. И преди малко той бе забелязал как тя почти бе изплувала на повърхността. Почти, но не съвсем. Този път се беше разминало. Но фактът, че я видя съвсем отблизо, го ужасяваше.

Самият той бе потомък на Роб Струан, доведен брат и съдружник на Дърк Струан, и затова в неговите вени не течеше кръвта на Дърк. Той горчиво съжаляваше за това и ненавиждаше Дънрос още повече, защото му прилошаваше от завист.

„Хег Струан да си те прибере, проклети Йан Струан… и цялото ти потомство“ — помисли той и неволно потрепери от мисълта за нея.

— Какво има, Линбар? — попита Дънрос.

— О, нищо, тай-пан — отвърна той, като едва се сдържаше. — Нищо, просто една случайна мисъл.

— Каква мисъл?

— Току-що си мислех за Хег Струан.

Дънрос задържа за момент лъжицата си във въздуха и всички се втренчиха в него.

— Не е полезно за храносмилането ти.

— Да, сър.

Бартлет погледна към Линбар, после към Дънрос:

— Коя е Хег Струан?

— Неприятен семеен спомен — каза Дънрос през смях. — В нашето семейство има доста такива.

— Кой ги няма?

— Хег Струан беше вечното ни страшилище… и все още е.

— Вече не е, тай-пан, със сигурност — рече Гавалан. — Мъртва е от повече от петдесет години.

— Може би ще бъде забравена, чак когато ние умрем — Линбар, Кейти и аз — нашето поколение. Но се съмнявам — Дънрос погледна особено Линбар. — Дали тази нощ Хег Струан ще излезе от ковчега си, за да ни излапа?

— Кълна се в Бога, тай-пан, не ми е приятно дори да се подигравам с нея.

— Чумата да я вземе тази Хег Струан — каза Дънрос. — Ако беше жива, щях да й го кажа в очите.

— И аз мисля, че щеше да го направиш. Да — засмя се внезапно Гавалан. — Много ми се иска да можех да го видя.

— Аз също. — Дънрос се засмя с него, а после видя изражението на Кейси. — О, само се перчим, Кейси. Хег Струан беше самият дявол, дори ако само половината от разказите за нея са верни. Тя бе жена на Кълъм Струан — синът на Дърк Струан, който е основател на тази компания. Моминското й име е Тес, Тес Брок — дъщеря на заклетия враг на Дърк, Тайлър Брок. Кълъм и Тес избягали от домовете си, за да се оженят през 1841. Поне така разказват. Тя — на шестнадесет години и много красива, а той — наследник на „Ноубъл хаус“. Точно като в Ромео и Жулиета, но с тази разлика, че не умрели и за тях нямала никакво значение кръвната вражда между Дърк и Тайлър или пък между Струан и Брок. Тя само усилвала и усложнявала любовта им. Родила се като Тес Брок през 1825, а умря като Хег Струан през 1917, на деветдесет и две годишна възраст — беззъба, оплешивяла, затъпяла, зла и ужасяваща до последния си ден. Животът е странно нещо, а?

— Да. Понякога дори невероятно — каза Кейси замислено. — Защо, когато остареят хората се променят толкова много — стават озлобени и жестоки? Особено жените?

Дънрос можеше да отговори веднага. „Мъжете и жените остаряват по различен начин. Не е честно, но е факт. Жената забелязва как започват да се появяват бръчките, как кожата се отпуска и вече не е така свежа и стегната, а мъжът й изглежда чудесно и все още е търсен. После вижда младите куклички и се ужасява, че ще й го отнемат, както и в края на краищата става, защото му омръзват нейните заяждания, нейното самосъжаление и самоизяждане. А също и заради вродения му, неконтролируем порив към младостта…“

„Айейа, на този свят няма нищо по-възбуждащо от младостта — както би казал старият Чен-Чен, бащата на Филип Чен и наставник на Йан. — Нищо, млади Йан, абсолютно нищо. Нищо, нищо, нищо. Чуй какво ще ти кажа. Мъжкото начало има нужда от живителните сокове на женското. Свежи сокове, способни да удължат живота ти и да подхранят мъжкото у теб — о, о, о! Не забравяй, че колкото повече остарява жребецът в теб, толкова повече има нужда от младост, от промяна, от ентусиазма на младостта, за да се изяви най-пълно. И колкото повече, толкова по-добре! Но не забравяй също, че тази Прекрасна Кутийка загнездена между бедрата им, колкото и да е несравнима, възхитителна и апетитна, неземна и сладка, носеща такова удоволствие, крие опасности! Ха! Тя е и капан, засада, зала за мъчения и твой ковчег! О, боговете са прекрасни, нали? Даряват ни райско удоволствие, което се превръща в истински ад, когато не успееш да накараш своя едноок монах да вдигне глава, за да влезе в рая. Джос, момчето ми! Това е нашият джос — да просим ненаситната пролука, докато ни погълне, но о, о, о…“

„На жените сигурно им е много трудно, особено на американките — помисли си Дънрос, — да преживеят тази травма на остаряването, неизбежността й, както и това, че идва толкова рано, прекалено рано. Сигурно в Америка е най-страшно от където и да било другаде на този свят. Защо е необходимо да ти казвам истината, която вече сигурно разбираш с цялото си същество. Или да ти обяснявам, че американската мода изисква от теб да се опитваш с нокти и зъби да задържиш вечната младост, която не могат да ти дадат нито Богът, нито дяволът, нито хирургът. Не можеш да изглеждаш на двадесет и пет, когато си на тридесет и пет, нито пък на тридесет и пет, когато си на четиридесет и пет. Съжалявам, знам, че не е честно, но е факт. Слава Богу — ако има Бог — слава на всички богове, големи и малки, че съм мъж, а не жена. Жал ми е за теб — американката с красиви имена.“

Но Дънрос отвърна просто:

— Сигурно защото животът ни не е осеян с рози и се залъгваме с глупости и измислени ценности, а не като китайците, които са много разумни. Господи, колко невероятно разумни са те! При Хег Струан сигурно е изиграла роля скапаната кръв на Брок. Мисля, че това е бил нейният джос — нейната съдба, късмет или липса на късмет. Тя и Кълъм са имали седем деца — четирима синове и три дъщери. Всичките й синове умрели от насилствена смърт. Двама от „дизентерия“ — вероятно холера — тук в Хонконг, един намушкан с нож в Шанхай, а последният се удавил в Аир в Шотландия, където са семейните земи. Това би било достатъчно за всяка майка, за да полудее. Също омразата и завистта, които ги заобикаляли през целия им живот — Кълъм и нея. А като прибавим към това и трудностите от живота в Азия, предаването на „Ноубъл хаус“ в ръцете на чужди синове… е, може да бъде разбрана. — Дънрос се замисли за момент, а после добави: — говори се, че тя е командвала Кълъм Струан през целия му живот и е тормозила „Ноубъл хаус“ чак до смъртта си — всички тай-панове, всички снахи и зетьове, както и всички деца. Дори и след смъртта си. Спомням си как една моя бавачка, англичанка, дано завинаги се пържи в ада, ми казваше: „Бъдете послушен, господарю Йан, защото ще извикам духа на Хег Струан да ви излапа…“ Не съм бил на повече от пет-шест годинки.

— Какъв ужас — каза Кейси.

Дънрос сви рамене:

— Бавачките често го правят.

— Не всички, слава Богу — рече Гавалан.

— Никога не съм имал добра бавачка. Както и лош gan sun.

— Какво е gan sun? — попита Кейси.

— Това означава „близък човек“ и е правилното название за ама. В предкомунистически Китай децата от заможните семейства, както и от повечето стари европейски или евро-азиатски семейства, винаги са имали „близък човек“, който да се грижи за тях — в много случаи той е оставал с тях за цял живот. Повечето gan sun са давали обет за безбрачие. Винаги можеш да ги познаеш по дългите опашки, които се спускат по гърбовете им. Моята gan sun се казва А Тат. Страхотна старица. Още е при нас — каза Дънрос.

— Моята ми беше повече от майка — каза Гавалан.

— Значи Хег Струан ви е прабаба? — обърна се Кейси към Линбар.

— Не, за Бога! Не, аз… аз не съм потомък на Дърк Струан — отвърна той и тя забеляза потта по челото му, без да разбира причината. — Аз съм потомък на неговия доведен брат, Роб Струан. Роб Струан е бил съдружник на Дърк. Тай-панът е пряк потомък на Дърк, но въпреки това… никой от нас не е от рода на Хег.

— Всички ли сте роднини? — попита Кейси, усещайки особеното напрежение, което витаеше във въздуха. Тя забеляза, че Линбар се поколеба и погледна към Дънрос, на когото бе спряла погледа си.

— Да — каза той, — Ендрю е женен за сестра ми Кейти. С Жак сме братовчеди, а Линбар… Линбар просто носи нашето име. — Дънрос се засмя. — В Хонконг все още има много хора, които си спомнят за Хег, Кейси. Тя винаги носеше дълга, черна рокля с голям турнюр и една смешна шапка с огромно, изядено от молци перо — съвсем демоде — и черен бастун със сребърна топка. Обикновено четирима носачи я носеха напред-назад на един паланкин. Китайците се страхуваха от нея също толкова. Прякорът й беше „Почитаемата стара чужденка мама-дявол със злото око и драконското чене.“

— Точно така — изсмя се Гавалан. — Баща ми и баба ми са я познавали. Имали са собствена търговска компания тук и в Шанхай, Кейси, но Голямата война малко или повече ги е помела и през 19-а са се слели със Струан. Моят старец ми разказваше, че когато бил момче, заедно с приятелите си ходели след Хег по улиците и когато тя се ядосвала повече, изваждала ченето си и започвала да трака с него срещу тях. — Всички се засмяха с него, докато я имитираше. — Старецът се кълнеше, че ченето било половин метър, имало някаква дружина и правело скръц, скръц, скръц!

— Ей, Ендрю, това го бях забравил — намеси се с усмивка Линбар. — Моята gan sun, старата Ах Фу, познаваше отблизо Хег Струан и всеки път, когато някой споменаваше името й, Ах Фу пребелваше очи и молеше боговете да я предпазят от злото око и магическото чене. Брат ми Кайл и аз… — Той спря, а после продължи с променен глас. — Обичахме да дразним Ах Фу с нея.

Дънрос се обърна към Кейси:

— Грейт хаус има неин портрет — всъщност два. Ако те интересуват, някой ден ще ти ги покажа.

— О, благодаря, с удоволствие. А има ли портрет на Дърк Струан?

— Няколко. И един на Роб, доведения му брат.

— Страшно много искам да ги видя.

— Аз също — каза Бартлет. — По дяволите, не съм виждал дори снимка на баба ми и дядо ми, да не говорим за портрет на прапрадядо ми. Винаги съм искал да зная историята на моя род — що за хора са били, откъде са дошли. Не знам нищо, освен това, че дядо ми вероятно е имал транспортна компания в Стария Запад в едно градче, наречено Джерико. Сигурно е страхотно да знаеш, откъде си дошъл. Вие сте късметлии. — През цялото време той бе седял, вслушвайки се в онова, което се криеше зад думите, а то го забавляваше, и търсеше в него отговор на въпроса: Дънрос или Горнт? „В случай че е Дънрос, Ендрю Гавалан е враг и ще трябва да си отиде — каза си той. — Младият Струан мрази Дънрос, французинът е пълна загадка, а самият Дънрос е като взривно вещество и е също толкова опасен“. — Изглежда вашата Хег Струан е била невероятна — каза той. — А и Дърк Струан също трябва да е бил голям чешит.

— Ето това е шедьовър на подценяването! — каза Жак де Вил, а тъмните му очи заблестяха. — Той е бил най-големият пират в Азия! Почакайте само да видите портрета му и ще разберете семейната прилика! Нашият тай-пан е негово точно копие и ма фоа, наследил е най-лошите му черти.

— Господ да те убие, Жак — каза добродушно Дънрос. После се обърна към Кейси. — Не е вярно. Жак винаги само ме дразни. Изобщо не приличам на него.

— Но ти си негов потомък.

— Да. Моята прабаба се е казвала Уинифред, единствената законна дъщеря на Дърк. Омъжила се е за Лечи Струан Дънрос, член на клана. Имали един син, който е мой дядо и е бил тай-пан след Кълъм. Моето семейство — Дънрос — сме единствените преки потомци на Дърк Струан, поне доколкото ни е известно.

— Ти, ти каза законна?

Дънрос се усмихна.

— Дърк е имал и други синове и дъщери. Единият от синовете му, Гордън Чен, е бил от една дама на име Шен, за която знаеш. Днес това е родът Чен. Има и още един род — Т’Чънг — от Дънкан Т’Чънг и Кейт Т’Чънг, негови син и дъщеря от прочутата Мей-мей Т’Чънг. Както и да е, това е само легендата и всички тук вярват на тези легенди, въпреки че никой не може да ги докаже. — Дънрос се поколеба за момент и очите му се свиха от широката му усмивка. — В Хонконг и Шанхай нашите прадеди са били… приятелски настроени, а китайките са били красиви жени, каквито са и сега. Но много рядко са се женили, а противозачатъчните средства са съвсем ново изобретение, така че човек невинаги може да бъде сигурен кой му е роднина. Ние… не коментираме открито тези неща — по стар британски обичай се преструваме, че не съществуват. Евро-азиатските семейства в Хонконг обикновено са приемали името на майката, а в Шанхай — на бащата. Изглежда, че всички сме решили по някакъв начин проблема.

— Всички тук са много приятелски настроени — обясни Гавалан.

— Невинаги — каза Дънрос.

— Значи Джон Чен е твой роднина? — попита Кейси.

— Ако се върнем към райската градина, предполагам, че всички ще се окажат роднини. — Дънрос гледаше към празния стол. „Не е в стила на Джон да офейка — мислеше той с безпокойство — и никога не би се забъркал в контрабанда с оръжие, за нищо на света. Нито пък е толкова глупав, за да се остави да го хванат. Цу-ян? Е, той е шанхаец и лесно може да изпадне в паника — ако е замесен в тази история. Джон е прекалено известен, за да не го забележат, ако се е качил на някой самолет тази сутрин, което значи, че не го е направил. Лодка? Накъде? Макао — не, това е задънена улица. Кораб? Съвсем спокойно, ако е било запланувано и предварително уредено. Всеки божи ден оттук тръгват по разписание тридесет или четиридесет рейса към всички точки на планетата — големи и малки кораби, да не говорим за хилядите джонки, които нямат никакво разписание. А дори и без предварителен план, стига да бутнеш тук-там по няколко долара, можеш преспокойно да се измъкнеш оттук… или да се вмъкнеш. Мъже, жени, деца. Наркотици. Всичко. Но няма смисъл да вмъкваш нещо, освен хора, наркотици, оръжие, цигари и гориво — за всичко останало няма нито мито, нито ограничения. С изключение на златото. — Дънрос се усмихна в себе си. — Легално внасяш злато, транзит за Макао, с разрешение при мито тридесет и пет долара на унция. И на никой не му влиза в работата, какво става после, но носи огромни печалби. Да, а събранието на Управителния съвет на нашата «Нелсън трейдинг» е днес следобед. Добре. Това е бизнес, който няма грешка.“

Докато си вземаше риба от предложения сребърен поднос забеляза, че Кейси го гледа втренчено.

— Да, Кейси?

— О, просто се чудех откъде си научил имената ми. — Тя се обърна към Бартлет. — Тай-панът ме изненада, Линк. Преди дори да се запознаем, той ме нарече Камелиен Сирануш, като че ли това е най-обикновено име.

— Името е персийско, нали? — веднага попита Гавалан.

— Арменско е.

— Камали-арн Сиррраннууушшш — произнесе Жак, изпитвайки удоволствие от звученето на имената. — Très jolie, mademoiselle. Ils ne sont pas difficile sauf pour les crétins.[6]

— Ou les англичани — каза Дънрос и всички се засмяха.

— Как разбра, тай-пан? — попита го Кейси, изричайки много по-лесно тай-пан, отколкото Йан. „На Йан още не му е дошло времето“ — помисли си тя, замаяна от неговото минало, Хег Струан и сенките, които го обграждаха.

— Попитах вашия адвокат.

— Какво имаш предвид?

— Снощи Джон Чен ми се обади около полунощ. Ти не му беше казала какво се крие зад К. С, а аз исках да знам. Беше прекалено рано, за да се обаждам в офиса ви в Лос Анжелос — едва осем сутринта тяхно време — затова позвъних на адвоката ви в Ню Йорк. Баща ми казваше: Когато се съмняваш, питай.

— Открили сте Сиймър Стаглър Трети в събота? — попита Бартлет с изумление.

— Да. В дома му в Уайт Плейнс.

— Но домашният му телефон не е записан в указателя.

— Знам. Обадих се на един мой приятел, китаец, който работи в ООН. Той ми го намери. Казах на господин Стаглър, че искам да знам имената заради поканите, което, разбира се, беше самата истина. Човек трябва да бъде прецизен, нали?

— Да — каза Кейси с голямо възхищение. — Да, така е.

— Снощи ти си знаел, че Кейси е… че Кейси е жена?

— Да. Всъщност го знам от няколко месеца, въпреки че не знаех какво означава това К. С. Защо?

— Нищо, тай-пан.

— Кейси, разкажи за Армения. След войната ли е емигрирало семейството ти в Щатите?

— След Първата световна война през 1918 година — Кейси започна често повтаряния разказ. — Истинската ми фамилия е Чолокиан. Когато дядо ми и баба ми пристигнали в Ню Йорк, опростили името, като махнали от него това иан за улеснение на американците. Но все още съм Камелиен Сирануш. Както знаете Армения се намира в южната част на Кавказ — северно от Иран и Турция и южно от Грузия. Навремето, това е бил един свободен, суверенен народ, но сега е напълно погълнат от Турция и от Съветска Русия. Баба ми е била грузинка — по онова време е имало много смесени бракове. Моят народ е бил разпръснат из цялата Отоманска империя и е наброявал около два милиона, но след масовите убийства, особено през 1915-а и 1916-а… — Кейси потръпна. — Било е истински геноцид. Останали сме вече около 500 000, разпръснати из целия свят. Арменците са били търговци, артисти, художници и бижутери, писатели, така също и воини. В турската армия е имало почти 50 000 преди да бъдат разоръжени, изхвърлени и застреляни от турците по време на Първата световна война — генерали, офицери и войници. Били са елитно малцинство, векове наред.

— Затова ли са ги мразели турците? — попита де Вил.

— Били са работливи, държали са на семейството и са били много добри търговци и бизнесмени. Дядо ми казваше, че търговията ни е в кръвта. Но може би основната причина е, че арменците са християни — това е била първата християнска държава в историята, още от римско време — а те разбира се, са мохамедани. През шестнадесети век турците завладели Армения и оттогава между християнска царска Русия и „неверните“ турци винаги се е водила погранична война. До 1917 царска Русия е била наш истински защитник… Отоманските турци винаги са били много странен народ, много жесток и много странен.

— Семейството ти е избягало преди събитията, така ли?

— Не. Баба ми и дядо ми са били доста богати и като много други хора са мислели, че нищо не може да им се случи. Измъкнали са се през задната врата, под носа на войниците, вземайки със себе си двамата си сина, дъщеря си и само онова, което са успели да грабнат в бързината. Останалата част от семейството не успяла да се отърве. С подкуп дядо ми и баба ми успели да напуснат Истанбул с една рибарска лодка, с която се добрали до Кипър и по някакъв начин получили визи за Щатите. Имали са малко пари, малко бижута и много талант. Баба е все още жива… и може да направи пазарлък и с най-добрия търговец.

— Дядо ти е бил търговец, а? — попита Дънрос. — Това ли събуди интереса ти към бизнеса?

— Наистина това ни беше втълпявано от момента, в който започнахме да мислим за самостоятелност — каза Кейси. — Дядо ми беше създал оптическа компания в Провидънс, която се занимаваше с производството на увеличителни стъкла и микроскопи, както и една компания за внос и износ предимно на килими и парфюми и, като допълнителна дейност, малко злато и скъпоценни камъни. Баща ми измисляше и правеше бижута. Вече е мъртъв, но имаше малък собствен магазин в Провидънс, а брат му, чичо Богос, работеше с дядо. Сега, откакто дядо почина, чичо ми се занимава с търговската компания. Тя е малка, но стабилна. Двете със сестра ми израснахме, наблюдавайки пазарлъци, преговори и проблеми, свързани с печалбата. Беше страхотна игра, в която всички бяхме равни.

— Къде… още плодова салата, Кейси?

— Не, благодаря, не искам.

— Къде получи бизнес-образование?

— Мисля, че навсякъде — каза тя. — След като завърших гимназия, изкарах двугодишен бизнес-курс в „Катарийн гибс“ в Провидънс: стенография, машинопис, просто счетоводство, поддържане на документация, плюс някои основни положения в бизнеса. Но откакто мога да броя, съм работила нощно време и през ваканциите с дядо. Научих се да мисля, да правя планове, а после да ги осъществявам, така че по-голямата част от моето обучение е била практическа. Разбира се, откак завърших училище съм посещавала и специални курсове, които са ме интересували — повечето от тях във вечерни училища. — Кейси се засмя. — Миналата година дори изкарах един в бизнес-училището на Харвард, което за някои от преподавателите бе като водородна бомба, макар че напоследък за жените е започнало да става малко по-лесно.

— А как успя да станеш пръв помощник — помощничка на Бартлет в „Пар-Кон индъстрис“? — попита Дънрос.

— Прозорливост — каза тя и всички се засмяха заедно с нея.

— Кейси работи дяволски много, Йан — каза Бартлет. — Чете с фантастична скорост и по този начин върши повече работа от двама обикновени служители. Има страхотен нюх за опасността, не се страхува да взема решения, сключва много повече сделки, отколкото проваля и не се изчервява лесно.

— Това е най-положителната ми черта — каза Кейси. — Благодаря, Линк.

— Но не ти ли е много трудно, Кейси? — попита Гавалан. — Не ти ли се налага да правиш прекалено много компромиси като жена, за да успяваш? Сигурно не ти е лесно да вършиш мъжка работа.

— Не мисля, че това е мъжка работа, Ендрю — отвърна тя веднага. — Жените са също толкова умни и работоспособни колкото и мъжете.

Последва моментален изблик на незлоблив присмех и подигравки от страна на Линбар и Гавалан, но Дънрос ги спря и каза:

— Мисля, че трябва да отложим това за друг път. Но пак те питам, Кейси, как успя да стигнеш дотук?

„Да ти кажа ли истинската история, Йан — ти, който приличаш на Дърк Струан, най-големия пират на Азия — или да ти разкажа онази, която е станала вече легенда — запита се тя. После чу, че Бартлет започна и разбра, че може спокойно да се разсейва, защото беше слушала неговата версия стотици пъти, а в нея имаше малко истина, малко лъжа и малко от онова, което му се искаше да мисли, че се бе случило. — Колко от твоите истории са верни — Хег Струан, Дърк Струан — каква е всъщност твоята история и как си станал тай-пан? — Тя отпи от портвайна, наслаждавайки се на меката сладост и се остави на прищевките на мисълта си. — Тук има нещо гнило — мислеше тя — вече го усещам много силно. Има нещо гнило в Дънрос. Но какво?“

— Запознах се с Кейси в Лос Анжелос, Калифорния, преди около седем години — започна Бартлет. — Бях получил писмо от някаква Кейси Чолок, президент на „Хед-оптикълс ъф Провидънс“, която ми предлагаше да обсъдим сливането на нашите две компании. По това време строях из целия Лос Анжелос — жилищни квартали, индустриални търговски центрове и какво ли не още. Оборотът ни беше 3,2 милиона и току-що бяхме пуснали акции, но все още на светлинни години от голямата палата.

— Имаш предвид Нюйоркската фондова борса?

— Да. Както и да е. Кейси дойде лъскава като нова монета и каза, че иска да слея компанията си с „Хед-оптикълс“, която според думите й реализирала годишна печалба 277 600 долара, а след това заедно да погълнем „Рендълф оптикълс“ — дядото на всички в този бранш — с продажби на стойност 53 милиона, включена в голямата палата, владееща огромна част от пазара на оптиката и с много големи авоари в банката. Казах й, че е луда и я попитах защо точно „Рендълф“. Тя обясни, че първо е акционер в „Бартлет канстръкшън“ — беше купила десет акции за по един долар — а аз бях издал един милион и бях продал половината от тях на номинална стойност — и смяташе, че би било чудесно за „Бартлет канстръкшън“ да притежава „Рендълф“ и второ „защото това копеле Джордж Тофър, който управлява «Рендълф оптикълс» е лъжец, измамник, крадец и се опитва да ме измести от бизнеса“.

Бартлет се захили и направи малка пауза, за да си поеме дъх, а Дънрос се засмя:

— Истина ли е, Кейси?

Кейси бързо се върна към разговора:

— О, да, казах, че Джордж Тофър е лъжец, измамник, крадец и копеле. И той наистина се опитваше да ме измести от бизнеса.

— Защо?

— Защото му казах да изчезва — да умира.

— А защо го направи?

— Току-що бях поела „Хед-оптикълс“. Предишната година бе починал дядо ми и двамата с чичо Богос хвърляхме чоп за това кой какво да поеме… на мен се падна „Хед-оптикълс“. Около година преди това бяхме отказали. Имахме добро малко производство, добри работници, добри специалисти, част от които бяха арменци, и малка част от пазара. Липсваше ни само капитал и възможност да маневрираме, но се справяхме и качеството, което предлагахме, беше оптимално. Веднага след като поех компанията, Джордж Тофър „случайно се отби“. Имаше голямо мнение за себе си. Господи, колко си се възхищаваше. Твърдеше, че бил герой от американската армия, но аз открих, че не е вярно. Все едно, направи ми още едно смешно предложение, с цел да измъкне от ръцете ми „Хед-оптикълс“… мислеше за мен като за бедното малко момиче, което трябва да си стои в кухнята и дори опита с „хайде да вечеряме в моя апартамент и да се позабавляваме, защото съм сам тук за няколко дни…“ Казах: „Не, благодаря“ и той беше много разочарован. Много. Но каза „добре“ и заговори отново за бизнес, като ми предложи, вместо да ни откупи, да сключим договори за изпълнение на част от техните поръчки. Офертата му беше добра и след известен пазарлък се разбрахме за условията. Обеща, че ако се справя с този договор, ще удвоим поръчките. През следващия месец свършихме работата много по-добре и много по-евтино, отколкото бе в състояние да го направи неговата компания. Направих доставката според договора и той реализира фантастична печалба. Но после се отметна от обещанието си и извади — или по-точно открадна — 20 378 долара, а на другия ден петима от най-добрите ни клиенти ни изоставиха и се пренасочиха към „Рендълф“. През следващата седмица — още седем. Беше им предложил сделки на безценица. Остави ме да се поизпотя една-две седмици, след това се обади по телефона. „Здрасти, миличка — щастлив като крастава жаба в кална локва, — ще бъда сам през уикенда в Мартас Винейард.“ Това е малък остров на източния бряг. И добави: „Защо не отскочиш да се позабавляваме малко и да обсъдим бъдещето и удвояването на нашите поръчки.“ Поисках си парите, а той се изсмя и ми каза, че е време да порасна и че е най-добре да помисля още веднъж върху предложението му, защото при темповете, с които върви работата ми, скоро няма да съществува никаква „Хед-оптикълс“.

— Наругах го — каза Кейси. — А когато съм вбесена, го правя доста цветисто. Казах му на три езика какво да направи със себе си. След още четири седмици вече нямах нито един клиент. А след още един месец трябваше да кажа на работниците си да си търсят другаде работа. Някъде по това време реших да опитам в Калифорния. Нямах желание да оставам в Изтока. — Тя се усмихна кисело. — Беше въпрос на престиж, ако тогава въобще съм имала представа какво е престиж. Реших да си дам няколко седмици почивка, за да измисля какво да правя по-нататък. И един ден, докато се шляех из един щатски панаир в Сакраменто, видях Линк. Продаваше в една будка акции на „Бартлет канстръкшън“ и аз си купих…

— Какво е правел? — попита Дънрос.

— Точно така — каза Бартлет. — По този начин продадох близо 20 000 акции — по панаири, супермаркети, търговски центрове, чрез пощенски ордери, борсови посредници, както и в някои инвестиционни банки. Точно така. Продължавай, Кейси!

— Прочетох рекламните му материали, наблюдавах го известно време и реших, че има голямо бъдеще. Цифрите и балансът на компанията му, както и скоростта, с която се разрастваше, бяха изключителни. Помислих си, че човек, който продава на сергия собствените си акции, би трябвало да има голямо бъдеще. Край на разказа.

— По дяволите, продължавай, Кейси — каза Гавалан.

— Довърши го ти, Линк — каза тя.

— Добре. И тогава…

— Малко портвайн, господин… извинявай, Линк?

— Благодаря, Ендрю, но може ли още една бира? — Бирата пристигна моментално. — И така, Кейси дойде при мен. И след като сподели горе-долу същото, което разказа преди малко, аз казах: „Има само един проблем, Кейси. Печалбата на «Хед-оптикълс» за миналата година е едва 300 000 долара. Каква ще бъде тя тази година?“ „Нула — отвърна с особената си усмивка. — Аз съм всичко, което притежава «Хед-оптикълс». Всъщност друго няма“. „Тогава какъв е смисълът да се сливам с една нула? И без това си имам достатъчно проблеми“. „Знам как можем да погълнем Рендълф“. „Как?“. „Трима души притежават двадесет и два процента от Рендълф. И тримата мразят Тофър. С двадесет и два процента можеш да получиш контрол над компанията. Знам как можеш да получиш пълномощия от тях. И най-важното, знам слабото място на Тофър“. „Кое е то?“ „Суетен е. Освен това е мегаломан, но най-вече е глупав“. „Не може да е глупав и да управлява такава компания“. „Може би на времето не е бил, но сега е. Направо е готов“. „А ти какво искаш от цялата тази работа, Кейси?“ „Главата на Тофър — искам лично да го уволня“. „Друго?“ „Ако успея да ти покажа как… ако, да речем, за шест месеца успеем да превземем «Рендълф оптикълс», бих искала… бих искала да сключа с теб едногодишен договор, който евентуално да бъде продължен до седем години, при заплата, която според теб съответства на моите способности като вицепрезидент на компанията, отговарящ за поглъщането на други компании. Но искам да гледаш на мен като на личност, а не като на жена, просто като на равностойна личност. Разбира се, ти си шефът, но ще се отнасяш с мен като към мъж, като към равен… ако успея.“, Бартлет се ухили и отпи от бирата си.

— Казах: Добре, съгласен съм. Мислех си, че нямаме какво да губим — аз със своите скапани 750 000 долара и тя с нейния нулев баланс — срещу „Рендълф оптикълс“ за шест месеца, това е дяволска кражба. И си стиснахме ръцете. — Бартлет се изсмя. — За първи път сключвах сделка с жена, просто така. Но никога не съм съжалявал за това.

— Благодаря, Линк — каза меко Кейси и всички се изпълниха със завист.

„А какво стана, след като изхвърлихте Тофър, — мислеше Дънрос, както и всички останали. — Тогава ли започна вашата история?“

— А самата акция? — обърна се той към Бартлет. — Мина нормално, нали?

— Ужасно, но това беше бойното ни кръщение, а и нещата, които научих, които научихме, се оказаха безценни. След пет месеца вече я контролирахме. Кейси и аз превзехме компания, петдесет и три пъти и половина по-голяма от нашата. Един час преди решителния момент бях вътре с четири милиона долара към банката и адски близо до затвора, но час по-късно вече стана моя. Господи, битка и половина. За 45 дни направихме пълна реорганизация и сега „Рендълф дивижън“ на „Пар-Кон“ носи годишна печалба от сто и петдесет милиона долара и акциите непрекъснато се покачват. Беше истинска светкавична война, която проправи пътя на „Пар-Кон индъстрис“.

— А какво стана с този Джордж Тофър, Кейси? Как го изхвърли?

Кейси отмести светлокафявите си очи от Линк и ги насочи към Дънрос, който си помисли: „За Бога, искам да си моя“.

— В момента, в който поехме компанията аз… — Тя спря, защото единственият телефон иззвъня и изведнъж стаята се изпълни с напрежение. Всички, дори и келнерите, моментално насочиха цялото си внимание към телефона. С изключение на Бартлет. Лицата на Гавалан и де Вил бяха побледнели. — Какво има? — попита Кейси.

Дънрос наруши тишината:

— Това е още едно от вътрешните ни правила. По време на обяд не се допускат никакви телефонни обаждания, освен при екстрени ситуации — лични — отнасящи се до някой от нас.

Те наблюдаваха как Лим оставя подноса с кафето. Стори им се, че мина цяла вечност, докато пресече стаята и вдигне слушалката. Всички те имаха жени, деца и семейства и всички се питаха кой ли е умрял и каква ли трагедия е станала, и се молеха на Господа обаждането да е за някой друг, спомняйки си последния път, когато телефонът иззвъня — преди два дни. За Жак. И още един случай, миналия месец, за Гавалан, когато майка му беше на смъртно легло. За всеки от тях бе имало такива обаждания. И всичките за някакво зло.

Ендрю Гавалан бе сигурен, че обаждането е за него. Жена му, Кетрин Дънрос, сестрата на Дънрос, беше отишла в болницата за резултатите от мъчителни изследвания — от няколко седмици се чувстваше зле без никаква видима причина. „Боже Господи — помисли си той, — стегни се — съзнавайки, че останалите го гледаха.“

— Уеййй? — Лим замълча за момент. Обърна се и подаде слушалката! — За вас е, тай-пан.

Останалите отново започнаха да дишат, наблюдавайки Дънрос. Походката му бе тежка. „Ало?… О, здра… Какво?… Не… не. Идвам веднага… Не, не предприемай нищо. Идвам веднага.“ Те видяха как той потресен затвори телефона в мъртвата тишина.

— Ендрю, кажи на Клаудия да отложи управителните съвети, предвидени за днес следобед. Ти и Жак ще продължите с Кейси. Обади се Филип. Страхувам се, че горкият Джон Чен е бил отвлечен. — Той излезе.

8

14:35 часа

Дънрос слезе от колата и се забърза към отворената врата на огромната къща в китайски стил, кацнала високо на билото на планината и известна като Наблюдателницата на Струан. Той мина покрай една изцъклена прислужничка, която затвори вратата след него, и влезе в дневната. Помещението бе обзаведено във викториански стил, много безвкусно, претъпкано с джунджурии и с лошо подбрана мебелировка.

— Здравей, Филип — каза той. — Много съжалявам. Горкият Джон! Къде е писмото?

— Тук. — Филип го вдигна от канапето и стана. — Но първо разгледай онова. — Той посочи една измачкана картонена кутия за обувки, поставена върху мраморната масичка до камината.

Докато вървеше към масичката, Дънрос забеляза Дайан, съпругата на Филип Чен, която бе седнала на висок стол в един далечен ъгъл.

— Здравей, Дайан, съжалявам — каза отново. Тя вдигна безстрастно рамене.

— Джос, тай-пан. — Тя бе на петдесет и две години, евроазиатка и бе втората жена на Филип Чен. Привлекателна, отрупана с бижута дама, облечена с тъмнокафяв cheong-sam. Носеше безценна нефритена огърлица и пръстен с четири каратов диамант — измежду многото други. — Да, джос — повтори тя.

Дънрос кимна — в момента му бе по-неприятна от обикновено. Той се загледа в съдържанието на кутията, без да пипа нищо. Сред измачканите вестници видя една писалка, която знаеше, че е на Джон Чен, шофьорска книжка, ключодържател с няколко ключа, писмо, адресирано до Джон Чен, Синклер Тауърс 14А, и малко найлоново пликче, от което се подаваше парче плат. С писалката, която извади от джоба си, той разтвори шофьорската книжка. Джон Чен.

— Виж какво има в найлона — каза Филип.

— Не. Може да се объркат при вземането на отпечатъци.

— О, бях забравил за това. По дяволите. Естествено, отпечатъци! Моите са… аз отворих пликчето, разбира се. Сега сигурно моите отпечатъци са навсякъде — по всичко.

— Какво има в него?

— Има… — Филип Чен се приближи и преди Дънрос да успее да го спре, извади плата от пликчето, без да докосва отново найлона. — Върху плата не остават отпечатъци, нали? Виж! — Вътре имаше голямо парче от човешко ухо, добре отрязано с остър инструмент, без да бъде назъбено.

Дънрос изруга тихо.

— Как получихте кутията? — попита той.

— С домашна доставка. — С треперещи ръце Филип Чен уви ухото и го остави в кутията. — Аз просто… просто отворих колета, както би направил всеки друг на мое място. Донесоха го преди около половин час.

— Кой?

— Не зная. Прислужничката каза, че бил някакъв младеж. Младеж с мотопед. Не го е загледала, нито е записала номера. Получаваме много колети по този начин. Не е нещо необичайно — освен надписа върху пакета: „За господин Филип Чен, изключително важно, да бъде отворен лично“, който тя не забелязала веднага.

— Обади ли се в полицията?

— Не, тай-пан, ти каза да не предприемам нищо.

Дънрос отиде до телефона.

— Успяхте ли да се свържете със съпругата на Джон?

Дайан веднага каза:

— Защо е необходимо Филип да й съобщава лошата новина? Тя ще надигне такъв вой, че ще отнесе керемидите. Да се обадим на Барбара? О, Боже, не, тай-пан… не преди да съобщим на полицията. Те трябва да й кажат — знаят как се правят тези работи.

Отвращението на Дънрос стана още по-голямо.

— Най-добре е да дойде тук, колкото е възможно по-бързо. — Той набра номера на полицията и поиска да го свържат с Армстронг. Нямаше го. Дънрос каза да му предадат кой го е търсил, а след това поиска да говори с Брайън Куок.

— Да, тай-пан?

— Брайън, можеш ли да дойдеш веднага тук? Намирам се в къщата на Филип Чен, горе на Наблюдателницата на Струан. Джон Чен е бил отвлечен. — Той му описа съдържанието на кутията.

Настъпи тишина, а после Брайън Куок каза:

— Идвам веднага. Не пипайте нищо и не му позволявайте да разговаря с когото и да било.

— Добре.

Дънрос затвори телефона.

— А сега ми дай писмото, Филип. — Той го пое внимателно, хващайки го за краищата. Китайските йероглифи бяха ясно изписани, но не от човек с добро образование. Той бавно го прочете — знаеше повечето йероглифи:

Господин Филип Чен, разрешете ми да ви уведомя, че имам остра нужда от 500 000 хонконгски долара и ви моля да го имате предвид. Вие сте толкова богат, че това за вас е все едно да отскубнете по един косъм от девет вола. Тъй като се опасявах, че може и да ми откажете, нямах друг избор, освен да взема сина ви като заложник. Извършвайки това, се освободих от страха от отказа ви. Надявам се, че ще премислите внимателно и че ще погледнете на мен съвсем сериозно. От вас зависи дали да се обадите в полицията, или не. Изпращам ви с това и някои вещи, които синът ви използва ежедневно, като доказателство за положението, в което е. В колета се намира и парченце от ухото му. Би трябвало да осъзнаете безпощадността и жестокостта на моите действия. Ако ми платите безпрепятствено сумата, ще бъде гарантирана сигурността на сина ви.

Написано от Бившия вълк

Дънрос посочи към кутията:

— Извинявай, но позна ли… онова?

Филип Чен и жена му се изсмяха нервно:

— А ти, Йан? Познаваш Джон, откакто се е родил. Това е… как може човек да разпознае такова нещо, а?

— Някой друг знае ли за случилото се?

— Не, освен, разбира се, прислугата, Шити Т’Чънг и няколко приятели, които бяха дошли на обяд. Те… те бяха тук, когато пристигна колетът. Тръгнаха си, малко преди да дойдеш.

Дайан Чен се извъртя на стола и изрече онова, което си мислеше Дънрос:

— Значи със сигурност до довечера ще научи целият Хонконг!

— Да. А на сутринта ще бъде на първа страница във всички вестници — с огромни букви. — Дънрос се опита да подреди хилядите въпроси и отговори, които се въртяха в главата му. — Пресата ще научи случайно за… ухото и за „Бившия вълк“ и ще направи от тях сензация.

— Да. Да, така ще стане. — Филип Чен си спомни какво бе казала Шити Т’Чънг, веднага след като прочетоха писмото. „Не давай откупа поне една седмица, Филип, стари приятелю, и ще станеш световноизвестен! Айейа, представи си само, парче от ухото му и Бившия вълк! Ще станеш световноизвестен!“

— Може това да не е неговото ухо, а само номер — каза с надежда Филип Чен.

— Да. — „Ако това наистина е ухото на Джон — мислеше си Дънрос — и при положение, че са го изпратили още първия ден, преди каквито и да е преговори, мога да се обзаложа, че горкото момче е вече мъртво“. — Няма никакъв смисъл от такава жестокост — каза той. — Разбира се, че ще платиш.

— Разбира се. Имаме късмет, че не сме в Сингапур, нали?

— Да. — Според законите на Сингапур, в момента, в който някой бъде отвлечен, се замразяват всички банкови сметки на неговото семейство, за да се предотврати плащането на откуп. Там отвличанията бяха станали като епидемия, а почти никой не бе арестуван. Китайците предпочитаха да плащат тихо и бързо, без да казват и дума на полицията. — Копеле такова! Горкият Джон.

Филип предложи:

— Искаш ли чай или някакъв алкохол? Гладен ли си?

— Не, благодаря. Ще изчакам Брайън Куок и тръгвам. — Дънрос погледна кутията и ключовете. Беше ги виждал много пъти. — Липсва ключът от банковия сейф — каза той.

— Какъв ключ? — попита Дайан Чен.

— Джон винаги носеше ключ от банков сейф.

Тя не помръдна от стола си:

— А сега не е ли там?

— Не.

— Може би грешиш. За това, че винаги е бил в него.

Дънрос я погледна, после погледна и Филип Чен. „Е — помисли си той, — ако не са го взели престъпниците, са го взели Филип и Дайан. На тяхно място бих направил същото. Бог знае какво може да има в този сейф“.

— Може и да греша — каза спокойно той.

— Чай, тай-пан? — попита Дайан и той забеляза дълбоко в очите й сянка на усмивка.

— Да, мисля, че ще пия — беше сигурен, че те са взели ключа.

Тя стана, поръча на висок глас чая и отново седна. „Дано полицията побърза…“

Филип гледаше през прозореца към изсушената градина. „Дано завали.“

— Интересно, колко ли ще ни струва да си върнем Джон? — промърмори тя.

След пауза Дънрос каза:

— Има ли значение?

— Разбира се, че има — моментално отвърна Дайан.

— О, да — продължи като ехо Филип Чен. — 500 000 долара! Айейа, 500 000 долара — това е цяло състояние. Проклети триади! Е, щом искат пет, значи ще мога да ги убедя за 150 000. Слава Богу, не поискаха милион! — той вдигна вежди и лицето му придоби още по-пепеляв цвят. — Дю не ло мо на всички, които отвличат хора. Трябва да си получат заслуженото — до един.

— Да — продължи Дайан. — Гнусни триади. Полицията трябва да действа по-умно! По-твърдо и по-умно и по-добре да ни пази.

— Това вече не е справедливо — каза остро Дънрос. — В Хонконг от години не е имало отвличане, а в Сингапур се случва всеки месец! Престъпността тук е невероятно ниска — нашата полиция върши огромна работа — огромна.

— Хм, — изсумтя Дайан. — Всички са корумпирани. Защо стават полицаи, ако не, за да забогатеят? На нито един от тях нямам доверие… Колкото до отвличанията, хм, последното беше преди шест години. Отвлякоха моя трети братовчед, Фу Сан Сунг. Семейството му трябваше да плати 600 000 долара, за да си го върне жив и здрав… Това почти ги разори.

— Ха! — с присмех рече Филип Чен. — Да се разори Сунг пойната птичка? Невъзможно! — Сунг пойната птичка бе много богат шанхаец, корабен магнат, към петдесетте, с остър и прекалено дълъг нос за китаец. Наричаха го Пойната птичка, защото непрекъснато се стрелкаше от една танцова зала в друга, от цвете на цвете — в Сингапур, Банкок, Тайпей и Хонконг, бъркайки с лъжицата на своята мъжественост в безброй женски бурканчета с мед. Носеха се слухове, че не бил чак толкова мъжествен, защото обичал да прави френска любов.

— Ако не се лъжа, полицията върна по-голямата част от парите и вкара престъпниците зад решетките за двадесет години.

— Да, тай-пан, така беше. Но им бяха необходими много месеци. Освен това нямам нищо против да се обзаложа за това, че полицията знаеше повече, отколкото казваше.

— Абсолютни глупости! — каза Дънрос. — Нямаш никакво основание да мислиш така! Никакво.

— Точно така! — каза Филип Чен с раздразнение. — Хванаха ги, Дайан. — Тя го погледна и той веднага промени тона си. — Разбира се, скъпа, някои от полицаите може и да са корумпирани, но ние тук имаме голям късмет, голям късмет. Предполагам, че нямаше да се тревожа толкова за Джон — всичко е въпрос единствено на откуп, а до този момент семейството ни винаги е имало късмет — нямаше да се тревожа, ако не беше… ако не беше това. — Той посочи с отвращение към кутията. — Ужасно! И абсолютно дивашко.

— Да — отвърна Дънрос, мислейки, че ако това не е ухото на Джон, чие е тогава — откъде можеш да намериш ухо?

Той едва не се изсмя на абсурдността на своите въпроси. После отново се върна към отвличането — дали е свързано по някакъв начин с Цу-ян, с оръжието и с Бартлет. Един китаец не би осакатил жертвата си. Не, и със сигурност не толкова скоро. Отвличането е древно китайско изкуство, чиито правила винаги са били известни: плащай и си затваряй устата и всичко ще е наред, протакай и говори и ще имаш много неприятности.

Той се загледа през прозореца към градините и грандиозния изглед на север към големия град и морето. Лазурното море бе осеяно с кораби, джонки и сампани. Небето над тях бе прекрасно, без изгледи за дъжд, а летният мусон духаше неизменно от югозапад. И се запита разсеяно, как ли са изглеждали клиперите, носени от вятъра или борещи се с него, по времето на неговите прадеди. Дърк Струан винаги бе имал наблюдателница на върха на планината. Оттам е виждал на юг, на изток и на запад, както и големия канал Шеунг Сц Мън, който идваше към Хонконг от юг — единственият път, насочен към вътрешността за корабите от родината, от Англия. От Наблюдателницата на Струан той е можел тайно да забележи идващия кораб с пощата и тайно да изпрати долу сигнал. После тай-панът изпращал бързо корабче, което да донесе първо пощата, за да има преднина от няколко часа пред своите съперници и тези няколко часа вероятно са били равни на разликата между богатството и разорението — толкова огромно, колкото и времето, което го деляло от родината. „А не като сега със съвременните съобщения — мислеше си Дънрос. — Ние имаме късмет — не ни се налага да чакаме почти две години за отговор, както е чакал Дърк Струан. Господи, какъв мъж трябва да е бил. Не бива да изпускам сделката с Бартлет. Трябва да имам тези двадесет милиона“.

— Сделката изглежда много добра, тай-пан — каза Филип Чен, като че ли бе прочел мислите му.

— Да. Да, така е.

— Ако наистина вложат тези пари, всички ние ще натрупаме състояние, а това ще бъде h’eung yau за „Ноубъл хаус“ — добави той сияещ.

Усмивката на Дънрос отново стана саркастична. H’eung yau означаваше „благоуханен подкуп“ и обикновено се отнасяше до парите, плащани от всички китайски ресторанти, от повечето бизнесмени, от занимаващите се с хазартни игри, от танцовите зали и от всички леки дами на триадите, или подобните на тях организации по целия свят.

— Все пак мисля, изумително е, че h’eung yau се плаща навсякъде, където има китайци.

— Така е, тай-пан, — каза Дайан, като че ли говореше на дете. — Как би могъл да съществува бизнес, ако не бъде защитаван? Естествено, ти си готов да платиш и плащаш, без да ти пука. Всеки дава h’eung yau в една или друга форма. — Нефритената й огърлица потракна, докато се наместваше на стола си. Очите й бяха тъмни, тъмни на фона на бялото й лице — нещо, което китайците високо ценяха. — А за сделката с Бартлет, тай-пан, как мислиш, ще стане ли?

Дънрос се загледа в нея. „Е-е, Дайан — каза си той, — уведомена си за всички по-важни подробности, които знае и Филип както за неговия, така и за моя бизнес. И повечето от тях са такива, че Филип ще завие от гняв, ако предполагаше, че са ти известни. Така че знаеш, че «Струан» може да се окаже в ужасно положение, ако не стане сделката с Бартлет. Но ако тръгне, нашите акции страхотно ще се покачат и отново ще бъдем богати — и ти ще бъдеш богата, ако се включиш навреме и купиш навреме. Да. А аз, за разлика от Филип, познавам хонконгските китайки, защото нямам в себе си нищо китайско. Знам, че вие сте най-бруталните жени на света, когато работата опре до пари. Или, може би най-практичните. Както и ти, Дайан. И съм сигурен, че сега трепериш от вълнение, колкото и да се мъчиш да се преструваш, че не е така. Защото Джон Чен не е твой син. И ако той бъде отстранен, двамата ти синове ще станат преки наследници и по-големият, Кевин, ще замести Филип. Затова ти се молиш така, както никога не си се молила, Джон да не се върне. Ти си очарована. Джон е отвлечен и вероятно убит, а ти се интересуваш повече от сделката с Бартлет“.

— Жените са толкова практични — каза той.

— В какъв смисъл, тай-пан? — попита тя и присви очи.

— Те гледат на нещата в перспектива.

— Понякога изобщо не мога да те разбера, тай-пан — отвърна тя и в гласа й прозвуча раздразнение. — Какво повече можем да направим сега за Джон Чен? Нищо. Направихме всичко възможно. Когато пристигне писмото за откупа, ще преговаряме, ще платим и всичко ще се оправи. А сделката с Бартлет е важна, много важна, много-много важна, каквото и да се случи, нали? Мо чинг, мо менг. Без пари няма живот.

— Точно така. — Погледът на Филип случайно попадна върху кутията и той потрепери. — Мисля, че при това положение, тай-пан, моля да ни извиниш тази вечер… но не мисля…

— Не, Филип — каза твърдо жена му. — Не. Трябва да отидем. Това е въпрос на престиж за цялата „Ноубъл хаус“. Няма да променяме програмата си. Колкото и да ни е трудно да го сторим, няма да я променяме.

— Добре, щом казваш.

„Да. Твърдо да — тя реши да облече съвсем друг тоалет, за да усили драматичния ефект от тяхното появяване. — Ще отидем довечера и целият Хонконг ще заговори за нас. Естествено ще вземем и Кевин. Може би той вече е наследник. Айейа! За кого трябва да се ожени синът ми? Време е да мисля за бъдещето. Двадесет и две е идеална възраст и аз трябва да преценя новото бъдеще, което се открива пред него. Да, съпруга. Но коя? Ако е наследник, трябва бързо да намеря най-подходящото момиче, преди някоя млада кобилка с горещи бедра и алчна майка да го е сторила. Айейа — тя пламна цялата — боговете забраняват това!“

— Да.

„И двамата сте прави — помисли си Дънрос. — В момента не може да се направи нищо повече. Китайците са много мъдри и много практични. Затова мисли за важните неща — каза си той. — Нима можеш да намериш по-подходящ момент и по-подходящо място оттук и сега, за да започнеш изпълнението на плана, който обмисляш, откакто се запозна с Бартлет? Никога.“

— Слушай — той взе окончателно решение и погледна към вратата, която водеше към стаите на прислугата, за да се увери, че са сами. Сниши гласа си до заговорнически шепот, а Филип и жена му се наведоха, за да го чуват по-добре. — Преди обяд се срещнах с Бартлет на четири очи. Разбрахме се за сделката. Ще трябва да направя само някои дребни изменения, но официалното подписване на договора ще бъде следващия вторник. Двадесетте милиона са сигурни и още двадесет догодина.

Филип Чен засия.

— Поздравления.

— По-тихо, Филип — изсъска жена му, също толкова доволна. — Тези устати роби в кухнята имат уши, които чуват какво се говори на остров Ява. О, но това е грандиозна новина, тай-пан.

— Нито един външен човек не трябва да научи — каза меко Дънрос. — Днес следобед ще наредя на нашите брокери да започнат тайно да купуват акциите на „Струан“ — с всички пари, с които разполагаме. Вие направете същото. На малки пакети и наредете на всички ваши брокери и подставени лица — както обикновено.

— Да.

— Лично аз тази сутрин купих четиридесет хиляди.

— С колко ще се покачат акциите ни? — попита Дайан Чен. — Двойно.

— За колко време?

— До тридесет дни.

— Еееий — изкиска се — тя ликуващо. — Само като си помисля.

— Да — каза любезно Дънрос. — Помисли си! А вие двамата ще кажете само на най-близките си приятели, които никак не са малко, а те ще споделят също само с най-близките си, които са хиляди и ще купувате, купувате, защото това е свръхсекретна вътрешна информация, съвсем сигурна и без никакъв риск, което още повече ще ускори покачването на акциите. А това, че е само за вътрешна консумация, със сигурност ще се разчуе и ще се хванат още много хора, а официалното обявяване на сделката с „Пар-Кон“ ще даде финален тласък и другата седмица, ще обявя поглъщането на „Ейжън пропъртис“. И тогава всички в Хонконг ще започнат да купуват. Акциите ни ще скочат фантастично. А в подходящ момент, ще зарежа „Ейжън пропъртис“ и ще се насоча към истинската цел.

— Какво количество, тай-пан? — попита Филип Чен, а мозъкът му трескаво пресмяташе възможните печалби.

— Максималното. Но това не бива да излиза от семейството. Нашите акции ще сложат началото на покачването на цените.

Дайан се задъха:

— Ще има покачване на цените?

— Да. И ние ще бъдем начело. Моментът е назрял, всички в Хонконг са готови. Ние ще предоставим средствата и с един добре обмислен тласък ще създадем паника.

Настъпи дълга тишина. Дънрос наблюдаваше лицето й, на което се изписа алчност.

Пръстите й играеха с нефритените мъниста. Той погледна към Филип и разбра, че част от компрадорския му мозък мислеше за многото плащания, които той, Филип, бе приподписал от името на „Струан“ и които трябваше да бъдат изпълнени в срок от тринадесет до тридесет дни: 12 милиона щатски долара на „Тода шипинг индъстрис ъф Йокохама“ за двата големи товарни кораба, 6 800 000 долара на „Орлин интернешънъл Мърчънт бенк“ и 750 000 долара на Цу-ян, който беше решил един негов проблем. Но по-голямата част от мозъка му сигурно се занимаваше с двадесетте милиона на Бартлет и покачването на акциите — удвояването им, което той произволно бе прогнозирал.

„Удвояване? Невъзможно — абсолютно, няма никакъв шанс… Освен ако има покачване на цените.“

Дънрос усети как пулсът му се ускори:

— Ако има повишаване на цените… Господи, Филип, можем да успеем!

— Да, да, съгласен съм с теб, Хонконг е узрял. — Очите на Филип Чен заблестяха и той забарабани с пръсти. — Какво количество, тай-пан?

— До послед…

Дайан прекъсна Дънрос развълнувано:

— Филип, миналата седмица астрологът ми каза, че този месец ще бъде много важен за нас! Покачване на цените! Ето какво е означавало това.

— Точно така, спомням си, че ми го каза, Дайан, Ох, ох, ох! Какво количество, тай-пан? — попита отново той.

— До последното пени! Това ще стане големият ни удар. Но до петък трябва да бъде в пълна тайна. Абсолютна — до петък. И тогава, след като затворят борсата, ще издам сделката с Бартлет…

— Ееех — изсъска Дайан.

— Да. През уикенда ще откажа да коментирам пред пресата. Филип, погрижи се да не те открият. Ще им кажа да дойдат в понеделник сутринта. Всички ще умират от нетърпение. Пак ще откажа да коментирам, но в понеделник открито ще купуваме. След това, веднага след края на работния ден, ще обявя, че сделката е сключена. А след това ще дойде вторник…

— И покачването на цените ще започне!

— Да.

— Прекрасен ден — изкряка щастливо Дайан. — И всеки ама, прислужник, кули, бизнесмен ще реши, че джосът му е чудесен и ще изтегли всичките си спестявания. Всичко ще се изкупи и всички акции ще скочат страхотно. Колко жалко, че утре няма да има уводна статия… а още по-добре предсказания на астролог в някой от вестниците… или… — Погледът й бе станал почти злобен от вълнение. — Какво ще кажеш за астролога, Филип?

Той я изгледа шокиран:

— Старият сляп Тунг?

— Защо не? Малко h’eung yau в лапата му… или обещание за няколко акции, каквито и да са те. А?

— Ами, аз…

— Остави това на мен. Старият сляп Тунг ми е доста задължен. Изпращала съм му много клиенти! И няма да сбърка чак толкова, ако каже, че небесните знамения вещаят най-големия бум в историята на Хонконг, нали?

9

17:25 часа

Полицейският патолог доктор Менг фокусира микроскопа и внимателно разгледа тънкото резенче човешка плът, което бе отрязал от ухото. Брайън Куок нетърпеливо го наблюдаваше. Докторът бе малък педантичен кантонезец с очила с голям диоптър, вдигнати на челото му. Най-после той изправи глава и очилата му елегантно паднаха на мястото си.

— Виж Брайън, възможно е да е отрязано от жив човек, а не от труп… вероятно е. Може би преди не повече от около осем или десет часа. Притиснатото място… тук погледни. — Доктор Менг посочи внимателно към обезцветеното петно отзад и отгоре. — … със сигурност ме навежда на мисълта, че човекът е бил жив.

— Защо притиснато, доктор Менг? Притиснато от какво? А разреза?

— Може да е било причинено от някой, който здраво го е държал — каза предпазливо доктор Менг, — докато са го отрязвали.

— С какво — с нож, с бръснач или с китайски домакински сатър?

— С остър инструмент.

Брайън Куок въздъхна:

— Това може ли да предизвика смърт? Шокът? Например на човек като Джон Чен?

Доктор Менг намокри пръстите си.

— Да, възможно е. Но е възможно и да остане жив. Имал ли е някакви проблеми със сърцето?

— Баща му каза, че не е имал. Още не съм попитал личния му лекар — заминал е на почивка, но Джон винаги е изглеждал съвсем здрав.

— Вероятно такова осакатяване не би могло да убие здрав човек, но една-две седмици ще се чувства доста зле. — Докторът се усмихна широко. — Наистина много зле.

— Господи! — каза Брайън. — Можеш ли да ми кажеш още нещо, което би ми помогнало? Дали ухото е на евроазиатец или на чист китаец?

— Не. Не, по това парче е почти невъзможно. Но със сигурност не е от англосаксонец, нито от индиец, нито от негър. — Доктор Менг свали очилата си и се вгледа с късогледите си очи във високия полицейски началник. — Това вероятно ще причини големи вълнения в „Хаус ъф Чен“, а?

— Да. А също и в „Ноубъл хаус“. — Брайън Куок се замисли за момент. — Според теб този Бивш вълк, този маниак, дали е китаец?

— Почеркът би могъл да принадлежи на културен човек, да. Но също толкова вероятно е да го е написал и някой quai loh, който се прави на културен. Но това не значи, че този, който го е извършил е написал и писмото.

— Знам. Каква е вероятността Джон Чен да е мъртъв?

— От осакатяването ли?

— От факта, че Бившият вълк, или по-вероятно Бившите вълци, са изпратили ухото, преди дори да започнат преговори.

Дребният мъж се усмихна и каза сухо:

— Имаш предвид мисълта на Сън Цу: убий един, за да хвърлиш в ужас десет хиляди? Не знам. Не размишлявам върху такива неразрешими загадки. Преценявам само шансовете на коне или на акции. Какво ще кажеш за Голдън Лейди, коня на Джон Чен?

— Има огромни шансове. Определено. Както и Ноубъл Стар — на Струан, и Пайлът Фиш — на Горнт, а още повече Бътърскот Лес — на Ричард Куанг. Това е фаворитът, ще заложа на него. Но Голдън Лейди бяга много добре. Вероятно залаганията за нея ще започнат от три към едно. Фурия е и състезанието ще е добро за нея. В сухо време. Хич я няма при дъжд.

— А има ли някакви изгледи за дъжд?

— Възможно е. Казват, че се задава буря. Дори и една капка би могла много да промени нещата.

— Значи дано да не вали до неделя, а?

— Този месец няма да вали, освен ако не извадим страшен късмет.

— Е, все едно! Идва зима и тогава ще се отървем от тази проклета влага. — Доктор Менг погледна към стенния часовник. Беше 17:35. — Какво ще кажеш за едно бързо, преди да се приберем вкъщи?

— Не, благодаря. Имам още малко работа. Адски неприятна история.

— Утре ще видя дали мога да открия някакви улики по плата, хартията или другите неща. Може би някои и друг отпечатък ще ти бъде от полза — добави докторът.

— Не съм съвсем сигурен. Цялата тази работа е много гнила. Наистина много гнила.

Доктор Менг кимна и мекотата изчезна от гласа му:

— Всяко нещо, свързано с „Ноубъл хаус“ и тяхната марионетка, „Хаус ъф Чен“, е гнило. Не е ли така?

Брайън Куок премина на сей яп, един от основните диалекти в провинцията Куантунг, на който говореха много от кантонезците в Хонконг:

— Искаш да кажеш, че всички капиталистически кучета са гнили, нали? И че сред тях „Ноубъл хаус“ и „Хаус ъф Чен“ са главните и пълни с лайна? — каза той закачливо.

— Още ли не си разбрал, че ветровете на промяната фучат из целия свят? И че Китай под прославеното ръководство на Председателя Мао и мисълта на Мао е водещ…

— Не се опитвай да ме спечелиш за новата си вяра — каза студено Брайън Куок, преминавайки отново на английски. — Повечето от мислите на Мао са преписани от трудовете на Сън Цу, Конфуций, Маркс, Лао Цу и някои други. Знам, че е поет — велик поет — но е поробил Китай и сега там няма никаква свобода. Никаква.

— Свобода ли? — каза предизвикателно дребният мъж. — Какво е свободата за няколко години, когато под ръководството на Председателя Мао Китай отново стана Китай и отново зае в света мястото, което заслужава. Сега всички гадни капиталисти се страхуват от Китай! Страхува се дори и ревизионистка Русия.

— Да. Съгласен съм. И му благодаря за това. А между другото, ако тук не ти харесва, иди си в Кантон, за да се потиш и под езика в твоя комунистически рай и дю не ло мо на всички комунисти и техните съмишленици!

— Трябва да отидеш там и сам да видиш. Кофти пропаганда е, че комунизмът е лош за Китай. Не четеш ли вестници? Вече никой не гладува.

— А какво ще кажеш за двадесетината милиона, които бяха убити след преврата? А промиването на мозъци?

— Също пропаганда! Това, че си учил в английски и канадски училища и че говориш като капиталистическа свиня, още не значи, че си един от тях. Не забравяй произхода си.

— Не го забравям. Помня го много добре.

— Баща ти е сгрешил, като те е изпратил да учиш другаде!

Всички знаеха, че Брайън Куок е роден в Кантон и на шестгодишна възраст е изпратен да учи в Хонконг. Бил толкова добър ученик, че през 37-а, вече на дванадесет години, спечелил стипендия за много реномирано училище в Англия и заминал. През 39-а, при започването на Втората световна война, цялото училище било евакуирано в Канада. През 42-а на осемнадесет години завършил като първенец на класа, старши префект, и започнал работа в Кралската канадска конна полиция (в цивилния отдел) в огромния китайски квартал на Ванкувър. Говорел кантонезки, мандарински, сей яп и се откроявал в службата. През 54-а подал молба да бъде прехвърлен в Кралската хонконгска полиция. С неохотното съгласие на канадската конна полиция, която искала да го задържи, той се върнал.

— Това, че работиш за тях, е жива загуба, Брайън! — продължи доктор Менг. — Трябва да служиш на масите и да работиш за Партията!

— През 43-а Партията уби баща ми, майка ми и по-голямата част от семейството ми!

— Няма никакво доказателство! Никакво. Това са слухове. Може да е работа на дяволите от Куоминтанг. Тогава в Кантон цареше хаос. Бях там и зная! Може да са били японските свине или триадите, кой знае? Откъде си сигурен?

— Сигурен съм.

— Имало ли е свидетел? Не! Ти самият си ми го казвал! — гласът на доктор Менг стана креслив и той се взря в него с късогледите си очи. — Айейа, ти си китаец. Използвай образованието си за доброто на Китай, за масите, а не за капиталистическите господари.

— Я върви на майната си!

Доктор Менг се изсмя и очилата му пак паднаха на мястото си. „Само почакай, полицейски началник Кар-шун Куок. Някой ден ще ти се отворят очите, някой ден ще разбереш колко прекрасно е това.“

— А междувременно си свърши работата и ми дай нещо конкретно! — Брайън Куок излезе от лабораторията и закрачи по коридора към асансьора. Ризата му беше залепнала за гърба. „Дано да завали“ — помисли той.

Влезе в асансьора и няколко полицаи го поздравиха. Той им отвърна. Слезе на третия етаж и тръгна по мрачния коридор към кабинета си. Армстронг го чакаше, четейки лениво някакъв китайски вестник.

— Здрасти, Робърт — каза той, доволен, че го вижда. — Нещо ново?

— Нищо. А при теб?

Брайън Куок му каза какво е мнението на доктор Менг.

— Този малък педераст с неговото „вероятно е“! Категоричен е, само когато има пред себе си труп, а дори и тогава проверява по няколко пъти.

— Да. Или когато говори за Председателя Мао.

— О, пак ли пусна разваления грамофон?

— Да. — Брайън Куок се ухили. — Казах му да си върви в Китай.

— Никога няма да го направи.

— Знам. — Брайън се загледа в купчината листа, която се мъдреше върху бюрото му и въздъхна. — Местен човек не би отрязал ухо толкова бързо.

— Не, ако става въпрос за обикновено отвличане.

— Какво?

— Може някой да му е имал зъб, а отвличането да е само прикритие — каза Армстронг и изпеченото му лице стана сериозно. — Съгласен съм с теб и с Дънрос. Мисля, че са го очистили.

— Но защо?

— Може би Джон се е опитвал да се измъкне, станало е сбиване и те или той са изпаднали в паника, и преди да разберат какво точно става, те или той са го наръгали или са го фраснали с тъп предмет. — Армстронг въздъхна и се протегна, за да отпусне стегнатите си рамене. — Във всеки случай, приятелче, Големият Бял Баща иска тази работа да бъде бързо разкрита. Удостои ме дори с телефонно обаждане, за да ме уведоми, че лично губернаторът е изразил своята загриженост.

Брайън Куок тихо изпсува:

— Лошите вести се разчуват бързо! Още нищо ли не е излязло по вестниците?

— Не, но целият Хонконг говори за това и утре сутрин огнен вятър ще ни духа под опашките. Страхувам се, че Господин Благороден Скапан Бивш Вълк с помощта на чумавата, черногледа, несговорчива хонконгска преса, ще ни създаде маса неприятности, докато хванем това копеле или копелета.

— Но ние ще го пипнем, о да, ще го пипнем!

— Разбира се. Какво ще кажеш да ударим по една бира — или по-добре по един много голям джин с тоник? Имам нужда.

— Добра идея. Пак ли те сви стомахът?

— Да. Мери твърди, че се дължи на прекрасните мисли, с които съм изпълнен. — Те се засмяха в един глас и тръгнаха към вратата. Вече бяха в коридора, когато телефонът иззвъня.

— Зарежи я тая проклетия, не вдигай. Бълва само неприятности — каза Армстронг, въпреки че много добре знаеше, че нито той, нито Брайън биха го сторили.

Брайън вдигна слушалката и замръзна. Беше старши полицейски началник Роджър Крос, шефът на Специалното разузнаване.

— Да, сър?

— Брайън, ако обичаш, веднага се качи при мен.

— Да, сър.

— Армстронг при теб ли е?

— Да, сър.

— Доведи и него. — Чу се щракане.

— Да, сър — той остави слушалката и усети как потта се стича по гърба му. — Господ ни вика — и двамата.

Сърцето на Армстронг прескочи.

— А? И мен ли? — той настигна Брайън, който бе тръгнал към асансьора. — За какво, по дяволите, съм му притрябвал? Вече не съм в Специалното разузнаване.

— Не е наша работа да разсъждаваме. Нашата работа е да се насираме, само като измърмори. — Брайън Куок натисна горния бутон. — Какво става?

— Сигурно е нещо важно. Може да е свързано с Китай.

— Чоу Ен-лай е свалил Мао и сега умерените са на власт?

— Мечтател! Мао ще умре на своя пост — Богоизбраният Вожд на Китай.

— Единственото хубаво нещо, което може да се каже за Мао е, че първо е китаец и после комунист. Проклети комунисти!

— Ей, Брайън, може би руснаците пак създават напрежение по границата. Нов инцидент?

— Възможно е. Да. Задава се война — ясно ли ти е, задава се война между Китай и Русия. Мао е прав и за това.

— Руснаците не са чак толкова глупави.

— Не бъди толкова сигурен, приятелю. Казвал съм го и пак ще го кажа — руснаците са срещу целия свят. Ще има война — скоро ще ми дължиш хиляда долара, Робърт.

— Не ми се плаща този бас. Унищожението ще бъде ужасяващо.

— Да. Но въпреки това ще се случи. Мао е прав и за това. Наистина ще бъде ужасно, но не и катастрофално. — С раздразнение Брайън Куок натисна отново бутона за асансьора. Внезапно вдигна очи. — Нали не мислиш, че е възможно в края на краищата да е започнало нападение от страна на Тайван?

— Този стар изтъркан виц? Тази илюзия? Я стига, Брайън! Чианг Кай-шек никога няма да хвърли Тайван в такова нещо.

— Ако не го направи, целият свят ще отиде по дяволите. Ако Мао се задържи на власт тридесет години… Господи, не можеш да си представиш какво ще стане. Един милиард автомати? Чианг беше съвсем прав, като преследваше комунистическите копелета — те са истинският враг на Китай. Те са китайската чума. Боже, ако им бъде дадено време, ще обработят всички деца като кучетата на Павлов.

Армстронг каза меко:

— Всеки би помислил, че си бесен националист. Успокой се, момчето ми, всичко на този свят е отвратително. А ти, капиталистическо куче, можеш да ходиш в събота на конни състезания, в неделя — на рали, а на всичкото отгоре и един куп сладки котенца, които само чакат да им смигнеш. А?

— Извинявай. — Те се качиха в асансьора. — Онова копеленце Менг ме извади от равновесие — каза Брайън и заби палеца си в най-горния бутон.

Армстронг мина на кантонезки:

— Да ти седне старата ти майка, братко.

— А на твоята да го натъпче бясна маймуна с един тестис в кофа свински лайна.

Армстронг засия.

— Не е лошо, Брайън — каза той на английски. — Никак не е лошо.

Асансьорът спря. Минаха по мрачния коридор, спряха пред вратата и се подготвиха. Брайън леко почука.

— Влез.

Роджър Крос бе на около петдесет години, висок, слаб мъж, със светлосини очи, руса оредяваща коса и малки ръце с дълги пръсти. Бюрото му бе подредено безупречно. Безупречен бе и цивилният му костюм, а кабинетът — спартански. Той ги покани с жест, продължавайки да чете съдържанието на някаква папка. Най-после я затвори внимателно и я постави пред себе си.

— Американски милионер пристига с контрабандно оръжие, бивш, силно подозиран наркотрафикант и шанхайски милионер бяга в Тайван, а сега и — Господ да ни е на помощ — отвличане на важна клечка, Бивши вълци и отрязано ухо. Всичко това за някакви си деветнадесет часа. Каква е връзката?

Армстронг наруши тишината:

— Трябва ли да има такава, сър?

— А не трябва ли?

— Съжалявам, но не зная. Засега.

— Това е много досадно, Робърт, наистина много досадно.

— Да, сър.

— Влудяващо. Особено като се има предвид, че онези, които дърпат конците, вече започнаха да ми дишат тежко във врата. А когато се случи такова нещо… — Той им се усмихна и двамата направиха усилие, за да не потреперят. — Разбира се, Робърт, вчера те предупредих, че може да са замесени големи имена.

— Да, сър.

— Брайън, вече те готвим за висок пост. Не мислиш ли, че можеш да изхвърлиш от съзнанието си конните и автомобилните състезания и почти всички фусти ида приложиш твоите несъмнени способности в разрешаването на този малък ребус.

— Да, сър.

— Моля те, направи го. Много бързо. Натоварен си със случая заедно с Робърт — може би през следващите няколко дни ще има нужда от твоите знания. Искам тази работа да ми се махне от главата много, много бързо, защото изникна малък проблем. Снощи ми се обади един от нашите американски приятели от консулството. Частно. — Той посочи папката. — Това е резултатът. С негова помощ в малките часове пипнахме оригинала. Естествено това е копие, оригиналът беше върнат и… — той се поколеба, търсейки точната дума, — … куриерът, между другото аматьор, не разбра нищо. Това е доклад, нещо като бюлетин с няколко раздела. И всичките са доста любопитни. Да. Единият е със заглавие „КГБ в Азия“. Според него съществува дълбоко законспирирана шпионска мрежа, за която дори не съм и чувал, с кодово название „Севрин“. Имат агенти на ключови позиции в правителството, полицията и бизнеса — на ниво тай-панове — из цяла Азия и особено тук, в Хонконг.

От устата на Брайън Куок излезе само едно свистене.

— Точно така — каза любезно Крос. — Ако това е вярно.

— А вие мислите, че е. Така ли? — попита Армстронг.

— Знаеш ли, Робърт, май ще трябва да те пенсионираме по-рано поради болест: размекване на мозъка. Ако не бях разтревожен, мислиш ли, че щях да си направя жалкото удоволствие да моля за съдействие Криминалния отдел в Каулуун?

— Извинете, сър.

Крос завъртя папката с лице към тях и я отвори на заглавната страница. Там пишеше: „Строго поверително за Йан Дънрос. Да се предаде лично. Доклад 3/1963. Единствен екземпляр.“

— Да — продължи той. — Да. За първи път имаме реално доказателство за това, че „Струан“ имат собствена разузнавателна мрежа. — Той се усмихна, от което ги полазиха тръпки. — Бих искал да разбера, как търговците са в течение на цялата тайна информация, която би трябвало да знаем много преди тях.

— Да, сър.

— Докладът явно е част от поредица, а този е подписан от името на Комисията за изследвания на „Струан“, някакъв си А. М. Грант в Лондон, датата е от преди три дни.

Брайън Куок отново зяпна:

— Грант? Това не е ли Алън Медфърд Грант, сътрудник на Института за стратегическо планиране в Лондон?

— Отличен, Брайън. Десет от десет. Да. Самият господин А. М. Г. Господин Важна Клечка, господин Съветника на правителството на Нейно Величество по секретните дела, който наистина знае страшно много неща. Познаваш ли го, Брайън?

Брайън Куок каза:

— Миналата година се срещнах няколко пъти с него по време на курса за висши полицейски служители в „Дженеръл стаф колидж“. Изнесе лекции по въпросите на съвременното стратегическо мислене в Далечния Изток. Блестящ. Наистина блестящ.

— За щастие е англичанин и е на наша страна. Но въпреки това… — Крос отново въздъхна. — Искрено се надявам, че този път е направил грешка. Защото, ако не е така, сме затънали в блатото повече, отколкото съм си представял. Изглежда, че много малко от нашите тайни са все още тайни. Неприятно. Много. А колкото до това — той докосна папката, — наистина съм много шокиран.

— Оригиналът стигнал ли е до назначението си?

— Да. Дънрос го е получил лично, днес в 4:18 следобед. — Гласът му стана още по-мек. — Слава Богу, отношенията ми с братовчедите ни зад океана са прекрасни. Като твоите, Робърт, и за разлика от твоите, Брайън. Ти никога не си харесвал Америка, нали Брайън?

— Да, сър.

— Може ли да попитам защо?

— Говорят прекалено много, не можеш да им довериш никаква тайна — кресливи са и според мен глупави.

Крос се усмихна само с устата си:

— Това не е достатъчна причина, за да не поддържаш добри отношения с тях, Брайън. Може би глупакът си ти.

— Да, сър.

— Не всички са глупави, о, съвсем не всички. — Шефът затвори папката, но я остави с лице към тях. И двамата я гледаха като хипнотизирани.

— Американците казаха ли, откъде са разбрали за тази папка, сър? — без да мисли, попита Армстронг.

— Робърт, наистина мисля, че синекурната длъжност в Каулуун ти е размътила мозъка. Да те предложа ли за пенсиониране по болест?

Едрият мъж трепна:

— Не, сър, благодаря ви, сър.

— Ние бихме ли им разкрили нашите източници?

— Не, сър.

— Щяха ли да ми кажат, ако бях имал глупостта да ги попитам?

— Не, сър.

— Цялата тази работа е много досадна и е въпрос на престиж. На моя престиж. Не си ли съгласен, Робърт?

— Да, сър.

— Добре, това е вече нещо. — Крос се облегна назад и започна да се клати на стола си, вперил поглед в тях. И двамата се чудеха, кой ли е подшушнал тази информация и защо?

„Няма начин да е ЦРУ — мислеше си Брайън Куок. — Те щяха сами да хванат доклада. Нямат нужда Специалното разузнаване да им върши черната работа. Онези ненормални копелета са способни на всичко, биха притиснали всеки. Ако не са те, тогава кой? Кой? Сигурно е някой от разузнаването, който не може или не е могъл да извърши това и е в добри отношения с Крос. Официално лице от консулството? Възможно е. Джони Мишауър от Военноморското разузнаване? По собствен канал. Кой? Няма много… Човекът на ФБР, протежето на Крос! Ед Ланган. Но откъде Ланган би могъл да знае за тази папка? Информация от Лондон? Възможно е, но там ФБР няма представителство. Ако информацията е дошла от Лондон, би трябвало пети или шести отдел на Военното разузнаване да са го знаели преди това. Щяха да ни изпратят телекс и да ни направят на нищо за това, че не можем да си свършим работата на собствена територия. А дали самолетът, с който е пристигнал куриерът, е кацнал в Ливан? Доколкото си спомням, там има един човек на ФБР. А ако не е нито от Лондон, нито от Ливан, тогава информацията сигурно е дошла от самия самолет. Добронамерен придружаващ информатор, който е видял доклада или поне папката? Екипажът? Айейа! Дали самолетът е бил на ТУА или на Пан Ам? ФБР има връзки навсякъде, тесни връзки — с най-различни съвсем обикновени сфери, и правилно. О, да. Има ли неделен полет? Да. На Пан Ам, кацащ по разписание в 20:30. А докато се настани човек в хотела, става прекалено късно за незабавна доставка. Идеално.“

— Странно е, че куриерът е пристигнал с полета на Пан Ам, а не с този на БОАК, който е много по-удобен — каза той, доволен от начина, по който работеше мозъкът му.

— Да. И аз си помислих същото — отбеляза Крос с равен глас. — Ужасно нетипично за един англичанин. Разбира се, Пан Ам винаги каца навреме, докато с бедния стар БОАК напоследък… — Той кимна доволно на Брайън. — Отново отличен. Ставаш първенец на класа.

— Благодаря ви, сър.

— До какъв друг извод стигна?

След кратка пауза Брайън Куок каза:

— В замяна на информацията сте обещали на Ланган пълно копие на доклада.

— И?

— И съжалявате, че сте го изпълнили.

Крос въздъхна:

— Защо?

— Ще разбера, едва след като го прочета.

— Брайън, днес ти наистина надмина себе си. Добре. — Шефът разсеяно разлисти папката и двамата мъже разбраха, че съзнателно ги дразни, но не знаеха защо. — В другите раздели има едно-две много любопитни съвпадения. Имена като Винченцо Банастазио… места за срещи като „Синклер тауърс“… Говори ли ви нещо „Нелсън трейдинг“?

И двамата поклатиха отрицателно глави.

— Всичко е много любопитно. Комунисти от ляво, комунисти от дясно… — Очите му станаха още по-студени. — Изглежда си имаме гадинка и в нашите среди, вероятно на ниво полицейски началник.

— Невъзможно! — изпусна се Армстронг.

— Колко време работи при нас в Специалното разузнаване, момчето ми?

Армстронг трепна:

— Почти пет години.

— И за шпионина Сордж беше невъзможно. За Ким Филби също беше невъзможно. Боже Господи, Филби! — Внезапното бягство на англичанина в Съветска Русия през януари тази година бе предизвикало страхотен шок в целия западен свят. Бивш супер агент на шести отдел на Британското военно разузнаване за задокеански шпионаж и контрашпионаж, доскоро Филби бе работил в британското посолство във Вашингтон, където отговаряше за свръзката на Министерството на отбраната на САЩ, държавата и ЦРУ по всички въпроси на сигурността на най-високо равнище. — Невъзможно е, в името на всичко свято, през всичките тези години да е бил съветски агент и да е останал неразкрит, нали, Робърт?

— Да, сър.

— И все пак е бил. В продължение на години е бил посветен в нашите най-големи тайни. От 42-а до 58-а със сигурност. И кога е започнал да шпионира? Бог да ни пази, през 1931 в Кеймбридж. Завербуван за член на партията от другия най-голям предател, Бърджис, също от Кеймбридж, и неговия приятел Маклийн, дано вечно да се пържат в ада. Преди няколко години тези двама високопоставени дипломати, които през войната също са били в разузнаването, внезапно избягаха в Русия. Секунди преди да ги хванат агентите от британското контраразузнаване. Последвалият скандал разтърси Острова и НАТО. — Кой друг са завербували?

— Не зная — каза предпазливо Армстронг. — Но бъдете сигурен, че сега всички те са важни клечки в правителството, Външното министерство, образованието, пресата, особено в пресата — и подобно на Филби всички са много, много дълбоко законспирирани.

— За хората няма нищо невъзможно. Нищо. Хората са наистина много ужасни. — Крос въздъхна и леко побутна папката. — Да. Но да бъдеш в Специалното разузнаване е привилегия, нали, Робърт?

— Да, сър.

— Трябва да бъдеш поканен, нали? Не можеш сам да се предложиш?

— Да, сър.

— Никога не съм те питал, защо не остана при нас?

— Да, сър.

— Е, питам те.

Армстронг изстена вътре в себе си и пое дълбоко въздух:

— Защото ми харесва да бъда полицай, а не таен агент. Харесва ми работата в Криминалния отдел. Обичам да напрягам мозъка си, за да пипна някой престъпник. Преследването и залавянето, а след това и доказването пред съда според правилата.

— А в Специалното разузнаване не е така, а? Не ни засягат нито съдилищата, нито законите, нито нищо — само резултатът, а?

— Специалното разузнаване и Специалният отдел имат други правила — каза предпазливо Армстронг. — Без тях колонията щеше да е в тежко положение и нямаше да може да се защити.

— Да, така е. Хората са ужасни, а фанатиците се размножават като личинки в труп. Ти беше добър таен агент. И, струва ми се, е дошъл моментът да се отплатиш за всичките онези часове и месеци на старателна подготовка, заплатени от Нейно Величество.

Сърцето на Армстронг два пъти прескочи, но не каза нищо. Затаи дъх и благодари на Бога за това, че дори Крос не можеше да го премести от Криминалния отдел без негово съгласие. Той си спомняше с огромна неприязън времето, прекарано в Специалното разузнаване. В началото беше вълнуващо, а да бъдеш избран, беше вот на доверие. Но много бързо всичко това бе помрачено — внезапното връхлитане върху престъпника в тъмното, разпити без съдебни процедури, никакви притеснения за намиране на категорични доказателства, само резултат и бърза, тайна заповед за депортиране, подписана от губернатора. После веднага към границата или в някоя джонка към Тайван, без право на обжалване и безвъзвратно. Винаги.

— Не е както в Англия, Брайън, — винаги бе казвал на приятеля си. — Аз съм за честен, открит процес.

— Има ли значение? Бъди практичен, Робърт. Знаеш, че всички тези копелета са виновни, че са ни врагове, вражески комунистически агенти, които изопачават правилата, за да останат тук, за да унищожат нас и нашето общество, подпомагани и поощрявани от няколко мръсни адвокати, които са готови на всичко за трийсет сребърника, дори и по-малко. Същото е и в Канада. Господи, имаше ужасни моменти в Кралската полиция. Врагове ни бяха собствените ни адвокати и политици, както и новодошлите заселници — странно, но винаги от Острова й всички членове на социалистически профсъюзи и винаги начело на всяка безредица. Има ли значение? Важното е да се отървеш от паразитите.

— Има значение, поне така мисля. А и не всички тук са комунистически разбойници. Има и много разбойници — националисти, които искат да…

— Националистите искат да изхвърлят комунистите от Хонконг, това е всичко.

— Глупости! След войната Чианг Кай-шек искаше да заграби колонията. Спря го единствено Британската военна флота, след като американците ни изоставиха. Той все още иска да бъде наш владетел. И в това отношение не е по-различен от Мао!

— Ако Специалното разузнаване няма необходимата свобода, как ще се спасим от катастрофата?

— Брайън, братко, просто казах, че не ми харесва работата в Специалното разузнаване. Искам да бъда полицай, а не някакъв шибан Джеймс Бонд!

„Да — мислеше си Армстронг мрачно, — просто полицай, в Криминалния отдел, докато се пенсионирам и се върна в добрата стара Англия. Господи, стигат ми неприятностите с тези проклети Бивши вълци.“ Той погледна отново към Крос с предпазливо уклончиво изражение и зачака.

Крос го изгледа и после потропа с пръст върху папката.

— Според това сме затънали в блатото много по-дълбоко, отколкото дори аз предполагах. Много печално. Да. — Той вдигна очи. — В този доклад се споменават и предишните, изпратени на Дънрос. Естествено бих искал да ги видя, колкото е възможно по-скоро. Бързо и тихо.

Армстронг погледна към Брайън Куок:

— Какво ще кажеш за Клаудия Чен?

— Никакъв шанс. Никакъв.

— В такъв случай какво предлагаш, Брайън? — попита Крос. — Предполагам, че моят американски приятел ще има същото желание… и ако е бил достатъчно заблуден да предаде доклада или копие от него на шефа на ЦРУ тук… наистина ще бъда много потиснат, ако отново ни изпреварят.

Брайън Куок се замисли за момент.

— Можем да изпратим специален екип в работните кабинети на тай-пана и в неговия личен апартамент, но ще отнеме много време, защото не знаем къде да търсим, и ще трябва да го правим само нощем. Може да се окаже доста трудно. Останалите доклади, ако съществуват такива, вероятно са в някой сейф в Грейт хаус или в къщата му на Шек-О, в апартамента му на „Синклер тауърс“, или някъде другаде.

— Печално — съгласи се Крос. — Нашето разузнаване се отпуска ужасяващо, дори и на собствената ни територия. Жалко. Ако бяхме китайци, щяхме да знаем всичко, нали, Брайън?

— Не, сър, извинявайте.

— Ами, след като не знаеш къде да търсиш, ще трябва да попиташ.

— Сър?

— Питай. Винаги досега Дънрос ни е съдействал. В края на краищата, той ти е приятел. Помоли го да ги видиш.

— А ако каже „не“, или че са унищожени?

— Използвай надарената си глава. Поласкай го малко, използвай малко хитрост, предразположи го, Брайън. И му предложи размяна.

— Имаме ли под ръка нещо, което да му предложим?

— „Нелсън трейдинг“.

— Сър?

— Една част се съдържа в доклада. Плюс скромна допълнителна информация, която с удоволствие ще ти предам малко по-късно.

— Благодаря ви, сър.

— Робърт, докъде стигна с търсенето на Джон Чен и Бившия вълк или Бившите вълци?

— Целият криминален отдел е вдигнат на крак. Веднага научихме номера на колата му — 1098. Между другото, разговаряхме със съпругата му, госпожа Барбара Чен. През по-голямата част от времето беше в истерия, но иначе ясна.

— О?

— Да, сър. Тя е… Е, нали разбирате.

— Да.

— Каза, че не било необичайно мъжът й да се прибира много късно. Сподели, че много често до късно имал бизнес-съвещания, а понякога рано сутрин отивал на пистата или на корабчето си. Почти съм сигурен, че е знаела, че е гуляйджия. Беше сравнително лесно да проследим действията му до два след полунощ. Оставил е Кейси Чолок в „Олд Вик“ около 22:30…

— Срещнал ли се е снощи с Бартлет?

— Не. През цялото време Бартлет е бил в самолета си на Кай Так.

— Джон Чен разговарял ли е с него?

— Не, освен ако има някакъв начин самолетът да се включи в нашата телефонна мрежа. Държахме я под наблюдение до сутрешния обиск.

— Продължавай.

— След като оставил госпожица Чолок — между другото открих, че е бил с Ролса на баща си, — се е качил на автомобилния ферибот и се е прехвърлил на хонконгския бряг, където отишъл в един частен китайски клуб близо до „Куинс роуд“ и освободил колата и шофьора… — Армстронг извади бележника си и погледна в него. — … клубът се нарича „Тонг Лау“. Там се срещнал със свой приятел и колега в бизнеса, Уо Санг Чи, и започнали да играят ма-джонг. Около полунощ играта се разтурила. След това заедно с Уо Санг Чи и другите двама играчи и негови приятели, Та Пан Фат — журналист и По Ча Сик — борсов посредник, се качили на едно такси.

Робърт Армстронг продължи да докладва фактите в познатия полицейски стил, а това му доставяше удоволствие и отклони мислите му от папката и цялата секретна информация, която бе научил, както и от проблема за парите, от които спешно се нуждаеше. „Бих искал, Господи, да можех да бъда просто полицай“ — помисли с ненавист към цялото Специално разузнаване и необходимостта от него.

— Та Пан Фат слязъл първи от таксито пред дома си на „Куинс роуд“, малко след това, на същия булевард слязъл и Уо Санг Чи. Джон Чен и По Ча Сик — подозираме, че имат връзки с триади и в момента се прави подробна проверка, отишли до гаража Тинг Ма на „Сънинг роуд“, Коозуей Бей, за да вземат колата на Джон Чен, Ягуар модел 1960. — Той отново погледна в бележника си, с желанието да бъде точен, а китайските имена както винаги го объркваха, дори и след толкова години. — Един чирак от гаража, Тонг Та Уей, го потвърди. След това Джон Чен закарал приятеля си По Ча Сик до дома му на „Вилидж стрийт“ 17 в „Хепи вели“, където оставил колата. Междувременно Уо Санг Чи, колегата на Джон Чен — любопитното за него е, че оглавява Транспортната компания на „Струан“, владееща монопола над превозите за и от Кай Так, — отишъл в ресторанта „Сап уа“ на „Флеминг роуд“. Той твърди, че след като стоял там тридесет минути, дошъл Джон Чен и двамата излезли с колата на Чен с намерението да си вземат от улицата момичета за танци и да ги заведат на вечеря…

— Не е отишъл дори в танцовата зала, за да си откупи момичетата, така ли? — попита Крос замислено. — Каква е тарифата, Брайън?

— В този час шестдесет хонконгски долара.

— Знам, че Филип Чен се слави като скъперник, но дали и синът му е същият?

— В този час на нощта, сър — каза Брайън Куок с желанието да помогне, — много момичета излизат от клубовете, ако още не са успели да си намерят партньор. Повечето затварят около един след полунощ, а в неделя вечер се изкарват добри пари. Съвсем нормално е мъжете да обикалят из улиците, въпреки че наистина е глупаво да хвърлиш на вятъра шейсет, а може би и два или три пъти по шейсет долара, защото почтените момичета обикновено се движат на двойки и тройки и човек взема на вечеря две или три като начало. Няма смисъл да даваш напразно тези пари.

— А ти обикаляш ли, Брайън?

— Не, сър. Няма защо.

Крос въздъхна и се обърна отново към Армстронг:

— Продължавай, Робърт.

— Не успели да си намерят момичета и отишли в нощния клуб „Копакабана“ в хотел „Сап Чък“ на „Глостър роуд“, за да вечерят. Пристигнали там около един часа. Към 01:45 часа излезли и Уо Санг Чи видял Джон Чен да влиза в колата си, но не го видял да потегля. След това се прибрал пеша, тъй като живеел наблизо. Каза, че Джон Чен не бил нито пиян, нито ядосан. Напротив — изглеждал в добро настроение, въпреки че по-рано същата вечер в клуба „Тонг Лау“, му се сторил раздразнителен и прекъснал играта по средата. Това е. От тогава Джон Чен не е бил видян нито от приятелите, нито от семейството си.

— Казал ли е на Уо Санг Чи къде отида?

— Не. Уо Санг Чи смята, че е тръгнал да се прибира, но после предположи, че може и да е отишъл при любовницата си. Попитахме го коя е тя, но той каза, че не знае. След като го попритиснахме, си спомни едно име — Уханно Цвете, но не знае нито адрес, нито телефон. Това е всичко.

— Уханно Цвете? Сигурно стотици нощни дами носят това име.

— Да, сър.

За момент Крос потъна в мислите си:

— Защо Дънрос би желал да отстрани Джон Чен?

Двамата полицаи зяпнаха началника си.

— Запиши това в своя мозък — машина, Брайън.

— Да, сър, но няма никаква причина. Джон Чен не представлява никаква заплаха за Дънрос и не би могъл, дори и да стане компрадор. В „Ноубъл хаус“ цялата власт е в ръцете на тай-пана.

— Така ли?

— Да. По закон. — Брайън Куок се поколеба за миг, отново много объркан. — Ами да… в „Ноубъл хаус“ е така.

Крос прехвърли вниманието си към Армстронг.

— Не мога да измисля никаква причина, сър. Поне засега.

Крос запали цигара и Армстронг усети силен спазъм от желание да стори същото. „Няма да успея да удържа на думата си — помисли си той. — Проклето копеле, което всички трябва да понасяме. Какво, по дяволите, е намислил?“

Крос му предложи пакет „Синиър сървис“ — марката, която винаги бе пушил.

— Не, благодаря ви, сър, — чу гласа си, докато режещи болки пронизваха стомаха и цялото му тяло.

— Не пушиш ли, Робърт?

— Не, отказах ги… в момента се опитвам да ги откажа.

— Възхитително! Защо Бартлет би желал да отстрани Джон Чен?

Двамата полицаи отново изгледаха глупаво. След това Армстронг каза, прочиствайки гърлото си:

— Вие знаете ли защо, сър?

— Ако знаех, щях ли да ви питам? Трябва да разберете. Има някаква връзка — прекалено много съвпадения, прекалено добро изпълнение, прекалено на място и прекалено гнило. Да, намирисва ми на КГБ, а когато подобно нещо се случи на моя територия ставам много нервен.

— Да, сър.

— Е, дотук добре. Поставете госпожа Дайан Чен под наблюдение — лесно може да бъде въвлечена в някоя история. Вероятността това да се случи с нея е много голяма. Следете един-два дни и Филип Чен.

— Вече е направено. И за двамата. Следим Филип Чен не защото го подозирам, а просто защото мисля, че и двамата ще направят онова, което обикновено правят хората в такива ситуации — не ни помагат, мълчат, преговарят тайно, плащат тайно и накрая, когато всичко свърши, въздъхват с облекчение.

— Точно така. Защо тези хора — макар и да са образовани — мислят, че са много по-умни от нас и отказват да ни помагат да свършим работата, за която ни плащат?

Брайън Куок усети как стоманеният поглед се впи в него и капки пот бавно се стекоха по гърба му. „Овладей се — каза си той. — Това копеле е само един мръсен чужденец, прост, набиващ животински фъшкии, пълен с лайна, без майка, натъпкан с дю ле ло мо, потомък на маймуни, мръсен чужденец“.

— Това е древен китайски обичай. Сигурен съм, че го знаете — каза учтиво той. — Не трябва да се вярва нито на полицията, нито на правителството. Имат опита на четири хилядолетия.

— Съгласен съм, но има едно изключение. Англичаните. Ние, без съмнение, сме доказали, че на нас може да се вярва. Че можем да управляваме и че по принцип нашата администрация е неподкупна.

— Да, сър.

Крос го изгледа, всмуквайки дим от цигарата си. После каза:

— Робърт, знаеш ли за какво са говорили Джон Чен и госпожица Чолок?

— Не. Още не сме успели да разговаряме с нея — цял ден беше в „Струан“. Възможно ли е да е било нещо важно?

— Ще ходиш ли довечера на тържеството на Дънрос?

— Не, сър.

— Брайън?

— Да, сър.

— Добре. Робърт, сигурен съм, че Дънрос няма да има нищо против, ако те заведа. Мини да ме вземеш в осем. Всички важни личности на Хонконг ще бъдат там. Ще можете да се съсипете от работа и си пъхайте носа навсякъде. — Той се ухили на собствената си шега, без да се интересува, че нито един от двамата не направи същото. — Прочетете доклада още сега. Ще се върна след малко. И, Брайън, моля те довечера да не се провалиш. Би било много неприятно.

— Да, сър.

Крос излезе от стаята.

Когато останаха сами, Брайън Куок избърса потта от челото си:

— Този мръсник ми изкарва акъла.

— Да. И на мен, приятелю, винаги го е правил.

— Дали ще изпрати екип в „Струан“? — попита скептично Брайън Куок. — В сърцето на „Ноубъл хаус“?

— Разбира се. Дори лично ще го поведе. Отскоро си в Специалното разузнаване и затова не го познаваш така както го познавам аз. Този мръсник е готов да поведе банда убийци дори и в ада, ако реши, че е достатъчно важно. Обзалагам се, че сам е взел папката. Господи, два пъти е пресичал границата — поне толкова знам, — за да си поприказва с един приятелски настроен агент. Съвсем сам — представяш ли си!

Брайън зяпна от учудване:

— Губернаторът знае ли?

— Не мисля. Щеше да получи мозъчен кръвоизлив, а ако в шести отдел бяха научили, щяха да го опекат, а Крос щеше да бъде изпратен на Кулата в Лондон. Знае прекалено много тайни, за да поема такива рискове. Но той е Крос и това е положението.

— Кой е агентът?

— Нашият човек в Кантон.

— У Фонг Фонг?

— Не, нов е — поне по мое време беше нов. От армията.

— Капитан Та Куо Са?

Армстронг сви рамене:

— Забравям.

Куок се усмихна:

— И съвсем правилно.

— И въпреки това Крос преминаваше границата. Той се ръководи от собствени правила.

— Господи, та ти не можеш да отидеш дори до Макао, само защото допреди две години си работил в Специалното разузнаване, а той пресича границата. Трябва да е луд, за да поема такъв риск.

— Да. — Армстронг започна да имитира Крос. — „А как търговците научават разни неща преди нас, момчето ми?“ Адски просто — отговори си той и подигравката изчезна от гласа му. — С пари. Те дават много пари, докато ние можем да даден една кръгла нуличка. Знае го и аз го знам, и целият свят го знае. Господи, как работят ФБР, ЦРУ, КГБ и корейското ЦРУ? С пари! Съвсем лесно е да накараш Алън Медфърд Грант да работи за теб — Дънрос го е наел. С договор за десет хиляди лири човек може да купи доста доклади. Повече от достатъчно е, а може и за по-малко. Колко ни плащат? Две хиляди лири за триста шейсет и шест дни в годината и двайсет и пет часа на денонощие. А един полицай на улицата получава четиристотин лири. Само си помисли колко бумаги трябва да изпишем, за да получим десет хиляди секретни, с които да купим информация. Какво щяха да представляват ФБР, ЦРУ и проклетото КГБ без неограничените си фондове? По дяволите — добави с горчивина, — ще минат шест месеца, докато получим парите, ако въобще ни ги отпуснат, а Дънрос и още петдесет като него ги плащат от джобните си пари. — Едрият мъж седна на стола си, сгърбен и отпуснат, с тъмни кръгове под зачервените си очи, а скулите му изглеждаха още по-изпъкнали на светлината на лампата. Той погледна към папката, оставена на бюрото пред него, но не посегна към нея. Само се чудеше, какви ли ужасни неща има в нея. — Лесно им е на Дънросовците на света — каза той.

Брайън Куок кимна, избърса дланите си и прибра носната си кърпа.

— Говори се, че Дънрос имал таен фонд. Още навремето Дърк Струан сложил началото му с плячката от Фучоу, когато го разграбил и опожарил — фонд, който единствен тай-панът може да ползва точно за такива неща, за h’eung yau и подкупи, дори и за убийство. Казват, че възлизал на милиони.

— И аз съм го чувал. Да. Само се моля на Бога… е, добре. — Армстронг посегна към папката, поколеба се за момент, после стана и отиде до телефона. — Всичко по реда си — каза той на китайския си приятел с иронична усмивка. — Първо да си пошепнем с някоя и друга важна клечка. — Той набра номера на Управлението на полицията в Каулуун. — Армстронг. Бихте ли ме свързали със сержант Танг-по?

— Добър вечер, сър. Да, сър? — гласът на сержант Танг-по бе топъл и дружелюбен.

— Добър вечер — каза любезно той, използвайки както обикновено съкратеното обръщение за старши сержант. — Искам информация. За кого е било предназначено оръжието? Кои са похитителите на Джон Чен? До три дни искам Джон Чен или трупа му. И този Бивш вълк или Бивши вълци да са на подсъдимата скамейка — много бързо.

Последва кратка пауза.

— Да, сър.

— Ако обичаш, кажи на всички. Големият Бял Баща е наистина много ядосан. А дори когато се ядоса съвсем малко, започва смяна на полицейски началници — дори на сержанти, при това първокласни. Някои дори биват разжалвани в обикновени полицаи и изпращани на границата. А други могат да бъдат изхвърлени или депортирани, или даже да влязат в затвора. Е?

По-дълга пауза.

— Да, сър.

— А когато е наистина много ядосан, всеки се спасява, ако може, преди акцията срещу корупцията да се стовари върху главите на виновните, а дори и на невинните.

Пак пауза.

— Да, сър. Ще кажа на всички. Веднага. Да, веднага.

— Благодаря, старши. Големият Бял Баща е наистина много ядосан. — Гласът му стана още по-остър. — Може би ще помолиш твоите колеги за помощ. Те със сигурност ще разберат, че моят скромен проблем е и техен. — Той премина на кантонезки. — Когато драконите се оригват, целият Хонконг се насира. Нали?

Още по-дълга пауза.

— Ще се погрижа за това, сър.

— Благодаря ти. — Армстронг остави слушалката на мястото й.

Брайън Куок се ухили:

— След това обаждане доста сфинктери ще се разтреперят.

Англичанинът кимна и отново седна, но лицето му запази суровото си изражение.

— Не обичам да използвам много често този номер. Всъщност това е едва вторият случай, но нямам друг избор. Показа ни го съвсем ясно и Старецът. Най-добре е ти да направиш същото с твоите хора.

— Разбира се. „Когато драконите се оригват…“ Да не би да намекваш за легендарните Пет Дракона?

— Да.

В този момент хубавото лице на Брайън Куок застина в маска — студени, черни очи на фона на златистата му кожа, а правоъгълната му брадичка бе почти голобрада.

— Танг-по от тях ли е?

— Не знам, не съм сигурен. Винаги съм мислил, че е, въпреки, че нямам никакви доказателства. Не, не съм убеден, Брайън. А според теб от тях ли е?

— Не знам.

— Е, няма значение дали е, или не е. Все ще стигне до ушите на някой от тях, което всъщност ме интересува. Лично аз съм съвсем сигурен, че Петте Дракона съществуват. Че това са петима сержанти — китайци, които държат в ръцете си целия незаконен уличен хазарт на Хонконг и вероятно някои банди от изнудвачи за защита, няколко танцови зали и момичета.

— Мисля, че Петте Дракона са реалност, Робърт — може да са повече, може да са по-малко, но целият уличен хазарт се държи от полицията.

— Вероятно китайци, служещи в Кралската полиция, приятелче — поправи го Армстронг. — И все пак нямаме никакво доказателство. Никакво. А от години преследваме тази измамна надежда. Съмнявам се, че въобще някога ще можем да го докажем. — Той се захили. — Може би ти ще го направиш щом станеш помощник-комисар.

— За Бога, престани с тези глупости, Робърт.

— По дяволите, ти си едва на трийсет и девет, изкарал си специалния тежкарски курс в „Стаф колидж“ и вече си супер. Залагам сто към десет, че ще стигнеш до този пост.

— Готово.

— Трябваше да кажа сто хиляди — каза Армстронг с престорено огорчение. — Тогава нямаше да се хванеш.

— Опитай.

— Няма. Не мога да си позволя да загубя толкова много мангизи — може тази година да те убият или догодина, или Бог знае какво, или пък да откажеш, но, ако това не стане, ще лапнеш голямото място, преди да се пенсионираш, при положение, че си готов да извървиш целия този път.

— Заедно с теб.

— Без мен. Аз съм прекалено бясно английско куче. — Армстронг го потупа радостно по гърба. — Това ще бъде велик миг. Но — и ти няма да успееш да сгащиш Драконите, дори и да го докажеш, в което се съмнявам.

— Няма ли?

— Няма. Аз не съм против хазарта. Всички китайци искат да играят и ако няколко полицаи — китайци държат незаконния уличен хазарт, това ще е съвсем чисто и съвсем честно, макар и адски незаконно. Ако не го държат те, ще го държат триадите. Тогава разбитите на групи малки гадни копеленца, които ние с толкова усилия държим разделени, отново ще се обединят в един голям тонг и пред нас наистина ще се изправи огромен проблем. Познаваш ме, братче, не съм човек, които обича да си създава неприятности, затова и няма да стана помощник-комисар. Това положение ми харесва. Драконите управляват хазарта и така поддържаме разцеплението между триадите. И само поради факта, че полицаите винаги се държат здраво и са най-силната триада в Хонконг, по улиците ще цари спокойствие, населението ще спазва реда и почти няма да има престъпност, жестока престъпност.

Брайън Куок го гледаше съсредоточено:

— Ти наистина вярваш в това, нали?

— Да. По някакъв странен начин точно сега Драконите са една от най-силните ни опори. Да погледнем истината в очите, Брайън, само китайци са в състояние да управляват китайци. Тази ситуация е изгодна и за тях. Бруталната престъпност и за тях е зло. По този начин ние получаваме помощ, когато ни потрябва — понякога може би помощ, която ние, мръсните чужденци, не бихме могли да получим по някакъв друг начин. Не защитавам тяхната корумпираност или това, че нарушават закона — ни най-малко, нито подкупите, нито информаторите. Но коя полиция може да работи, без понякога да си изцапа ръцете и без подлите копеленца информатори? Затова според мен злото, чийто носител са Драконите, тук запълва една необходимост. Хонконг е Китай, а Китай е нещо по-особено. Ако става въпрос само за незаконен хазарт, нямам нищо против, все ми е едно. Мен ако питаш, бих го узаконил още тази нощ, но ще съсипя всички, които се занимават с изнудване, танцови зали и момичета. Както знаеш, не понасям сводниците. Хазартът е нещо друго. Как можеш да забраниш на един китаец да играе? Не можеш. Затова по-добре го направи законен и всички ще бъдат доволни. От колко години хонконгската полиция го предлага и всяка година ни отказват — поне от двайсет. Но не. И защо? Макао! Толкова е просто. Доброто старо португалско Макао живее от незаконен хазарт и контрабанда на злато и само това им помага да оцелеят. И ние не можем да си позволим — ние, Обединеното Кралство, не можем да си позволим да завъртим кранчето на нашия стар съюзник.

— Робърт Армстронг — министър-председател!

— Гледай си работата! Но това е истината. Парите, които събираме от незаконния хазарт, са единствените, с които разполагаме за заплащането на мрежата ни от информатори. От къде другаде можем да получим толкова бързо пари? От благодарното ни правителство? Не ме разсмивай! От няколкото допълнителни долара на благодарните данъкоплатци, които защитаваме? Ха!

— Може да си прав. А може и да не си, Робърт. Но със сигурност някой ден това ще се обърне срещу нас. Таксите — неизвестните и безотчетни пари, които „случайно“ се оказват в някое чекмедже в полицията? Нали е така?

— Да, но не и срещу мен, не съм вътре и не вземам такси, както и огромното мнозинство от полицаите. Англичани или китайци. А между другото, как бихме могли ние, триста двадесет и седем офицери — бедни, мръсни чужденци, — да управляваме осем хиляди културни младши офицери и полицаи, и още три милиона и половина културни копеленца, които така или иначе ни ненавиждат до мозъка на костите си.

Брайън Куок се засмя. Смехът му бе заразителен и Армстронг го последва, а после добави:

— Мамка ти, задето ме накара пак да се разприказвам.

— И на тебе. Между другото, ти ли ще го четеш пръв или аз?

Армстронг погледна към папката, която държеше в ръката. Беше тънка и в нея имаше дванадесет, гъсто изписани на машина, страници. Приличаше повече на бюлетин с различни теми, под различни заглавия. Съдържанието на първа страница беше следното: Първа глава: Политическа и бизнес-прогноза за Обединеното Кралство. Втора глава: КГБ в Азия. Трета глава: Злато. Четвърта глава: Последни разработки на ЦРУ.

Армстронг с отегчение вдигна краката си върху бюрото и се нагласи по-удобно на стола. После взе друго решение и подаде папката на Брайън:

— Ето, можеш да я прочетеш. Ти четеш по-бързо от мен. Омръзнало ми е да чета за бедствия.

Брайън Куок я взе, с едва сдържано нетърпение, а сърцето му биеше силно.

Армстронг го наблюдаваше. Видя как лицето на приятеля му изгуби цвета си. Това го разтревожи. Брайън Куок трудно се стряскаше. Той прочете целия доклад, след това го прелисти, за да погледне още веднъж два-три параграфа и бавно затвори папката.

— Толкова ли е лошо? — попита Армстронг.

— По-лошо е. Някои от тези неща… ами, ако не беше подписът на А. Медфърд Грант, щях да реша, че онзи, който го е писал, не е с всичкия си. Той твърди, че ЦРУ има сериозна връзка с Мафията, че подготвят свалянето на Кастро, много силни са във Виетнам, в наркотрафика и Бог знае още къде. Ето — прочети го сам.

— А нещо за стария шпионин?

— Със сигурност си имаме такъв. — Брайън отвори отново папката и откри параграфа. — Слушай:

Нямам съмнение, че понастоящем на висок пост в хонконгската полиция работи комунистически агент. В свръхсекретни документи, донесени от генерал Ханс Рихтер, заместник-шеф на източногерманския комитет за държавна сигурност, при бягството му на запад през март тази година, ясно е написано, че кодовото му название е Нашият приятел и че е внедрен поне от десет, а може би и петнадесет години. Неговата свръзка вероятно е служител на КГБ в Хонконг, който се представя за дружелюбен бизнесмен от страните зад Желязната завеса или като банкер, журналист, моряк, слязъл от някой от съветските кораби, пуснали котва в Хонконг. Сред многото документирана информация, която е предоставил „Нашият приятел“ са и: всички тайни радиоканали, всички тайни частни телефонни номера на губернатора, на шефа на полицията и висшия ешелон на хонконгското правителство, както и много подробни досиета на повечето от тях…

— Досиета ли? — прекъсна го Армстронг. — Включени ли са тук?

— Не.

— Мамка му! Продължавай, Брайън.

… на повечето от тях; секретните планове на полицията за борба с провокираните от комунистите бунтове, или повторението на Каулуунските метежи; копия от всички лични досиета на служителите на полицията над чин инспектор; имената на шестима важни националисти, нелегални агенти на Куоминтанг, действащи в Хонконг под ръководството на генерал Джен Танг-уа (приложение А); подробен списък на агентите на хонконгското Специално разузнаване в Куантунг под общото командване на старши агент У Фонг Фонг (приложение Б).

— Господи! — изпъшка Армстронг. — Трябва хитро да измъкнем стария Фонг Фонг и момчетата му.

— Да.

— У Тат-синг в списъка ли е!

Куок погледна в приложението:

— Да. Слушай, този раздел е към края си:

Заключението на нашата комисия е, че до отстраняването на този предател, вътрешната сигурност на Хонконг е в опасност. Защо тази информация не е предадена на самата полиция, все още не знаем. Предполагаме, че е свързано с настоящото проникване на много съветски агенти на всички нива в администрацията на Обединеното Кралство, което създава условия за съществуването на такива като Филби и прави възможно потулването, погрешното представяне или изменението на такъв вид информация (което беше предмет на Проучване 4/1962). Предлагаме този доклад или части от него да бъде незабавно предоставен на губернатора или на комисаря на полицията на Хонконг, ако считате, че можете да им се доверите.

Брайън Куок вдигна очи, а в съзнанието му бушуваше буря.

— Има и още няколко раздела, Господи, политическата ситуация в Кралството, а след това идва ред и на Севрин… Прочети го. — Той поклати безпомощно глава. — Господи, ако това е вярно… значи сме затънали до шията. Боже милостиви!

Армстронг тихо изпсува.

— Кой? Кой може да е шпионинът? Трябва да е по върховете. Но кой?

След дълга тишина, Брайън каза:

— Единственият… единственият, който би могъл да знае всичко това е самият Крос.

— О, я стига, за Бога!

— Помисли си, Робърт. Той е познавал Филби. Нали е учил в Кеймбридж? Двамата са били със сходен произход, на една възраст са били в разузнаването по време на войната, както и Бърджис и Маклийн. След като на Филби му се е разминало след толкова много години, защо не и на Крос?

— Невъзможно!

— Кой друг, освен него? Нали цял живот е бил в шести отдел на Военното разузнаване? Не беше ли тук на обиколка през петдесетте, а след това не го ли изпратиха отново преди пет години, за да създаде Специалното разузнаване като отделен клон на Специалния отдел? И нали оттогава той е шефът му?

— Това не доказва нищо.

— О?

Настъпи дълга тишина. Армстронг наблюдаваше внимателно своя приятел. Познаваше го прекалено добре и можеше да разбере кога говори сериозно.

— Имаш ли нещо конкретно? — попита той с неудобство.

— Да речем това, че Крос е хомосексуалист.

— Ти съвсем си откачил — избухна Армстронг. — Той е женен и… и може да е злобно копеле, но никога не е имало и намек за такова нещо. Никога.

— Да, но няма деца, жена му е непрекъснато в Англия, а когато е тук, спят в отделни стаи.

— Откъде знаеш?

— Техният ама знае, така че, ако имах желание, можех лесно да го разбера.

— Това нищо не значи. Много семейства спят в отделни стаи. Грешиш за Крос.

— Да речем, че мога да ти дам доказателство?

— Какво?

— Къде винаги прекарва част от отпуската си? Камерунските плата в Малая. Да речем, че там има приятел — млад малаец, известен педи.

— Бих искал да видя снимки, но и двамата знаем, че те могат да бъдат фалшифицирани — каза остро Армстронг. — Бих искал да чуя магнетофонни записи, но и двамата знаем, че и те могат да бъдат подправени. А самият младеж? Това не значи нищо. Фабрикуването на фалшиви показания и намирането на мними свидетели е много стар и изтъркан номер. Никога не е имало дори намек… а дори и да е с двойна резба, това не значи нищо — не всички обратни са предатели.

— Да. Но всички обратни много лесно биха могли да бъдат изнудвани. И ако той е, ще бъде един от най-заподозрените. Така ли е?

Армстронг се огледа притеснено:

— Не искам дори да говорим за това тук, може кабинетът да се подслушва.

— И ако е така?

— Ако е така и ако това, което казваш, е вярно, може да ни измете толкова бързо, че свят ще ти се завие. Така или иначе ще го направи.

— Може би. Но ако той е човекът, то тогава ще знае, че сме го усетили. А ако не е, ще ни се изсмее и аз изхвърчам от Специалното разузнаване. Във всеки случай, Робърт, не може да очисти всички китайци от полицията.

Армстронг го изгледа втренчено:

— Какво искаш да кажеш?

— Може би има някоя папка за него. Може би всеки китаец, с чин по-висок от ефрейтор, я е прочел.

— Какво?

— Я стига, Робърт, знаеш много добре, че китайците си умират да членуват в клубове. Може би има някоя папка, може…

— Искаш да кажеш, че сте организирани в братство? В тонг, в тайно общество? Триада в полицията?

— Казах, може би. Това са само догадки, Робърт. Казах вероятно и може би.

— Кой е Големият Дракон? Ти ли?

— Не съм казал, че има такава организация. Казах, може би.

— Има ли и други папки? Например за мен?

— Може би.

— И?

— И ако е имало, Робърт — каза нежно Брайън Куок, — щях да кажа, че си чудесен полицай, че си неподкупен, че си заложил много на фондовата борса, но си сбъркал и сега имаш нужда от някакви си двайсет хиляди, за да върнеш някои належащи дългове — и още няколко други неща.

— Какви други неща?

— Това е Китай, приятелю. Знаем почти всичко, което е свързано с quai loh. Принудени сме, за да оцелеем, не е ли така?

Армстронг го погледна особено:

— Защо досега не си ми казал нищо?

— И сега не съм ти казал нищо. Нищо. Казах „може би“ и повтарям — може би. Но ако всичко това е вярно… — Той му подаде папката и избърса потта от горната си устна. — Сам го прочети. Ако е вярно, значи наистина страшно сме загазили и ще трябва да работим много бързо. Това, което казах, бяха само предположения. Но не и за Крос. Слушай, Робърт, хващам се на бас хиляда срещу едно, че шпионинът е той.

10

19:43 часа

За трети път Дънрос прочете съдържанието на синята папка. Беше я прочел веднага, щом му я донесоха, а след това още веднъж на път за двореца на губернатора. Той я затвори, а съзнанието му бе изцяло обсебено от прочетеното. Намираше се в работния си кабинет, на втория етаж на Грейт хаус, която бе кацнала на един хълм високо в планината Пийк. Еркерните прозорци с оловни рамки гледаха към облени в слънце градини, а под тях, далеч надолу се виждаха градът и огромното пристанище.

Старият стенен часовник — ветеран удари осем без четвърт.

„Още петнадесет минути и гостите ще пристигнат. Започва тържеството и всички ще вземем участие в нова игра на криеница. Или може би просто ще продължим старата.“

Стаята бе с висок таван, дъбова ламперия, тъмнозелени кадифени завеси и китайски копринени килимчета. Личеше, че е мъжка стая — удобна, стара, малко овехтяла и много обичана. Той дочу глухия звук от гласовете на прислужниците на долния етаж. Някаква кола се изкачи по хълма и отмина.

Телефонът иззвъня.

— Да? О, здравей, Клаудия.

— Още не съм се свързала с Цу-ян, тай-пан. Нямаше го в офиса му. Обаждал ли се е?

— Не, още не. Продължавай да го търсиш.

— Да. Ще се видим скоро. Довиждане.

Седеше на меко кресло с широка облегалка. Облечен в смокинг, а папионката му още не бе вързана. Загледа се разсеяно през прозореца и гледката както винаги му достави удоволствие. Но тази вечер бе изпълнен с мрачни предчувствия, мислейки за Севрин, за предателя и за всички останали злини, които предвещаваше докладът.

„Какво да правя?“

— Смей се — каза на глас. — И се бори.

Стана и със спокойна походка се приближи към портрета на Дърк Струан над камината. Рамката бе тежка, позлатена и стара, тук-там малко олющена, а от едната страна закачена на скрити панти. Отмести я и отвори сейфа, който тя скриваше.

Имаше много документи — и стари и нови — някои грижливо завързани с червена панделка, няколко малки кутийки, нов, добре смазан, зареден Маузер в кобур, кутия с патрони, огромна стара Библия с герба на фамилията Струан, гравиран върху кожената подвързия, и седем сини папки, подобни на тази, която държеше в ръката си. Той грижливо я пъхна на мястото й до останалите. Погледа ги известно време и понечи да затвори сейфа, но промени решението си в момента, в който погледът му попадна на старата Библия. Погали я с пръсти, а след това я отвори. Към празния лист — в началото със стар восък бяха прикрепени две половинки от китайски бронзови монети, счупени грубо. Явно бе, че навремето половинките са били четири, защото още личаха отпечатъците на липсващите две, както и остатъците от восъка, залепен върху старата хартия. Ръкописният текст в горния край бе изписан с красив калиграфски почерк: „Заклевам се в Господа Бога, че който и да ми даде другата половинка, на която и да е от тези монети, ще получи от мен каквото пожелае.“ Подпис — Дърк Струан, 10-и юни 1841. Под него бе подписът на Кълъм Струан и всички останали тай-панове. Последното име бе Йан Дънрос.

Срещу първото празно място, където някога бе имало монета, бе написано: „У Фанг Чой — заплатена част, 6-и август, лето Божие 1841“, отново с подписа на Дърк Струан и преподписано от Кълъм Струан с дата 18-и юни 1845. Срещу второто: „Сун Чен-ят — заплатено всичко, 10-и октомври 1911“ и подписано с главни букви — Хег Струан.

„Ех — каза си смаян Дънрос, — каква очарователна наглост — да можеш с такова спокойствие да се подписваш по този начин за пред бъдещите поколения, а не Тес Струан. Колко поколения ще има още? Още колко тай-панове ще трябва сляпо да се закълнат чрез Свещената Клетва да изпълняват заповедите на човек, умрял преди почти век и половина?“

Замислено прокара пръсти по назъбените краища на двете монети. След това с твърд жест затвори библията, остави я отново на мястото й, докосна я още веднъж за късмет и заключи сейфа. Върна картината на мястото й и се загледа в портрета, застанал пред него с ръце в джобовете. Пред огромната камина имаше стар китайски параван, а рамката й бе от тежък стар дъб, на места очукан и олющен, върху който бе гравиран гербът на фамилията Струан.

Това бе любимият му портрет на Дърк Струан и когато стана тай-пан, го взе от дългия коридор и го закачи тук на почетното място, където винаги бе висял портретът на Хег Струан. И двата бяха рисувани от Куанс. Дърк на фона на тъмночервена завеса — широкоплещест и арогантен, с черно сако с висока яка, бяла жилетка, бяла широка вратовръзка и бяла, надиплена риза. Дебели вежди, волеви нос, гладко избръснат, с червеникава коса и бакенбарди, извити чувствени устни. Когато го гледаш, усещаш как очите му се забиват в теб, а зеленият им цвят изпъква на фона на черното, бялото и тъмночервеното.

Дънрос леко се усмихна, без да изпитва страх, нито завист. Втренченият поглед на прадядо му го успокояваше повече от всичко друго — знаеше, че е обладан от неговия дух, поне малко. С полуподигравателен жест той вдигна чашата с шампанско към портрета, както бе правил много пъти: „Наздраве!“

Очите го гледаха втренчено.

„Какво щеше да направиш, Дърк — неуморими Дърк. Сигурно просто щеше да кажеш: Намерете предателите и ги убийте — размишляваше той. — И сигурно щеше да бъдеш прав.“

Проблемът с предателя от полицията не го разстрои толкова колкото информацията за шпионската мрежа Севрин, нейните връзки със Съединените щати и удивителните, тайни постижения на комунистите в Англия. „Откъде, по дяволите, събира Грант цялата тази информация?“ — запита се за стотен път.

Спомни си тяхната първа среща. Алън Медфърд Грант бе нисък, приличащ на елф, оплешивяващ мъж с големи очи и големи зъби, със спретнат раиран костюм и бомбе. Хареса го, веднага щом го видя.

— Не се притеснявайте, господин Дънрос — каза Грант, когато през 1960 Дънрос го нае, веднага след като стана тай-пан, — уверявам ви, че няма да има никакво противоречие с интересите на правителството на Нейно Величество, ако аз оглавя вашата комисия за изследвания без пълно обвързване, както се разбрахме. Всъщност с тях съм изяснил този въпрос. Ще ви предоставям, разбира се поверително, лично за вас и при положение, че в никакъв случай няма да бъдат публикувани, само онези секретни материали, които според мен не застрашават националните интереси. В края на краищата интересите ни са едни и същи, нали?

— Така мисля.

— Може ли да ви попитам, откъде разбрахте за мен?

— Имате приятели доста нависоко, господин Грант. В определени кръгове името ви е много известно. Предполагам, че дори един външен секретар би ви препоръчал — добави той деликатно.

— О, да.

— Задоволяват ли ви нашите условия?

— Да — на първо време едногодишен договор, който, ако всичко върви добре, ще бъде удължен на петгодишен. А след това?

— Още пет — каза Дънрос. — Ако постигнем резултатите, на които се надявам, заплащането ви ще се удвои.

— Много сте щедър. А може ли да ви попитам, защо сте толкова щедър — може би екстравагантен е точната дума — по отношение на мен и на тази бъдеща комисия?

— Сън Цу е казал: „Това, което дава възможност на мъдрия суверен или на добрия генерал да атакува, да завладее и да постига неща, които са извън достъпа на обикновените хора, е предзнанието. Предзнанието идва само чрез шпиони. Няма нищо по-важно за една държава от качеството на нейните шпиони. Десет хиляди пъти по-евтино е да плащаш разточително на най-добрите, отколкото скромно на малка армия.“

Алън Медфърд Грант засия:

— Съвсем вярно! Моите 8 500 лири годишно наистина са разточителство, господин Дънрос. Да, наистина.

— Можете ли да ми предложите по-добра инвестиция?

— В случай че се справя добре, не. Ако аз и онези, които избера, са възможно най-доброто. И въпреки това 30 000 лири годишно за заплати, фонд от 100 000 лири за… за — купуване на информатори и информация, и всички тези пари държани в тайна… е, надявам се, че ще бъдете доволен от вашата инвестиция.

— Ако наистина сте най-добрите, парите ще се върнат хилядократно. Сигурен съм, че ще се върнат хилядократно. — Каза той съвсем сериозно.

— Естествено, ще направя всичко, което е по силите ми. А сега, конкретно какъв вид информация ви интересува?

— Всякаква и за всичко в областта на търговията и политиката, която би помогнала на „Струан“ да прави своите планове, с по-специално внимание към Тихоокеанската зона, към мисленето на руснаците, американците и японците. Предполагам, че ние познаваме китайците по-добре от всеки друг. По-добре е да получа повече отколкото по-малко. Всъщност всичко би могло да бъде от полза, защото смятам да изведа „Струан“ извън пределите на китайската търговия и по-конкретно искам компанията да стане международна и да се измъкне от сегашната си зависимост от китайската търговия.

— Много добре. Първо: не бих искал да доверявам нашите доклади на пощите.

— Ще уредя личен куриер.

— Благодаря ви. Второ: трябва да имам свободата да подбирам, да назначавам и да уволнявам останалите членове на комисията, както и да харча парите така, както намеря за добре.

— Съгласен съм.

— Пет души ще бъдат достатъчни.

— Колко искате да им плащаме?

— 5 000 лири годишно при необвързващ договор за всеки от тях би било чудесно. За тези пари мога да намеря първокласни хора. Да. Ще назнача сътрудници за специални проучвания, такива каквито искам. Тъй като… тъй като повечето от контактите ни ще бъдат с чужбина, а много от тях с Швейцария, възможно ли е парите да бъдат там?

— Да речем, че внеса сумата, за която сме се договорили на четири пъти в специална сметка в швейцарска банка. Ще можете да теглите, когато и колкото поискате — само срещу вашия или моя подпис. Ще давате отчет само на мен в края на всяко тримесечие. Ако искате да създадем някакви правила, аз нямам нищо против.

— Чудесно. Няма да мога да ви съобщавам имена — не мога да давам отчет за това на кого плащам.

След кратка пауза Дънрос каза:

— Добре.

— Благодаря ви. Мисля, че се разбираме един друг. Можете ли да ми дадете някакъв пример за това какво искате?

— Не искам да изпадна в ситуацията, в която е изпаднал моят предшественик при Суец.

— О! Имате предвид фиаското през 1956-а, когато Айзенхауер ни предаде отново и доведе до провал нападението срещу Египет, защото Насър беше национализирал канала?

— Да. Това ни струваше цяло състояние — разсипа връзките ни с Близкия Изток и почти ни разори. Ако предишният тай-пан бе имал информация за вероятния изход от кризата в Суец, можехме да натрупаме цяло състояние от продажбите на пространства за товари в корабите ни, можехме да увеличим флота си… или пък, ако имахме предварителен поглед върху мисленето на американците и по-конкретно за това, че Айзенхауер отново ще се изправи заедно със Съветска Русия срещу нас, със сигурност щяхме да намалим загубите си.

Дребният мъж каза тъжно:

— Нали знаете, че заплаши, че ще замрази всички британски, френски и израелски авоари в Щатите, ако не се оттеглим незабавно от Египет, точно когато ни деляха само няколко часа от победата? Мисля, че всичките ни сегашни проблеми в Близкия Изток са породени от това решение. Да. Без да се усетят, американците за първи път одобриха международното пиратство и по този начин откриха пътя на нови пиратства. Национализация. Какъв виц! Кражба би било по-точно — или пиратство. Да. Айзенхауер е бил подведен. Много лошо подведен — да се съобрази с малоумното политическо споразумение в Ялта, постигнато със съгласието на болния Рузвелт и некомпетентния Атли, с което са позволили на Сталин да лапне половин Европа, при положение че и най-глупавият политик или тесногръд генерал би разбрал, че от военна гледна точка то е било в пълно противоречие с националните интереси — нашите и на Съединените Щати. Мисля, че Рузвелт наистина много ни е мразел — нас и нашата Британска Империя.

Дребният мъж разпери пръсти и широко се усмихна:

— Опасявам се, че работата ми за вас ще има един голям недостатък, господин Дънрос. Аз съм голям англофил, антикомунист и особено анти-КГБ, което е основният инструмент на съветската външна политика и чиято ясна и неизменна цел е да ни унищожи. Затова, ако решите, можете и да не обръщате внимание на някои от моите попресилени прогнози. Аз съм изцяло против доминираната от левицата Лейбъристка партия и винаги ще напомням на всеки, който иска да ме чуе, че нейният химн е „Червеното знаме“.

Алън Медфърд Грант се усмихна по свой, странен начин.

— Най-добре е позициите да бъдат изяснени още в началото. Аз към монархист и вярвам в Британския парламентаризъм. Никога няма да ви дам съзнателно невярна информация, но оценките ми ще бъдат тенденциозни. Може ли да попитам каква е политиката на вашата страна?

— В Хонконг няма политика, господин Грант. Не гласуваме, няма избори. Ние сме колония, по-точно колония — безмитна зона, а не демокрация. Управлява Короната — всъщност губернаторът упражнява деспотична власт от името на Короната. Той има законодателен съвет, който обаче е само проформа, а и в исторически план политиката е laissez-faire[7]. Умно оставя нещата да вървят от самосебеси. Вслушва се в съветите на големия бизнес, много е предпазлив при извършването на социални промени и оставя всекиго свободно да печели или да не печели, да строи, да се разраства, да се разорява, да влиза или да излиза, да мечтае или да гледа на нещата реално, да живее или да умира така както намери за добре. Максималният данък е петнадесет процента, но само върху парите, спечелени в Хонконг. Нямаме политика, не искаме политика — Китай също не иска да имаме политика и е за запазване на статуквото. А моята лична политика? Аз съм монархист, и съм за разбойничеството и свободната търговия. Шотландец съм и съм за „Струан“, за laissez-faire в Хонконг и свобода в целия свят.

— Мисля, че се разбираме. Добре. Никога досега не съм работил за конкретна личност — само за правителството. Това ще бъде ново за мен. Надявам се, че ще бъдете доволен. — Грант направи пауза и се замисли за момент. — Като Суец през 56-а ли? — Около очите на дребния мъж се появиха бръчици. — Добре тогава, включете в плановете си това, че американците ще загубят Панамския канал.

— Това е абсурд!

— О, не се правете на толкова изненадан, господин Дънрос! Съвсем просто е. Да речем след десет или петнадесет години предварителна работа и много либералничене в Америка, умело подпомагани от наивните реформатори, които вярват в доброто у човека. Прибавете към всичко това и малко, добре пресметнати вълнения в Панама — за предпочитане студентски, о, винаги студентски — изкусно и тайно подготвени от няколко високо квалифицирани, търпеливи, професионални агитатори и, разбира се, много секретната помощ, финансиране и широкообхватен план на КГБ и ще разберете, че в някой подходящ момент каналът ще се изплъзне от ръцете на Съединените Щати и ще попадне в ръцете на врага.

— Никога няма да го задържат.

— Прав сте, господин Дънрос, но ще го отстояват. Каква по-добра примка за основния ти враг, от това да затвориш Панамския канал или да го пораздрусаш малко? Един потънал кораб или повреден шлюз биха могли да затворят канала за няколко години.

Дънрос си спомни как, преди да отговори, бе налял още две чаши, а след това бе казал:

— Значи предлагате съвсем сериозно да изготвим планове за непредвидени ситуации в този район.

— Да — отвърна дребният мъж с изключително невинно изражение. — Отнасям се много сериозно към работата си, господин Дънрос. А работата, която съм си избрал, е да търся, да разкривам и да оценявам действията на врага. Аз не съм против Русия или против Китай, или против Източна Германия, или против която и да е страна от блока. Точно обратното — имам отчаяното желание да им помогна. Убеден съм, че не сме във война, че врагът на всички народи е членът на Комунистическата партия, независимо дали той е англичанин, руснак, китаец, унгарец, американец, ирландец… или дори марсианец… и всички те са свързани по един или друг начин; че КГБ, независимо дали това ви харесва, е в центъра на тази паяжина. — Той отпи от чашата, която Дънрос току-що му бе налял. — Уискито е прекрасно, господин Дънрос.

— „Лох Вей“ — произвеждат го в една малка спиртна фабрика близо до нашите родни земи в Еър. Собственост е на „Струан“.

— Прекрасно! — отпи още веднъж с одобрение, а Дънрос си помисли, че трябва да изпрати на Алън Медфърд Грант една каса за Коледа — ако първите доклади се окажат интересни.

— Аз не съм фанатик. Нито демагог. Просто нещо като репортер и прогностик. Някои хора събират марки, а аз събирам тайни…

Дънрос се разсея за момент от светлината на фаровете на някаква кола. После седна на един широк стол и мисълта му отново се зарея нанякъде. „Да, господин Грант, вие наистина събирате тайни. Севрин — всемогъщи Боже! Ако това е вярно… Доколко си точен този път? До каква степен да ти се доверя този път — и доколко да рискувам?“

Засега само две от прогнозите на Грант, съдържащи се в предишни доклади, се бяха сбъднали. Една година по-рано бе предсказал, че де Гол ще упражни правото си на вето, за да попречи на приемането на Великобритания в ЕИО, че като цяло френската позиция ще става все повече просъветска и че де Гол под натиска на чужди влияния и поощрен от един от своите най-близки съветници — много таен, прикрит агент на КГБ — ще започне дългосрочна атака срещу икономиката на Съединените Щати чрез спекулации със злато. Дънрос бе отминал това като пресилено и бе изпуснал шанса да натрупа цяло състояние.

Шест месеца преди да се случи, Грант бе предвидил Карибската криза и това, че Кенеди ще хвърли ръкавицата, ще направи блокада на Куба, няма да се огъне от заплахите за война и че Хрушчов ще отстъпи притиснат от ситуацията. Залагайки на това, че Грант този път бе прав, въпреки че вероятността за възникването на Кубинска ядрена криза точно в този момент изглеждаше минимална, Дънрос бе спечелил за „Струан“ половин милион лири. Освен това утвърди широкообхватен план за инвестиции в хавайски захарни плантации, който трябваше да влезе в действие, веднага щом намери финансово оръдие за това. „И сега го имаш — си каза той ликуващо — «Пар-Кон».“

— Почти го имаш — промърмори, поправяйки се. — Доколко трябва да вярвам на този човек? Тази комисия на А. М. Грант е вече една гигантска инвестиция за всичките ми увъртания. Да. Но това е почти все едно да имаш личен астролог. Няколко точни прогнози не означават, че и всички останали ще бъдат такива. Хитлер е имал личен предсказател. Юлий Цезар — също. Бъди разумен, бъди предпазлив. Какво да правя? Сега или никога. Севрин. Алън Медфърд Грант бе написал:

Документите, които ни бяха донесени и потвърдени от френската шпионка Мари д’Орлеанс, заловени от Сюрете на 16-и юни, сочат, че пето управление на КГБ (Дезинформация — ДАЛЕЧЕН ИЗТОК) разполага с неизвестна до този момент дълбоко законспирирана шпионска мрежа в целия Далечен Изток, с кодово наименование Севрин. Задачата на Севрин е ясно изложена в заловения Основен документ:

Цел: Да бъде отслабен ревизионистичен Китай — официално признат от Централния Комитет на СССР за най-голям враг след САЩ.

Процедура: Пълно премахване на Хонконг като бастион на капитализма в Далечния Изток и най-важен източник на чужда валута и помощ — всякакъв вид — техническа и промишлена за Китай.

Метод: Дългосрочно проникване в пресата и останалите средства за масова информация, в полицията, в бизнеса и образованието на приятелски настроени чужденци, управлявано от Центъра — но изцяло в съответствие със специалните процедури в цяла Азия.

Дата на влизане в действие: незабавно.

Продължителност на операцията: условно тридесет години.

Дата на постигане на целта: 1980–83.

Секретност: Червено Едно.

Финансиране: Максимално.

Одобрен: Л. Б. 14-и март 1950 г.

— Интересно е да се отбележи — продължаваше Грант, — че документът е подписан през 1950 година от Л. Б. — предполага се, че това е Лаврентий Берия — когато Съветският Съюз и комунистически Китай бяха явни съюзници и че дори тогава Китай тайно е бил считан за Враг Номер Две. (Виж нашия предишен доклад 3/1962, Русия срещу Китай). В исторически план Китай е голямата цел, която винаги е била — и винаги ще бъде — преследвана от империалистическа и хегемонистична Русия. Завладяването на Китай или разбиването му на постоянно враждуващи, подчинени държави, е вечният крайъгълен камък на руската външна политика. Най-важният, разбира се, е унищожаването на Западна Европа, тъй като тогава, според Русия, Китай ще може да бъде погълнат за миг. Документите разкриват, че хонконгското ядро на Севрин се състои от един местен координатор с кодово название Артър и шестима агенти. Не знаем за Артър нищо друго, освен че е агент на КГБ от тридесетте години, когато е бил завербуван в Англия (не се знае дали е роден в Англия, нито пък дали родителите му са англичани, но би трябвало да е на около петдесет години). Неговата задача, разбира се, е провеждането на дългосрочна, свръхсекретна операция. Допълнителни свръхсекретни разузнавателни документи, откраднати от чехословашката Държавна тайна служба за сигурност от 6-и април 1959, извадка: В периода от 1946 до 1959 година, със съдействието на координатора Артър, са били завербувани шестима много важни, тайни агенти: по един в хонконгската Колониална канцелария (кодово название Чарлз), Хазна (кодово название Мейсън), Военноморска база (Джон), „Бенк ъф Лондон енд Чайна“ (Винсънт), Телефонната компания на Хонконг (Уилям) и в „Струан енд Къмпъни“ (Фредерик). Според нормалната процедура, само координаторът знае истинската самоличност на останалите. Установени са седем сигурни къщи. Между тях са „Синклер тауърс“ на острова Хонконг и хотела Деветте Дракона в Каулуун. Нюйоркската свръзка на Севрин е с кодово название Гуйлио. За нас той е много важен поради връзките му с Мафията и ЦРУ. — Грант продължаваше — Смята се, че Гуйлио е Винченцо Банастазио, голям престъпник и в момента дон на фамилията Салапионе. Това в момента се проверява от наши хора в Съединените Щати. Не знаем дали дълбоко законспирираният вражески агент в полицията (подробно описан в друг раздел) е част от Севрин, но предполагаме, че е. Според нас Китай ще бъде принуден да се стреми към непрекъснато увеличаване обема на търговията си със Запада, с цел равностойно да противостои на съветската хегемония и да запълни празното пространство и хаоса, създадени от внезапното и пълно прекратяване на съветското финансиране и изтеглянето на съветските специалисти през 1960 година. Китайските въоръжени сили имат остра нужда от модернизиране. Реколтата бе слаба. По тази причина всички видове стратегически материали и военно оборудване ще намерят добър пазар за много години напред, както и храни, основни хранителни продукти. Препоръчва се откупуването с голям замах на американските фючърси за ориз. Имам честта, сър, да бъда ваш покорен слуга, А. М. Г., Лондон 15-и август, 1963.

„Самолети, танкове, гайки, болтове, ракети, двигатели, камиони, бензин, гуми, електроника и храна — мислеше си Дънрос с опиянение. — Безкраен спектър от стоки, които лесно се намират, лесно се транспортират, а ако умееш да търгуваш, на света няма нищо по-доходно от войната. Но Китай в момента не купува — независимо от това какво им трябва, независимо от това какво казва Грант. Кой може да е този Артър? Кой е в «Струан»? Боже Господи! Първо Джон Чен и Цу-ян, и контрабандното оръжие, а сега и агент на КГБ. Кой? Да не би…“

Някой леко почука на вратата.

— Влез — каза той, разпознавайки жена си по почукването.

— Йан, вече е почти осем — каза Пенелоуп. — Реших, че е най-добре да ти напомня. Знаеш се какъв си.

— Да.

— Как мина днес? Това с Джон Чен е ужасно, нали? Предполагам, че четеш вестници. Ще слезеш ли долу?

— Да. Шампанско?

— Благодаря.

Той й наля и напълни отново чашата си.

— Между другото, Пен, поканих един човек, с когото се запознах днес следобед, бивш военен летец. Стори ми се свестен — Питър Марлоу.

— Изтребител?

— Да. Но на Хърикейн, а не на Спит. Тази рокля нова ли е?

— Да.

— Много си хубава.

— Благодаря ти, но не съм. Чувствам се толкова стара, но все пак благодаря. — Тя седна на другия широк стол. Парфюмът й бе така деликатен, както и чертите й. — Питър Марлоу ли каза?

— Да. Нещастникът бил пленен в Ява през 42-а. Прекарал в плен три години и половина.

— Горкият човек. Свалили ли са го?

— Не, японците превзели летището, преди да успее да се качи в самолета си. Може би е имал късмет. Снайперистите улучили два на земята, а последните два свалили точно при излитането — всички пилоти изгорели. Изглежда тези четири Хърикейн са били последните от малкото — последните от цялата въздушна отбрана на Далечния Изток. Каква гадост е било!

— Ужасно.

— Да. Слава Богу, прекарахме войната в Европа. — Дънрос я наблюдаваше. — Той ми разказа, че бил една година на Ява, а после японците го изпратили в Сингапур в трудова бригада.

— В Чанги ли? — попита тя с променен глас.

— Да.

— О!

— Прекарал там две години и половина.

Чанги на малайски означава „пълзяща лоза“ и беше името на затвора в Сингапур, използван по време на Втората световна война от японците.

Тя се замисли за момент, после се усмихна малко нервно.

— Познава ли Робин? — Робин Грей бе неин брат, единственият й жив роднина. Родителите й бяха загинали по време на едно въздушно нападение над Лондон през 1943 година, малко преди тя да се омъжи за Дънрос.

— Марлоу каза, че май си го спомня, но явно нямаше желание да говори за онези дни, затова не го разпитвах повече.

— Разбирам го. Каза ли му, че Робин е мой брат?

— Не.

— Кога би трябвало да пристигне Робин?

— Не знам точно. След няколко дни. Днес следобед губернаторът ми каза, че в момента делегацията е в Пекин.

В Пекин бе поканена британска търговска парламентарна делегация, включваща парламентаристи и от трите партии — Консервативната, Либералната и Лейбъристката — за обсъждане на всички въпроси на търговията. Делегацията бе пристигнала в Хонконг преди две седмици и бе заминала веднага за Кантон, където обикновено се провеждаха всички търговски преговори. Беше голяма рядкост някой да бъде поканен, за не говорим за парламентарна делегация, а още по-рядко пък в Пекин. Робин Грей беше включен в нея като представител на Лейбъристката партия.

— Пен, скъпа, не мислиш ли, че трябва да поканим Робин и да направим прием в негова чест? В края на краищата, не сме го виждали от години, а и това е първото му идване в Азия след войната. Не е ли време да сложиш край на тази вражда и да сключиш мир с него?

— Той няма да стъпи в моята къща. В нито една от къщите ми.

— Не е ли време да се поотпуснеш малко? Било каквото било.

— Не, познавам го по-добре от теб. Робин си има свой живот, а ние свой. Разбрахме се по този въпрос преди много години. Не, нямам никакво желание да го виждам повече. Той е отвратителен, опасен, циничен и адски досаден.

Дънрос се засмя:

— Съгласен съм, че е противен, а освен това ненавиждам политическите му позиции, но той е просто един от шестимата парламентаристи. Тази делегация е важна. Трябва да направя нещо, за да ги разнообразя, Пен.

— Направи го, Йан. Но ако е възможно не тук или пък ми кажи предварително, за да мога да изчезна и да се погрижа и децата да направят същото. За мен това е въпрос на престиж. — Пенелоуп отметна глава и се отърси от лошото настроение. — Господи! Нека не му позволяваме да ни разваля вечерта! Какво прави този Марлоу в Хонконг?

— Писател е. Каза, че иска да пише книга за Хонконг. В, момента живее в Америка. Жена му също ще дойде. А, между другото, поканих и американците, Линк Бартлет и Кейси Чолок.

— О! — Пенелоуп Дънрос се засмя. — Е, четирима или четиридесет повече, няма никакво значение. Така или иначе не познавам повечето от тях, а и оправната Клаудия е организирала всичко. — Тя повдигна едната си вежда. — Значи, контрабандист на оръжие сред пиратите! Дори няма да се забележи.

— Той такъв ли е?

— Така говорят всички. Прочете ли какво пишеше в днешния „Мирър“, Йан? А Тат е убедена, че американецът носи лош джос. Каза го на целия персонал, на мен и на децата, което значи, че това е вече официалната версия. А Тат сподели с Ейдриън, че астрологът й казал на всяка цена да те предупредя да се пазиш от лоши влияния от Изток. А Тат е сигурна, че това значи от янките. Още ли не ти го е пошушнала?

— Още не.

— Господи, как искам да мога да бъбря на кантонезки като теб и децата. Ще кажа на тази стара вещица да задържи предразсъдъците и мненията си за себе си — тя ни влияе зле.

— Готова е да жертва и живота си за децата.

— Знам, че тя е твоята gan sun и почти те е отгледала, и си мисли, че е божи дар за клана Дънрос. Но ако питаш мен, тя е просто една заядливка, отвратителна стара кучка и аз я мразя. — Пенелоуп мило се усмихна. — Разбрах, че американката била хубава.

— Привлекателна, а не хубава. Ендрю е много разстроен от нея.

— Предполагам. Жена, която се занимава с бизнес! Накъде е тръгнал този огромен наш свят? А бива ли я за нещо?

— Още е рано да се каже. Но е много умна. Тя е… със сигурност ще обърка нещата.

— Виждал ли си Ейдриън тази вечер?

— Не. Какво е станало? — попита той, усещайки моментално промяната в тона й.

— Пак е ровила в гардероба ми. Половината от най-хубавите ми чорапи са изчезнали, останалите са разхвърляни, шаловете ми са разбъркани, новата ми блуза липсва, както и новият ми колан. Дори е отмъкнала най-хубавия ми Хермес… Това дете прекалява.

— Не бих казал, че деветнадесет години е детска възраст — каза той с досада.

— Минава всякакви граници! Колко пъти съм й казвала!

— Пак ще говоря с нея.

— Това изобщо няма да помогне.

— Знам.

Тя се засмя заедно с него.

— Така ме е яд на нея.

— Заповядай. — Той й подаде малка кутийка. — Честита двадесета годишнина!

— О, благодаря ти, Йан! Твоят е долу. Ще го… — тя млъкна и отвори кутийката. В нея имаше инкрустирана нефритена гривна. Нефритът бе вграден във филигранно обработено сребро. Много изящна и много стара — мечтата на всеки колекционер. — О, колко е хубава, благодаря ти, Йан. — Сложи я на китката си, над тънкото златно синджирче, което носеше, но той не долови в гласа й нито истинска радост, нито разочарование, макар че внимателно се вслушваше в него. — Прекрасна е — каза тя, наведе се напред и докосна устните си до бузата му. — Благодаря ти, скъпи. Къде я откри? В Тайван ли?

— Не, тук, на „Кет стрийт“. В магазина на Уонг Чън Кит. Той…

Вратата рязко се отвори и в стаята влетя момиче. Бе висока, слаба и много хубава. Тя каза задъхана:

— Надявам се, че нямате нищо против това, че съм поканила едно момче, с което ходя, току-що ми се обади, че ще дойде, но ще закъснее. Реших, че няма проблеми. Жесток е и е много готин.

— За Бога, Ейдриън — каза меко Дънрос, — колко пъти трябва да ти повтарям, че преди да връхлиташ така, трябва да почукаш и освен това би ли била така добра да говориш на английски? Какво, по дяволите значи готин?

— Хубав, страхотен, жесток, готин. Извинявай, татко, но ти наистина си доста изостанал, защото жесток и готин са много модни думи, дори и в Хонконг. Доскоро, трябва да бягам. След тържеството излизам и ще закъснея, затова не ме…

— Чакай мал…

— Това е моята блуза, новата ми блуза — избухна Пенелоуп. — Ейдриън, свали я още сега! Петдесет пъти съм ти казвала да не припарваш до гардероба ми.

— О, мамо — каза остро Ейдриън, — на теб не ти трябва. Не може ли само за тази вечер? — гласът й се промени. — Моля те! Страшно много те моля! Татко, кажи й. — Тя премина на перфектен кантонезки. — Уважаеми татко… моля те помогни на най-любимата си дъщеря да постигне непостижимото, защото иначе много ще плача… — И без да си поема въздух продължи на английски. — Мамо… не ти трябва, а освен това ще я пазя, честна дума. Моля те!

— Не.

— Хайде де, страшно много те моля, ще я пазя, обещавам.

— Не.

— Мамо!

— Добре, ако обе…

— О, благодаря. — Момичето засия, обърна се, втурна се навън и затръшна вратата след себе си.

— Е, този път поне не беше нарочно. — Пенелоуп въздъхна. — Мисля, че няма да мога да издържа още една такава обсада.

— Нито пък аз. Добре че Глена е разумна.

— Това е само временно. В това отношение прилича изцяло на баща си, както и Ейдриън.

— Аз не съм с такъв отвратителен характер. А след като захванахме тази тема, моля се на Бога този път Ейдриън да си е намерила някое свястно момче, а не както обикновено измет! Кой е този, който ще дойде?

— Не знам, Йан. И аз за първи път чувам за него.

— Винаги намира адски неприятни типове. Вкусът й е направо ужасяващ… Помниш ли оня глупак с глава като пъпеш и ръце като на неандерталец, в който беше „лудо влюбена“? Нямаше още петнадесет години, а…

— Беше почти на шестнадесет.

— Как му беше името? А, да, Байрон. Мили Боже, Байрон!

— Настина нямаше нужда да заплашваш, че ще му откъснеш главата, Йан. Беше само една детска любов.

— Гадна, горилска любов — каза Дънрос още по-кисело. — Той беше една гадна горила… А помниш ли оня, другия, преди скапания Байрон — онова смахнато копеле… как се казваше?

— Виктор. Да, Виктор Хопър. Онзи, който… о, да, спомням си, онзи, който ме попита дали имам нещо против да спи с Ейдриън?

— Какво?

— О, да. — Тя му се усмихна невинно — тогава не ти казах… реших, че е по-добре да не ти казвам.

— Какво е попитал?

— Не се пали чак толкова, Йан. Това стана преди четири години. Казах му, че не може, поне за момента, че Ейдриън е едва на четиринадесет, но, разбира се, когато стане на двадесет и една, нямам нищо против. Той бе поредният, който се отказа още в началото.

— Боже Господи! Попитал те е дали мо…

— Поне ме попита, Йан! Все пак е нещо. Всичко това е съвсем нормално. — Тя стана, наля още шампанско в чашата му и малко в своята. — Остават ти само десетина години мъки, а след това ще дойдат и внуците. Честита годишнина и най-добри пожелания! — тя се засмя, чукна леко чашата му, отпи и му се усмихна.

— Права си както винаги — каза той и също й се усмихна с много топло чувство. „Толкова много години, хубави години. Имах късмет — помисли си той. — Да. Бях благословен в онзи първи ден“.

Беше топла, слънчева августовска утрин през 1940, по време на големите немски бомбардировки над Южна Англия, в базата на Кралските военновъздушни сили, в Бигин Хил, където той служеше, а тя — в Помощния дамски корпус и бе отскоро в базата. Бе осмият му ден на война, третият му полет за деня и първият му свален самолет. Неговият Спитфайър бе надупчен като решето от куршумите, част от крилото му липсваше, а опашката приличаше на дантела. По всички правила на съдбата той трябваше да бъде мъртъв, но не беше, за разлика от Месершмита и неговия пилот. Той се върна в базата, най-после в безопасност, кръвта му бушуваше, пиян от страх, срам и облекчение, че се бе върнал, а младежът в другата пилотска кабина, врагът, бе изгорял крещейки, докато самолетът му летеше надолу.

— Здравейте, сър — бе казала Пенелоуп Грей. — Добре дошъл у дома. — Заповядайте. — Тя му поднесе чаша горещ, сладък чай, без да каже нищо повече, въпреки че бе задължена веднага да започне да записва доклада му — служеше в свързочни войски. Не каза нищо. Усмихна се и зачака да слезе от небето на смъртта и да се върне отново към живота. Не й благодари, а само изпи чая — най-вкусният чай, който бе пил през живота си.

— Свалих един Месершмит — каза той, когато вече бе в състояние да говори, а гласът му трепереше също както и коленете. Не си спомняше как бе откопчал коланите си, нито как слезе от самолета, нито как се качи на камиона с другите оцелели. — Модел 109.

— Да, сър, командирът на ескадрилата Милър вече потвърди свалянето и ви моли да се подготвите, защото всеки момент трябва отново да излетите. Този път ще вземете Папа Майк Кило. Благодаря ви за свалянето, един дявол по-малко… о, как бих искала да можех да дойда с вас, за да ви помогна да избиете тези чудовища…

„Но те не са чудовища — мислеше си той. — Поне първият пилот и първият самолет, който той бе свалил, не беше — младеж като него, може би на неговата възраст, който е изгорял с крясъци, като пламнал падащ лист, а днес следобед или утре или скоро ще дойде неговият ред — те, врагът, са твърде много, а ние твърде малко.“

— Томи върна ли се? Том Лейн?

— Не, сър. Съжалявам. Командирът на ескадрилата каза, че лейтенант Лейн е бил свален над Доувър.

— Ужасно ме е страх, че ще изгоря, че ще полетя надолу — бе казал той.

— Точно вие няма да изгорите. Те няма да ви свалят. Сигурна съм. Не, сър, не и вие. Никога няма да успеят, никога.

Очите й бяха светлосини, с руса коса и красиво лице, нямаше още осемнадесет, но бе силна, много силна и уверена.

Той й повярва и нейната увереност му помогна да издържи следващите четири месеца — понякога с по пет полета на ден — и следващите свалени самолети. И въпреки че след време самолетът му избухна в пламъци, той оживя само с леки изгаряния. А когато излезе от болницата и остана завинаги на земята, те се ожениха.

— Не мога да повярвам, че са минали двадесет години — каза той, обзет от щастие.

— И две преди това — тя също бе щастлива.

— И две пре…

Вратата се отвори. Пенелоуп въздъхна при вида на А Тат, която влезе с горда походка в стаята, говорейки, без да спре на кантонезки:

— Айейа, синко, та ти още ли не си готов, почитаемите гости всеки момент ще бъдат тук, а папионката ти още не е вързана. И онзи проклет чужденец от северен Куантунг, безсмислено доведен тази вечер в къщата ни, за да готви… това миризливо изчадие на евтина курва от Северен Куантунг, откъдето идват най-големите крадци и най-гадните курви, си въобразява, че може да готви… ха!… Този човек, заедно с неговия също толкова жалък персонал, оскверняват кухнята ни и нарушават спокойствието ни. О ко, — съсухрената, дребна старица продължи, без да си поема дъх, а тънките й, подобни на птичи, пръсти автоматично и умело завързаха папионката му. — И това не е всичко! Втората ви дъщеря… втората ви дъщеря за нищо на света не иска да облече роклята, която почитаемата ви Първа съпруга й е избрала и гневът й се чува чак в Ява! Ееех, това семейство! Ето, синко. — Тя извади от джоба си плика с телекса и го подаде на Дънрос. — Ето още едно просташко послание с нови поздравления за този щастлив ден, заради което горката ти стара майка трябваше сама да изкачи стълбите с горките си стари крака, защото останалите некадърни прислужници за нищо не ги бива и спокойно се размотават… — Тя спря за момент, за да си поеме въздух.

— Благодаря ти, майко — каза учтиво той.

— По времето на почитаемия ти баща прислужниците работеха и знаеха какво да правят и твоята стара майка не беше принудена да търпи в нашата „Грейт хаус“ разни мръсни навлеци! — Тя излезе като продължаваше да мърмори под носа си още проклятия по адрес на наетите за тържеството прислужници. — И не закъснявай, синко, защото… — продължи да нарежда и след като затвори вратата.

— Какво й става? — попита Пенелоуп с досада.

— Разлютила се е заради наетите прислужници. Не обича чужди хора, знаеш я каква е. — Той отвори плика. Вътре беше сгънатият телекс.

— Какво каза за Глена? — попита жена му, защото бе разбрала йее-чат, втора дъщеря, кантонезкият й бе много слаб.

— Някакъв каприз, свързан с роклята, която си й избрала.

— Какво й е на роклята?

— А Тат не каза. Слушай, Пен, може би Глена просто, трябва да си легне — вече й минава времето за лягане и…

— Наивник! Никакъв шанс, за нищо на света. Дори и Хег Струан не е в състояние да откаже Глена от първата й вечер като голяма, както тя я нарича! Ти се съгласи, Йан, ти се съгласи. Не аз, а ти!

— Да, но не мислиш ли…

— Не. Вече е достатъчно голяма. В края на краищата на тридесети става на тринадесет. — Пенелоуп спокойно доми шампанското си. — И въпреки това, няма да се разправям с тази млада дама, каквото и да става. — Тя стана. После видя лицето му. Той гледаше втренчено телекса.

— Какво има?

— Един от нашите хора е убит в Лондон. Грант. Алън Медфърд Грант.

— Не го познавам, нали?

— Мисля, че си го виждала веднъж в Бършир. Беше дребен мъж, подобен на елф. Присъства на един от приемите ни в замъка Ейвиърд — последния път, когато бяхме в Англия.

Тя сбърчи вежди:

— Не се сещам. — Тя взе телекса от ръцете му. „С мъка ви съобщаваме, че тази сутрин А. М. Грант загина при нещастен случай с мотоциклет. Ще ви информирам за подробностите, веднага щом ги науча. Съжалявам. С уважение, Киърнън.“ — Кой е Киърнън?

— Неговият помощник.

— Грант е… приятел ли ти беше?

— В известен смисъл.

— Важен ли беше за теб?

— Да.

— О, съжалявам.

Дънрос направи усилие да вдигне рамене и да запази гласа си спокоен. Но в същото време ругаеше цинично наум. „Това е животът. Джос.“

Тя искаше да сподели мъката му, тъй като веднага разбра колко силен бе шокът. Знаеше, че е много смутен и че се опитва да го скрие, а искаше веднага да научи всичко за този неизвестен за нея човек. Но запази самообладание.

„Така трябва. Да не задавам въпроси, да запазя спокойствие и да бъда на разположение, за да го успокоя, но само когато ми позволи.“

— Ще слезеш ли?

— След малко.

— Не се бави, Йан.

— Добре.

— Още веднъж ти благодаря за гривната — каза тя, възхищавайки й се.

— Няма защо.

Знаеше, че всъщност не я беше чул. Вече бе вдигнал телефона и искаше международна линия. Пен излезе, тихо затвори вратата и застана потисната в дългия коридор, който свързваше източното със западното крило. Сърцето й биеше силно. „Проклети да са всички телекси, всички телефони, проклета да е «Струан», проклет да е Хонконг, проклети да са всички тържества и всички хрантутници. О, как искам завинаги да се махнем оттук и да забравим за Хонконг, да забравим за работата и за «Ноубъл хаус», за Големия Бизнес и за Тихоокеанския басейн, за фондовата борса и за прокле…“

— Мамооооо!

Тя чу писъка на Глена, който идваше от стаята й зад далечния ъгъл в източното крило и на секундата всичките й сетива се изостриха. В гласа на Глена имаше потиснат гняв, но не и опасност, затова не се втурна, а само извика, „Идвам… какво има, Глена?“

— Къде сиии?

— Идвам, скъпа — мисълта й вече бе заета с важни неща. „Глена ще изглежда чудесно с тази рокля. О, сигурна съм. Ще й дам перлената си огърлица. Ще бъде прекрасна.“

Тя ускори крачка.

От другата страна на пристанището, в Каулуун, сержант Танг-по, от криминалния отдел, се изкачи по разнебитените стълби и влезе в стаята. Ядрото на неговата тайна триада вече го чакаше.

— Искам всички добре да си отворите запушените уши да чуете следното: Драконите искат Чен от „Ноубъл хаус“ да бъде намерен, а онези чумави лайнари, Бивши вълци да бъдат заловени така светкавично, че и Господ да не разбере кога е станало!

— Да, господарю — отвърнаха в хор подчинените му, шокирани от тембъра на гласа му.

Намираха се в тайната къща на Танг-по — малък, мрачен тристаен апартамент с неприветлива входна врата, на петия етаж на също толкова потискаща жилищна сграда, на една мръсна уличка на три преки от полицейското управление. Бяха девет души: един сержант, трима ефрейтори и обикновени полицаи — всички цивилни детективи от криминалния отдел, кантонезци, грижливо подбрани и положили кръвна клетва за лоялност и тайна. Това бе тайното братство или тонг на Танг-по, което закриляше целия уличен хазарт в района Цим Ша Цуи.

— Търсете навсякъде, разговаряйте с всеки. Имаме три дни — каза Танг-по. Той бе добре сложен мъж, петдесет и пет годишен, с леко посивяла коса и гъсти вежди, с най-висок чин преди офицерски. — Това е заповед от мен, всички мои братя Дракони и лично от Висшия. Освен това Голямата Лайняна Планина обеща, че, ако се провалим ще ни разжалва и ще ни изпрати на границата или на други гадни места, всичките. За първи път отправя такава заплаха. Всички богове пикаят от много високо върху всички мръсни чужденци, които не искат да вземат онова, което им се полага и да се държат като културни хора!

— Амин! — каза с голям плам сержант Лий. От време на време той бе католик, защото на младини бе посещавал католическо училище.

— Днес следобед Голямата Лайняна Планина ми даде да разбера съвсем ясно следното: резултати или на границата, където няма дори къде да се изпикаеш и където на двадесет мили наоколо няма откъде да падне нещо отгоре. Айейа, всички богове да ни пазят от провал!

— Да — отговори от името на всички ефрейтор Хо, записвайки в тефтера си. Той бе с остри черти, посещаваше вечерно училище за счетоводители, занимаваше се с книжата на братството и водеше протоколи на техните събрания.

— Старши братко — започна учтиво сержант Лий, — има ли определена награда за нашите информатори? Има ли минимум или максимум?

— Да — каза Танг-по, а после предпазливо добави: — Висшият Дракон е казал 100 000 хонконгски долара, ако до три дни… — В стаята изведнъж настъпи пълна тишина — такава огромна сума! — … половината за откриването на Чен от „Ноубъл хаус“, а другата половина за залавянето на похитителите. И премия от 10 000 за брата, чийто информатор ни предаде, което и да е от двете — и повишение.

— 10 000 за Чен и още десет за похитителите? — попита ефрейторът. „О, богове, помогнете ми да спечеля наградата“ — молеше се той, както и всички останали. — Правилно ли съм разбрал, старши братко?

— Дю не ло мо, точно това казах — отвърна рязко Танг-по, изпускайки цигарен дим. — Да не би ушите ти да са пълни с гной?

— Съжалявам, почитаеми сър. Моля да ме извините.

В главите на всички се въртеше само наградата. Сержант Лий си мислеше: „Ееех, 10 000 и… и повишение, ако до три дни… Ах, ако до три дни… значи точно преди конните състезания и тогава… О, богове — малки и големи — благословете ме сега и още веднъж в събота на двойното залагане.“

Танг-по погледна в бележника си:

— А сега да продължим. Със съдействието на Дневния Чанг и почитаемия Сонг братството ще може да използва баните на „Виктория енд Албърт“ всяка сутрин между осем и девет, а не между седем и осем както досега. Съпруги и любовници — по списък. Ефрейтор Хо, поправи списъка.

— Ей, почитаеми господарю — обади се един от младите детективи, — чухте ли за Златните Косми?

— А?

Младежът разказа онова, което тази сутрин бе научил от Дневния Чанг, когато бе отишъл да закусва в кухнята на хотела. Всички избухнаха в смях.

— Айейа, само си представете! Като златни, а?

— Лягал ли си с мръсна чужденка, почитаеми господарю?

— Не, никога. Айейа, само като си помисля… пфу!

— Аз бих опитал — каза Лий през смях, — само, за да видя кое как е!

Всички се засмяха заедно с него, а един извика:

— Женската Дупка си е Женска Дупка, но казват, че на някои чужди мръсници им били наклонени!

— Чувал съм, че били цепнати напряко!

— Почитаеми сър, има и още нещо — продължи младият детектив, след като смехът стихна. — Дневният Чанг каза да ви предам, че Златни Косми имала миниатюрна радиостанция, най-добрата, която бил виждал, по-добра от всичко, което имаме дори и в специалния отдел. Носи я винаги със себе си.

Танг-по го изгледа втренчено:

— Любопитно. За какво ли може да й трябва такова нещо на една мръсна чужденка?

— Нещо свързано с оръжието? — каза Лий.

— Не знам, младши братко. Жени с радиостанции? Интересно. Снощи, когато хората ни прегледаха багажа й го нямаше. Значи сигурно го носи в ръчната си чанта. Добре, много добре. Ефрейтор Хо, след събранието оставете един подарък на Дневния Чанг — две червени. — Една червена банкнота беше 100 хонконгски долара. — Наистина много бих искал да знам, за кого е било предназначено оръжието — добави той замислено. — Искам всички информатори да имат предвид, че това също много ме интересува.

— Чен от „Ноубъл хаус“ има ли някаква връзка с оръжието и с тези двама мръсни чужденци? — попита Лий.

— Мисля, че има, младши братко. Мисля, че има. Да. Още нещо любопитно — да изпратиш отрязано ухо не е културно — поне не толкова рано. Никак не е културно.

— Значи мислиш, че Бившите вълци са мръсни чужденци? Или шибани полуидиоти? Или португалци?

— Не знам — каза мрачно Танг-по. — Но се е случило в нашия район, така че за всички нас това е въпрос на престиж. Голямата Лайняна Планина е страшно вбесен. И неговият престиж е заложен на карта.

— Еееий — каза Лий, — този мръсник има ужасно гаден характер.

— Да. Може би информацията за радиостанцията ще го поукроти малко. Смятам да помоля всичките ми братя да поставят под наблюдение Златни Косми и нейния приятел контрабандиста на оръжие. Така. Имаше и още нещо… — Танг-по отново погледна в бележника си. — А, да. Защо приходите ни от нощния клуб „Хепи хостис“ са спаднали с трийсет процента?

— Съвсем наскоро заведението бе поето от нов собственик, почитаеми сър — каза сержант Лий, в чийто квартал се намираше клубът. — Едноокият Пок го продаде на един шибан шанхаец на име Уанг — Хепи Уанг. Хепи Уанг каза, че Хубавичкото ни Намазване е твърде голямо, защото бизнесът е много закъсал, много закъсал.

— Дю не ло мо на всички шанхайци. Наистина ли е така?

— Печалбите са спаднали, но не много.

— Точно така, почитаеми сър — каза ефрейтор Хо. — Минах оттам в полунощ, за да събера шибания седмичен аванс и онази воняща шибана дупка беше наполовина пълна.

— Имаше ли някакви мръсни чужденци?

— Двама или трима. Никой, който да представлява интерес.

— Предай на почитаемия Хепи Уанг от мое име следното: Давам му три седмици, за да оправи бизнеса си. След това ще говорим отново. Ефрейтор Хог кажи на някои от момичетата в „Грейт Ню Ориентал“, в продължение на около месец, да препоръчват „Хепи хостис“ — и без това имат достатъчно мръсна чуждестранна клиентела… и напомни на Уанг, че вдругиден пристига атомният самолетоносач „Кориджидор“ на П и В… — Той използва английското съкращение за „почивка и възстановяване“, което всички знаеха от Корейската война. — Ще попитам моя брат Дракон в Уанчай и района на кейовете, дали Хепи Уанг може да му изпрати малко визитни картички. Около хиляда диваци от Златната Страна биха му се отразили доста добре! Ще останат тук осем дни.

— Почитаеми сър, ще го направя още довечера — обеща ефрейтор Хо.

— Моят приятел от морската полиция ми каза, че скоро ще дойдат много военни кораби. Разширяват Седми американски флот. — Танг-по се намръщи. — Удвояват го. На континента се говори, че голям брой американски войници щели да бъдат прехвърлени във Виетнам. Вече имат въздушна линия дотам. — И добави — под контрола на тяхната триада ЦРУ.

— Това е много добре за бизнеса! Ще поправяме корабите им и ще забавляваме хората им. Добре! Това е много добре за нас.

— Да. Чудесно е. Но е много глупаво от тяхна страна. Почитаемият Чоу Ен-лай от месеци им изпраща най-любезни предупреждения, в които казва, че Китай е против това! Защо не искат да го разберат? Виетнам е дивашката ни периферия! Глупаво е да избираш за противник тези диваци и опасните джунгли. Как си представят, че могат да ги победят, след като Китай не е успял да го направи в продължение на векове? — Танг-по се изсмя и запали нова цигара. — Къде изчезна старият Едноок Пок?

— Старата лисица взе първия самолет за Сан Франциско, след като излезе постоянната му виза. Заедно с жена си и осемте си деца.

Танг-по се обърна към своя счетоводител:

— Дължеше ли ни някакви пари?

— О, не. Изплати всичко навреме. Сержант Лий се погрижи за това.

— И колко му излезе на този мръсник визата?

— По наша препоръка, изходната му виза бе уредена срещу скромен подарък от 3 000 хонконгски долара за ефрейтор Сек Пън Со от емиграционната служба. Получихме си процента. Освен това му помогнахме да намери търговец на диаманти, за да превърне богатството си във възможно най-добрите синьо-бели камъни. — Той погледна в тефтера си. — Комисионата ни от два процента възлезе на 8 960 хонконгски долара.

— Добрият стар Едноок! — каза Танг-по, радвайки се за него. — Направил е най-доброто за себе си. И какво беше записано във визата му на „Работно място в Щатите“?

Сержант Лий каза:

— Готвач в един ресторант в китайския квартал — казва се „Гуд ийтинг плейс“. Ял съм у тях храна, сготвена от него и трябва да ви кажа, че наистина е ужасен готвач.

— Ще наеме някой, който да работи там, а той ще се заеме с недвижими имоти или хазарт и някой нощен клуб. Ееех, какъв джос!

— А колко му е струвала американската виза?

— Златният дар за влизане в Рая! — въздъхна Хо. — Чух, че платил 5 000 щатски долара, за да стане първи в списъка.

— Това е повече от обикновеното! И защо?

— Изглежда, че освен това са му обещали и американски паспорт, веднага след изтичането на петте години.

— Тези шибани типове от Златната Страна също изстискват, но не са организирани. Нямат абсолютно никакъв стил — каза Танг-по с презрение. — Една-две визи от време на време. След като всеки тук знае, че може да си купи виза, ако в подходящ момент бутне необходимата сума. Така че защо не го правят както трябва, културно? Двайсет визи на седмица, дори четирийсет. Тези мръсни чужденци са направо откачени!

— Дю не ло мо, прав си! — сержант Лий бе стреснат от потенциалното „изстискване“, което би могъл да прави, ако беше заместник-консул на визовия отдел в американското консулство в Хонконг.

— Ако на този пост седеше някой умен човек, досега щяхме да сме богати като Мандарини и щяхме да полицействаме в Сан Франциско! — каза Танг-по и всички избухнаха в смях заедно с него. После добави с отвращение. — Поне да бяха сложили истински мъж, а не такъв, който обича в противната му дупка да влиза горещ стълб, или пък неговият — в чужда дупка!

Последва още по-бурен смях.

— Ей — извика един от тях. — Научих, че партньорът му е оня млад мръсен чужденец със свинското шкембе, дето работи в общественото строителство — нали се сещате, оня, дето продава разрешителни за строежи на забранени места!

— Стара история, Чан, много стара. И двамата се прехвърлиха към нови обекти. Последният слух е, че нашият мръсник, заместник-консулът, има връзка с един младеж… — добави деликатно Танг-по. — Син на известен счетоводител, който освен това е и виден комунист.

— Това никак не е хубаво, — каза сержант Лий, сещайки се веднага за кого става въпрос.

— Не е — съгласи се Танг-по. — А на всичкото отгоре вчера научих, че младежът имал таен апартамент съвсем наблизо. В моя район! А моят район е с най-ниската престъпност.

— Така е — казаха всички с гордост.

— Да поговорим ли с него, Старши братко? — попита Лий.

— Не, само го поставете под специално наблюдение. Искам да знам всичко за тези двамата. Всичко. Дори и това дали се оригват. — Танг-по въздъхна. — Тъй като всички сте тук, реших, вместо утре, да плащам днес. — Той отвори голямата чанта, в която имаше пари. Всеки получи сума равна на полицейската му заплата плюс оправданите разходи.

300 хонконгски долара, без нищо отгоре не стигаха на един полицай, за да храни дори малко семейство, да поддържа съвсем малък апартамент — две стаи и кухня без баня и тоалетна и да изпрати едно от децата си на училище. Нито пък, за да може да изпрати малко в родното си село Куантунг на баща, майка, баба, дядо, чичовци, много от които бяха жертвали за него спестяваните цял живот пари, за да поеме той трънливия път към Хонконг.

Танг-по бе един от тях. Гордееше се, че на 6-годишна възраст, сам, бе изминал този път и създал връзки, а когато стана на осемнайсет — преди трийсет и шест години — започна да работи в полицията. Бе служил добре на Кралицата и безупречно на полицията, изобщо не бе помагал на японците по време на войната, а сега отговаряше за много важно подразделение в колонията Хонконг. Той бе уважаван и богат. Единият от синовете му учеше в колеж в Сан Франциско, а другият притежаваше половин ресторант във Ванкувър, Канада. Семейството му в Куантунг бе осигурено. Но най-важното — в неговия район, Цим Ша Цуи, имаше по-малко неразкрити кражби, по-малко неразкрити наранявания, осакатявания и войни между триади, от който и да е друг. Само три убийства за последните четири години и до едно разкрити, виновниците — хванати и осъдени, като един от тях, мръсен чужденец, моряк, убил свой колега заради една проститутка. Нямаше почти никакви дребни кражби и нито един мръсен чужденец турист не бе обезпокояван от просяци или джебчии, а това бе най-голямата туристическа зона, с почти 300 000 жители, които трябваше да бъдат пазени от злодеи и от самите тях.

„Да — каза си Танг-по. — Ако не бяхме ние, тези шибани, твърдоглави селяндури щяха да се хванат за гърлата, да вилнеят, да плячкосват, да убиват и в края на краищата щеше да се чуе неизбежният вик на тълпата: «Убийте мръсните чужденци!» И щяха да се опитат да го направят и тогава пак щяхме да се върнем към бунтовете. Свиня да им го начука на всички престъпници и буйстващи типове!“

— И така — каза той, учтиво, — ще се съберем след три дни. Поръчал съм вечеря с десет блюда от ресторанта на Грейт Фуд Чанг. А дотогава се заврете ако щете и в кучи задник, но искам заповедите ми да бъдат изпълнени. Искам Бившите вълци и Джон Чен. Сержант Лий, остани за момент. Ефрейтор Хо, напиши протокола и утре в пет ми донеси отчетите.

— Да, почитаеми господарю.

Всички се разотидоха. Танг-по запали нова цигара. Сержант Лий последва примера му. Танг-по се закашля.

— Трябва да спреш да пушиш, старши братко.

— Ти също! — Танг-по сви рамене. — Джос! Ако ми е писано да си отида, ще си отида. И въпреки това, за да има мир и спокойствие, казах на жена ми, че съм спрял. Непрекъснато ми опява.

— Покажи ми една, която да не опява. Ще се окаже, че е мъж с противна дупка.

И двамата се разсмяха.

— Истина е. Миналата седмица ме накара да отида на лекар. И знаеш ли какво ми каза този шибан копелдак? „Трябва да откажеш цигарите, старче, защото преди да се изтърколят и двайсет луни ще бъдеш само шепа прах в урна и ти гарантирам, че жена ти ще харчи твоите пари по разпуснати момчета, а любовницата ти ще вкусва чужди плодове!“

— Свиня такава! Ах, свиня такава!

— Да. Наистина ме стресна. От думите му се изпотих чак отдолу! Но може би е казал истината.

Той извади носна кърпа и се изсекна, а въздухът свиреше в гърдите му. После прочисти шумно гърлото си и се изплю.

— Слушай, младши братко, Висшият Дракон каза, че вече е време да организираме Контрабандиста Йен, Лий Белият Прах и Фор Фингър Уу.

Сержант Лий го изгледа шокиран. Тези трима души се смятаха за Висшите Тигри на търговията с наркотици в Хонконг. Вносители и износители. Както за местна употреба така и, според слуховете, за износ за Златната Страна, където бяха големите пари. Опиумът, който се внасяше тайно, се преработваше в морфин, а след това и в хероин.

— Лошо, много лошо. Ние никога не сме припарвали до тази търговия.

— Да — каза деликатно Танг-по.

— Това е много опасно. Отделът за борба с наркотиците работи много сериозно. Лично Голямата Лайняна Планина се е амбицирал да хване тези тримата — адски сериозно.

Танг-по вдигна поглед към тавана. След това каза:

— Висшият Дракон го обясни по следния начин: в Златния триъгълник един тон опиум струва 67 000 щатски долара. Превръща се в шибан морфин, а след това в шибан хероин. Прави се пет процентов разтвор на чист хероин и в такъв вид се продава по улиците на Златната Страна, а там той струва 680 милиона щатски долара. От един тон опиум.

Танг-по се закашля и запали нова цигара. По гърба на Лий започнаха да се стичат струйки пот.

— Колко тона минават през ръцете на тези трима мръсници?

— Не знаем със сигурност. Но разбрахме, че годишно в Златния триъгълник — Юнан, Лаос и Тайланд — се произвеждат около 380 тона опиум. По-голямата част от него идва тук. Вероятно прехвърлят около петдесет тона. За петдесет тона е сигурно.

— О ко!

— Да. — Танг-по също се потеше. — Висшият Дракон смята, че трябва веднага да инвестираме в тази търговия, защото все повече ще се разраства. Има план да привлече към нас и морската полиция…

— Дю не ло мо, не може да се вярва на тези морски копелета!

— Това казах и аз, но той ми отговори, че имаме нужда от морските копелета и на няколко подбрани хора можем да вярваме. Кой друг би могъл в предварително уговорени моменти да хване и прибере двайсет, дори петдесет процента от някоя пратка за успокоение на Голямата Лайняна Планина? — Танг-по пак се изплю умело. — Ако успеем да привлечем морската полиция, отдела за борба с наркотиците и ония тримата, сегашният ни h’eung yau ще ни се струва като детски джобни пари.

В стаята настъпи напрегнато мълчание.

— Ще трябва да привлечем нови членове, а това винаги е опасно.

— Да.

Лий взе чайника и си наля жасминов чай, а потта се стичаше по гърба му. В силно задимената стая бе душно и тежко. Той зачака.

— Какво е мнението ти, младши братко?

Двамата мъже не бяха роднини, но използваха учтивата китайска форма на обръщение, защото се познаваха и бяха разчитали един на друг повече от петнадесет години. Лий спаси живота на своя началник по време на бунтовете през 1956. Сега бе на трийсет и пет, а за героизма по време на бунтовете получи полицейски медал. Беше женен и имаше три деца. Служеше в полицията от шестнадесет години и заплатата му бе 843 хонконгски долара на месец. Ходеше на работа с трамвай. Ако не беше допълнителният му доход от братството, щеше да бъде принуден почти всеки ден да ходи на работа пеша или с велосипед. С трамвай пътят му бе два часа.

— Мисля, че идеята е много кофти — каза той. — Опиатите, всички опиати, са адски лоша работа — да, отвратително. Опиумът е ужасно нещо, въпреки че е полезен за старите хора. Белият прах, кокаинът, е също гадно нещо, но не чак толкова, колкото спринцовките на смъртта. Ще бъде лош джос, ако се захванем със спринцовките на смъртта.

— Същото му казах и аз.

— Ще му се подчиниш ли?

— Това, което е добро за един от братята, трябва да е добро за всички — каза замислено Танг-по, без да отговори на въпроса.

Лий отново, зачака. Той не знаеше как точно се избира Дракон, нито точния им брой, нито пък кой е висшият. Знаеше само, че неговият Дракон е Танг-по, който бе разумен и предпазлив човек и искрено защитаваше техните интереси.

— Освен това каза, че един-двама от нашите мръсни чуждестранни шефове са настръхнали за своя шибан дял от хазарта.

Лий се изплю с възмущение.

— Какво правят тези мръсници за своя дял? Нищо. Само си затварят шибаните очи. С изключение на Змията.

— Да му се не види! Тоя мръсен тип трябва да бъде удавен в кенефа. Скоро онези над него, на които бута по нещо, няма да могат да го търпят повече. И вонята му ще се разнесе над всички ни.

— След две години би трябвало да се пенсионира — каза мрачно Лий. — Сигурно ще покаже среден пръст на шефовете си, преди да си отиде и те няма да могат да направят нищо. Казват, че имал приятели много нависоко.

— А дотогава? — попита Танг-по. Лий въздъхна.

— Моят съвет, старши братко, е да бъдеш предпазлив и да не го правиш, ако можеш. А ако не можеш… — той сви рамене. — Джос. Решено ли е вече?

— Не, още не е. Беше споменато на седмичната ни среща. За да го обмислим.

— Говорили ли са с онези тримата?

— Доколкото разбрах Лий Белият Прах е дошъл при нас, младши братко. Изглежда, четиримата имат намерение да се съюзят.

Лий зяпна от учудване.

— Така изглежда.

— Ще работят заедно? Тези мръсници?

— Така казаха. Сигурен съм, че ще стане Висшият Тигър.

— Айейа, този тип ли? Казват, че е убил петдесет души със собствените си ръце — каза мрачно Лий и потрепери при мисълта за идващата опасност. — Сигурно плащат поне на триста биячи. За нас най-добре би било тези тримата да са мъртви или да са зад решетките.

— Да. Но вместо това Лий Белият Прах твърди, че са готови да разширят бизнеса си и че срещу малко съдействие от наша страна могат да ни гарантират огромна отплата. — Танг-по избърса потта от челото си и запали нова цигара. — Слушай, малки братко — каза меко, — той се кълне, че им е било предложено огромно количество пари от Америка — в брой и в банка. А освен това много голям пазар на дребно за тяхната стока, с център Манхатън.

Лий усети как потта изби по челото му.

— Пазар на дребно в Америка? Това означава милиони. Ще го гарантират?

— Да. Ние ще имаме много малко работа. Само ще си затваряме очите и ще се грижим за това, морската полиция и отделът за борба с наркотиците да хващат предвидените за това пратки. Нали в Древната Книга е написано: „Ако не вземаш подкупи, гръм ще те удари“?

Отново настъпи тишина.

— А кога това решение… кога ще се решава въпросът?

— Следващата седмица. Ако се вземе положително решение, ще бъдат необходими няколко месеца, а може би и година, за да се организира трафика. — Танг-по погледна към часовника и стана. Време е да се изкъпем. Нощният Сонг ни е уредил вечеря след това.

— Оооо, много добре. — Лий притеснено угаси единствената лампа, която висеше от тавана. — А ако се вземе отрицателно решение?

Танг-по угаси цигарата си и се изкашля.

— Ако ли не… — Той сви рамене. — Животът е един, освен за боговете, така че наш дълг е да мислим за семействата си. Имам познат, който е капитан на един от корабите на Фор Фингър Уу…

11

20:30 часа

— Здравей, Брайън — каза Дънрос. — Добре дошъл.

— Добър вечер, тай-пан. Поздравления. Чудесна вечер за тържество — каза Брайън Куок. Неизвестно откъде изникна сервитьор в ливрея и той взе прекрасна кристална чаша с шампанско. — Благодаря за поканата.

— Винаги си добре дошъл. — Дънрос бе застанал до вратата на големия салон на Грейт хаус. На няколко крачки зад него, високата и жизнерадостна Пенелоуп посрещаше други гости. Вратите на полупълния салон бяха отворени към обилно осветени, пълни с хора тераси и градини, където по-голямата част от гостите — ефектно облечени жени и мъже в смокинги — стояха на групи или седяха около кръгли маси. С падането на нощта задуха хладен бриз.

— Пенелоуп, скъпа — извика Дънрос, — нали помниш полицейски началник Брайън Куок?

— Разбира се — отвърна тя, докато с щастлива усмивка си проправяше път към тях, без изобщо да си го спомня. — Как сте?

— Благодаря, добре. Поздравления!

— Благодаря ви. Чувствайте се като у дома си. Вечерята започва в девет и петнайсет. Ако случайно сте загубил поканата, списъкът с местата на масите е в Клаудия. Извинете ме за момент… — Тя се обърна да посрещне някакви други гости, а очите й се опитваха да видят навсякъде, за да се уверят, че всичко е наред и никой не скучае, макар и, дълбоко в себе си да знаеше, че ако се случи някоя неприятност, нямаше да се намеси, защото други щяха да оправят нещата.

— Голям късметлия си, Йан. С всяка изминала година става по-млада.

— Да.

— Тогава, да пием за следващите двайсет години! Наздраве! — Те чукнаха чаши. Бяха приятели от началото на петдесетте години, когато се запознаха на първото планинско рали и оттогава между тях винаги съществуваше приятелско съперничество. Освен това бяха и едни от основателите на хонконгския спортен автомобилен рали-клуб.

— А ти, Брайън, нямаш ли си постоянна приятелка? Сам ли си дошъл?

— Непрекъснато ги сменям. — Брайън Куок сниши гласа си. — Всъщност, смятам да остана ерген.

— Наивник! Това е твоята година — ти си най-добрата партия в цял Хонконг. Дори и Клаудия ти е хвърлила око. Свършено е с тебе, приятелче.

— О, Боже! — За момент Брайън изостави шегите. — Слушай, тай-пан, ще можеш ли да ми отделиш тази вечер две-три минути за личен разговор?

— Джон Чен? — веднага попита Дънрос.

— Не. Цялата полиция е на крак, но все още няма резултат. Става въпрос за нещо друго.

— Бизнес?

— Да.

— Много ли е тайно?

— На четири очи.

— Добре — рече Дънрос. — Ще се видим след вечеря.

Бурен смях ги накара да обърнат глави. Точно до една от високите френски врати, свързваща салона с терасата, в центъра на група възхитени мъже, между които Линбар Струан, Ендрю Гавалан и Жак де Вил, стоеше Кейси.

— Оооо — тихо възкликна Брайън Куок.

— Именно — каза Дънрос и се ухили.

Тя бе облечена в дълга, яркозелена копринена рокля, достатъчно прилепнала по тялото й и достатъчно прозрачна.

— Господи, да или не?

— Какво?

— Носи ли нещо под роклята?

— Положи усилия и ще разбереш.

— Много бих искал. Тя е зашеметяваща.

— И аз си помислих същото — каза Дънрос с усмивка, — но съм убеден, че нито една от жените тук не е на нашето мнение.

— Гърдите й са съвършени, това поне се вижда.

— Всъщност не се вижда. Ако трябва да бъдем честни. Това е само във въображението ти.

— Готов съм да се обзаложа, че в цял Хонконг няма такива.

— Петдесет долара срещу петак, че грешиш — при положение, че включим и евроазиатките.

— И как ще разберем кой печели?

— Няма как. Всъщност аз съм от онези мъже, които гледат в глезените.

— Какво?

— Старият чичо Чен-Чен казваше: „Първо погледни глезените, синко, после виж обноските й, поведението, походката й… както се избира кобила. Но не забравяй, че всички врани под небето са черни!“

Брайън Куок се ухили и махна приятелски на някого. От другия край на помещението му махаше висок мъж с живо лице. До него стоеше изключително красива, висока, руса жена със сиви очи. Тя също махна весело.

— Ето една истинска, английска красавица!

— Коя? А, Фльор Марлоу? Да, да, имаш право. Не знаех, че познаваш семейство Марлоу, тай-пан.

— И аз не знаех, че ти ги познаваш! Запознах се с него днес следобед, Брайън. Отдавна ли го познаваш?

— От два-три месеца. Той е вътрешен човек при нас.

— О?

— Да. Показваме му „кухнята“ на нашата работа.

— Защо?

— Преди няколко месеца написал писмо, на комисаря, в което съобщавал, че пристига в Хонконг, за да изучава живота тук във връзка с бъдещия си роман и поискал от нас съдействие. Изглежда, че Старецът по една случайност е чел първия му роман и е гледал някои от филмите му. Естествено, проучихме го и се оказа, че всичко е наред. — Погледът на Брайън Куок отново се насочи към Кейси. — Старецът реши, че не е лошо да си поправим имиджа и затова издаде заповед, в която се казваше, че дава разрешение на Питър да се запознае с работата ни, разбира се в определени граници. — Той погледна към Дънрос и леко се усмихна. — И без да задаваме повече въпроси!

— Коя е първата му книга?

— Заглавието й е „Чанги“. Разказва се за времето, което е прекарал, като военнопленник. Братът на Стареца е загинал там и предполагам, че го е ударила право в целта.

— Чел ли си я?

— Не. Имам достатъчно главоболия! Прегледах няколко страници. Питър твърди, че е измислица, но не му вярвам. — Брайън Куок се засмя. — Но добре пие бира. Робърт го заведе два пъти на „Стоте халби“ и той се държа много мъжки. — „Сто халби“ бе мъжки полицейски гуляй, на който полицаите купуваха с общи средства едно буре с бира, равняващо се на сто халби. Гуляят приключваше едва когато свършеше бирата.

Брайън Куок отново се любуваше на Кейси и за хиляден път Дънрос си зададе въпроса защо азиатците харесваха толкова много англосаксонците и обратното.

— Защо се усмихваш, тай-пан?

— Просто така. Но Кейси никак не е лоша, нали?

— Хващам се на петдесет долара, че е бат джем гай, съгласен ли си?

Дънрос се замисли за момент, обмисляйки съсредоточено баса. Бат джем гай буквално означаваше „бяло пилешко месо“. Кантонезците наричаха така жените, които бръснеха слабините си.

— Готово! Грешиш, Брайън. Тя е сий яу гай, — което означаваше „пилешко със соев сос“ — или в нейния случай, розова, нежна и много апетитна. Знам го от сигурен източник!

Брайън се засмя.

— Запознай ме.

— Иди се запознай. Пълнолетен си.

— Ще те оставя да спечелиш ралито в неделя!

— Наивник! Я се разкарай. Обзалагам се на хиляда долара, че няма да го направиш.

— Колко ще получа от тях?

— Шегуваш се!

— За питане пари не взимат. Господи, как бих искал да я забърша.

— Извини ме за момент… — Дънрос се обърна, за да се ръкува с някакъв човек, когото Брайън Куок не познаваше.

Вече над сто и петдесет гости пристигнаха и ги посрещнаха лично. Вечерята бе за двеста и седемнайсет души, разпределени внимателно, в съответствие с положението им и етикета. Кръглите маси на ливадата бяха подредени, а свещите — запалени. Из залите също имаше много свещници и свещи, а келнери в ливреи предлагаха шампанско в инкрустирани кристални чаши или пушена сьомга и хайвер в сребърни подноси.

На естрадата свиреше малък оркестър. Измежду смокингите Брайън Куок забеляза и няколко униформи — американски и британски, пехотински, военноморски и военновъздушни. Повечето от гостите бяха европейци. На този прием бяха поканени тесните британски кръгове, които управляваха Централния район и държаха властта на колонията в ръцете си, техните бели приятели и няколко много важни евроазиатци, китайци и индийци. Брайън Куок познаваше повечето от гостите: Пол Хавъргил от „Виктория бенк ъф Хонконг“, стария Сър Семюъл Семюълс — мултимилионер и тай-пан на двайсет компании, занимаващи се с недвижими имоти, банково дело, борсово посредничество и фериботи; Крисчън Токс, главния редактор на „Чайна гардиън“, който говореше с председателя на „Хо-Пак бенк“, Ричард Куанг; мултимилионерът и собственик на кораби, В. К. Лам, който разговаряше с Филип и Дайан Чен, дошли със сина си Кевин; американеца Зеб Купър, наследник на най-голямата американска търговска компания, на когото Сър Дънстън Бар, тай-пан на „Хонконг енд Лан Тао фармс“, шушнеше нещо на ухо. Сред гостите забеляза и Ед Ланган, човека на ФБР, и това го изненада. Не знаеше, че Ланган и човекът, с когото разговаряше, Стенли Роузмънт, заместник-началник на контингента на ЦРУ в Китай, са приятели на Дънрос. Погледът му се зарея над бъбрещите на групички мъже и отделените от тях групички жени.

„Всички са тук — помисли си той, — всички тай-панове, с изключение на Горнт и Плъм, всичките разбойници, изпитващи кръвна омраза един към друг, дошли, за да засвидетелстват уважението си към тай-пана.

Кой е шпионинът, предателят, координаторът на Севрин — Артър?

Трябва да е европеец.

Сигурен съм, че е тук. И аз ще го хвана. Ще го хвана, съвсем скоро, след като вече знам за него. Ще го хванем, а след това ще хванем и всички останали. Ще хванем тези измамници и ще ги смачкаме за доброто на всички ни.“

— Шампанско, уважаеми господине? — попита широко усмихнатият сервитьор на кантонезки.

Брайън взе една чаша.

— Благодаря.

Сервитьорът се наведе, за да скрие устата си.

— Когато пристигна тази вечер, тай-панът носеше заедно с другите си документи и една синя папка — прошепна бързо той.

— Има ли тук някакъв сейф или тайно хранилище? — попита Брайън на същия диалект и също толкова предпазливо.

— Прислужниците казват, че е в кабинета му на втория етаж — отвърна мъжът. Името му бе Уайн Уейтър Фенг и бе един от агентите в тайната мрежа на Специалното контраразузнаване. Работеше като келнер в компанията, която организираше всички най-големи приеми в Хонконг и по тази причина бе много ценен. — Вероятно е зад картината, чух, че… — Той рязко премина на развален англо-китайски. — Шампиньскоо, госпоице? — каза той със зъбатата си усмивка и предложи подноса на дребна възрастна евроазиатка, която се бе запътила към тях. — Ного, ного първокласно.

— Няма да ми викаш госпоице, нагъл, невъзпитан хлапак — сряза го тя надменно на кантонезки.

— Да, почитаема пралельо, извинете, почитаема пралельо. — Той засия и изчезна нанякъде.

— Значи ти си младият Брайън Куок — каза старицата като го фиксираше изотдолу. Беше на осемдесет и осем — Сара Чен, лелята на Филип Чен. Дребно, подобно на птичка същество с много бяла кожа и азиатски очи, които непрестанно се стрелкаха насам-натам. И въпреки, че изглеждаше немощна, гърбът й бе съвсем изправен, а духът — много силен. — Радвам се да те видя. Къде е Джон Чен? Къде е горкият ми праплеменник?

— Не знам, уважаема госпожо — отвърна вежливо Брайън.

— Кога ще намерите моя първи праплеменник?

— Скоро. Правим всичко, което е по силите ни.

— Добре. И да не сте посмели да пречите на младия Филип, ако реши тайно да плати откупа за Джон. Погрижете се за това.

— Добре. Ще направя каквото мога. Тук ли е съпругата на Джон?

— А? Кой? Говори по-силно, момчето ми!

— Тук ли е Барбара Чен?

— Не. Беше дошла по-рано, но в момента, в който пристигна онази жена, я „заболя главата“ и си тръгна. Хм, напълно я разбирам! — Старческите й влажни очи гледаха към Дайан Чен, която бе в другия край на залата. — Ах, тази жена! Видя ли как пристигна?

— Не, уважаема госпожо.

— Хм, като че ли бе самата Нели Мелба. Влетя като бършеше очите си с кърпичка, влачейки със себе си по-големия си син, Кевин. Никак не ми харесва това момче — а горкият ми племенник Филип вървеше отзад като някой помощник-готвач. Хм! Единственият случай, в който Дайан Чен наистина е плакала, беше през 56-а, когато акциите й рязко спаднаха и тя загуби цяло състояние. Направо се подмокри от мъка. Виж я сега как се надува! Преструва се на много разстроена, а всички знаят, че вече си мисли, че е Императрица Доуегър! Как ми се иска да я ощипя по бузите! Отвратителна е! — тя отново погледна Брайън Куок. — Да намериш праплеменника ми Джон, защото не искам тази жена или нейният пикльо да стане ло-пан на нашата къща.

— А той може ли да стане тай-пан?

И двамата се засмяха. Много малко европейци знаеха, че тай-пан, освен, че означаваше „голям вожд“, навремето е било използвано от китайците като жаргонно название на управител на публичен дом или на обществена тоалетна. Затова нито един китаец нямаше да се нарече тай-пан, а ло-пан, което също означаваше „голям вожд“ или „главен вожд“. Китайците и евроазиатците много се забавляваха от факта, че на европейците им бе приятно да наричат себе си тай-пан, без да се сещат за правилната титла.

— Да. В случай, че е подходящият пан — каза възрастната жена и двамата се изкикотиха. — Намери моя Джон Чен, Брайън Куок!

— Добре. Добре, ще го намерим.

— Хубаво. А какви са според теб шансовете на Голдън Лейди в събота?

— Доста големи, ако времето е сухо. При три към едно човек би могъл да спечели доста пари. Обърни внимание и на Ноубъл Стар — тя също има големи шансове.

— Добре. Ела при мен след вечеря. Искам да говоря с теб.

— Да, уважаема госпожо — усмихна се той и я изпрати с поглед. Знаеше, че онова, което иска, е да изиграе ролята на посредничка за женитба за някоя от праплеменничките си. Айейа, в скоро време ще трябва да направя нещо по този въпрос, помисли си той.

Очите му отново се върнаха към Кейси. Бе много развеселен от неодобрителните погледи на останалите жени и предпазливото възхищение на всички техни придружители. В този момент Кейси вдигна очи, забеляза го и го изгледа със също толкова откровено одобрение.

„Дю не ло мо — помисли си притеснено той. Имаше чувството, че е гол. — Искам да я притежавам.“ После видя Роджър Крос, до който стоеше Армстронг. Събра мислите си и се отправи към тях.

— Добър вечер, сър.

— Добър вечер, Брайън. Много си изискан.

— Благодаря ви, сър. — Не беше толкова глупав, за да се впусне в любезности. — Имам среща с тай-пана след вечеря.

— Това е добре. Намери ме веднага след като свършите.

— Да, сър.

— Значи според теб американката е зашеметяваща?

— Да, сър. — Брайън въздъхна на ум. Беше забравил, че Крос разбираше английски, френски и малко арабски само по мърдането на устните — не знаеше нито един китайски диалект — и че имаше изключително остро зрение.

— Наистина прави доста силно впечатление — каза Крос.

— Да, сър. — Той видя как Крос съсредоточава вниманието си към нея и разбра, че в момента „подслушва“ от разстояние и нейния разговор и страшно се ядоса на себе си за това, че не беше развил тази способност.

— Изглежда е много запалена по компютрите. — Крос погледна отново към тях. — Любопитно, нали?

— Да, сър.

— Какво каза Уайн Уейтър Фенг?

Брайън му разказа.

— Добре. Ще се погрижа Фенг да получи премия. Не очаквах да видя тук Ланган и Роузмънт.

— Може да е случайно — предположи Брайън Куок. — И двамата са луди по конните залагания. Виждал съм ги в сепарето на тай-пана.

— Не вярвам на случайностите — каза Крос. — А колкото до Ланган, естествено вие не знаете нищо, и двамата.

— Да, сър.

— Добре. Може би е по-добре и двамата да се захванете с нашата работа.

— Да, сър. — С облекчение понечиха да тръгват, но спряха, защото внезапно настъпи тишина. Всички погледи се насочиха към входната врата. Там стоеше Куилън Горнт — с черни вежди и черна брада, усетил, че са го забелязали. Останалите гости припряно продължиха разговорите си и престанаха да гледат нататък, но ушите им бяха нащрек.

Крос тихо подсвирна.

— Той пък защо е тук?

— Залагам петдесет към едно, че не е за добро — каза Брайън Куок, също толкова изненадан.

Те наблюдаваха Горнт, който влезе в салона и подаде ръка на Дънрос и Пенелоуп. Недалеч от тях Клаудия Чен бе изпаднала в шок и трескаво мислеше как да преподреди масата на Дънрос за толкова кратко време, защото, естествено, Горнт трябваше да седне точно там.

— Надявам се, че нямате нищо против това, че в последния момент промених решението си — каза Горнт и устата му се разтегли в усмивка.

— Ни най-малко — отвърна Дънрос и устата му се разтегли в усмивка.

— Добър вечер, Пенелоуп. Почувствах се длъжен лично да ви предам поздравленията си.

— О, благодаря ви — каза тя. Усмивката й остана непроменена, но пулсът й се ускори. — Аз, аз много се разстроих, когато научих за жена ви.

— Благодаря. — Емелда Горнт страдаше от артрит и от няколко години бе прикована на инвалидна количка. В началото на годината се разболя от пневмония и почина. — Беше много нещастна — каза Горнт. — Лош джос и за Джон Чен.

— Много.

— Предполагам сте чели следобедния „Газет“?

Дънрос кимна, а Пенелоуп каза:

— Достатъчно, за да изплаши всички до смърт.

— Във всички следобедни вестници имаше огромни заглавия и подробни разсъждения за отрязаното ухо и Бившите вълци.

Настъпи кратка пауза. Тя бързо я прекъсна.

— Децата са добре, нали?

— Да. През септември Анагрей отива да учи в Калифорнийския университет, а Майкъл е тук за лятната ваканция. Мога с радост да кажа, че и двамата са в отлична форма. А вашите?

— Добре са. Въпреки, че много ми се иска Ейдриън да отиде да учи в университет. Боже Господи, в наше време децата са много трудни, нали?

— Мисля, че във всички времена са били такива. — Горнт едва-едва се усмихна. — Баща ми все повтаряше колко труден съм бил. — Той отново погледна към Дънрос.

— Да. Как е баща ти?

— Здрав и бодър, слава Богу. Казва, че английският климат му действал много добре. Ще си дойде за Коледа. — Горнт взе поднесената му чаша шампанско. Келнерът трепна от погледа му и бързо се отдалечи. Той вдигна чашата си. — Щастие и много поздравления.

Дънрос вдигна своята в отговор, все още удивен от появата на Горнт. Официалните покани на Горнт и останалите врагове бяха изпратени само от учтивост и за престиж. Това, което се очакваше бе учтив отказ и Горнт вече го бе направил.

„Защо е тук?

Дошъл е, за да злорадства — помисли си Дънрос. — Като скапания си баща. Сигурно Това е причината. Но за какво? Каква мръсотия ни е направил? Бартлет? Дали е нещо свързано с Бартлет?“

— Прекрасен салон и доста голям — каза Горнт. — И великолепна къща. Винаги съм ви завиждал за тази къща.

„Да, копеле такова, знам“ — кипеше от гняв Дънрос, спомняйки си последния случай, в който някой от фамилията Горнт бе стъпил в Грейт хаус. Преди десет години, 1953, когато тай-панът бе все още Колин Дънрос, бащата на Йан. Беше по време на коледното празненство на „Струан“ — както обикновено най-голямото — и Куилън Горнт бе пристигнал заедно с баща си, Уилям, по онова време тай-пан на „Ротуел-Горнт“, също така неочаквано. След вечеря, пред очите на около дванайсетина мъже, в билярдната зала между двамата тай-пана се разрази голям скандал. Това беше по времето, когато Горнт и неговите шанхайски приятели току-що бяха блокирали „Струан“, опитвайки се да превземат „Саут Ориент Еъруейс“, която поради комунистическото нашествие на континента, беше на разположение. Тази авиокомпания държеше монопола на целия трафик за и от Шанхай към Хонконг, Сингапур, Тайпей, Токио и Банкок и ако се слееше с новата им авиокомпания, „Струан“ щяха да държат на практика монопола върху всички полети в района на Далечния Изток, с база извън Хонконг. И двамата си бяха отправили обвинения за удари под пояса — и двамата имаха право.

Тогава и двамата стигнаха до края. Уилям Горнт бе използвал всички средства, за да се установи в Хонконг след огромните загуби на „Ротуел-Горнт“ в Шанхай. И когато Колин Дънрос бе разбрал, че няма да успее да надделее, той бе измъкнал „Саут Ориент Еъруейс“ от ръцете на Уилям Горнт като упражни натиск върху една надеждна кантонезка група.

— Точно това направи, Колин Дънрос, точно това направи. Падна в капана и сега вече никога няма да можеш да ни спреш — злорадстваше Уилям Горнт. — Ние ще останем тук. Ще те изгоним от Азия, теб и твоята проклета „Ноубъл хаус“. „Саут Ориент“ е само началото. Ние спечелихме!

— Спечелили сте — друг път! Групата Ян-Уонг-Сун са наши съюзници. Имаме договор.

— Прекратен е ето с това. — Уилям Горнт бе махнал на Куилън, неговият най-голям син и сигурен наследник, който извади копие от някакво споразумение. — Този договор е с групата Ян-Уонг-Сун, които са подставени лица на групата Цо-Уа-Фенг — каза щастливо той, — които са подставени лица на Та-Уенг-Сап и продават „Саут Ориент“ на „Ротуел Горнт“ за един долар повече от първоначалната цена! — Куилън Горнт го бе оставил върху билярдната маса с тържествен жест — „Саут Ориент“ е наша!

— Не вярвам!

— А трябва. Честита Коледа! — Уилям Горнт се засмя силно и с презрение и напусна. Куилън, също през смях, бе оставил билярдната щека. Йан Дънрос бе близо до вратата.

— Някой ден ще притежавам тази къща — бе изсъскал в лицето му Куилън Горнт, а след това се бе обърнал към останалите. — Ако някой от вас търси работа, да дойде при нас. Скоро ще бъдете на улицата. Вашата „Ноубъл хаус“ няма да се задържи много дълго. — Присъстваха Ендрю Гавалан, Жак де Вил, Аластър Струан, Лечи и Дейвид Макструан, Филип Чен и дори Джон Чен.

Дънрос си спомни как тогава баща му вилня през цялата нощ като се оправдаваше с предателство, подставени лица и лош джос, макар че самият той го бе предупреждавал много пъти, но предупрежденията му бяха пренебрегвани. „Господи, какъв позор! Тогава целият Хонконг ни се смя — «Ноубъл хаус» преметната от Горнт и техните шанхайски измамници.“

„Да. Но онази нощ сложи край на падението на Колин Дънрос. В онази нощ аз реших, че той трябва да си отиде, преди да загубим завинаги «Ноубъл хаус». Използвах Аластър Струан. Помогнах му да отстрани баща ми. Аластър Струан трябваше да стане тай-пан. Дотогава, докато аз станех достатъчно умен, за да го отстраня. Достатъчно умен ли съм сега? Не знам — помисли си Дънрос, насочвайки вниманието си към Куилън Горнт, който стоеше пред него и сипеше любезности, а той се чуваше да отговаря със същото докато в себе си си казваше: — Не съм забравил «Саут Ориент», нито това, че бяхме принудени да слеем нашата авиокомпания с вашата на смешна цена и да изгубим контрол над новата, преименувана в «Ол Ейжа Еъруейс»! Нищо не е забравено. Тогава загубихме. Но този път ще спечелим. Ще спечелим всичко, по дяволите.“

Кейси наблюдаваше двамата мъже като омагьосана. Тя забеляза Куилън Горнт още в първия момент — позна го по снимките в досието му. Почувства неговата сила и мъжественост чак от другия край на салона и това по особен начин я възбуди. Докато го наблюдаваше имаше чувството, че напрежението между тях бе почти материално — два бика, заемащи позиция за бой.

Ендрю Гавалан веднага й бе казал кой е Горнт. Тя не прояви излишно любопитство, а просто попита Гавалан и Линбар защо са толкова шокирани от появата на Горнт. И тогава, тъй като бяха сами, само четиримата — Кейси, Гавалан, де Вил и Линбар Струан — те й разказаха за „Щастливата Коледа“ и за „Някой ден ще притежавам тази къща“.

— И какво направи тай-… какво направи Йан? — попита тя.

Гавалан каза:

— Просто гледаше Горнт. Всички разбираха, че ако имаше пистолет, или нож или тояга, щеше да ги използва, беше ясно. Но тъй като нямаше оръжие всички мислеха, че всеки момент ще се нахвърли със зъби и нокти… Но той стоеше като вкаменен и гледаше Горнт и Горнт отстъпи крачка назад, за да е извън обсега му — буквално. Но този мръсник е куражлия. Като че ли напрегна всичките си сили и за момент отвърна на погледа на Йан. След това, без да каже дума, бавно го заобиколи, много предпазливо, без да сваля очи от него и излезе.

— Какво търси това копеле тук тази вечер? — измърмори Линбар.

— Трябва да е нещо важно — отвърна Гавалан.

— Кое нещо? — попита Линбар. — Какво важно?

Кейси го погледна и с крайчеца на окото си забеляза как Жак де Вил поклати предупредително глава и моментално лицата на Линбар и Гавалан незабележимо се промениха. Въпреки това тя попита:

— Какво наистина прави тук Горнт?

— Не знам — отвърна Гавалан и тя му повярва.

— Срещали ли са се след онази Коледа?

— О, да, много пъти, почти непрекъснато — каза Гавалан. — Естествено, само на публични места. Освен това са в управителните съвети на едни и същи компании, в едни и същи комитети и съвети. — Той притеснено добави — сигурен съм, че и двамата просто изчакват.

Тя видя как погледите им отново се насочиха към двамата кръвни врагове и ги последва. Сърцето й силно биеше. Забелязаха как Пенелоуп се отдели от тях и отиде да говори с Клаудия Чен. След малко Дънрос ги погледна. Тя бе сигурна, че по някакъв начин той даваше сигнал на Гавалан. В следващия момент очите му се преместиха върху нея. Горнт също я погледна. И двамата мъже я наблюдаваха. Усети притегателната им сила. Това я опияни. Някакъв дявол я тласна към тях. Беше щастлива, че се бе облякла по този начин — по-предизвикателно, отколкото възнамеряваше. Линк й бе казал, че тази вечер няма да е много работна.

Докато вървеше, почувства лекото докосване на коприната по тялото си и зърната на гърдите й настръхнаха. Усети как погледите им я обгръщат, разсъбличат, но този път, за нейно учудване, тя нямаше нищо против. Походката й стана незабележимо по-котешка.

— Здравей, тай-пан — каза тя с престорена невинност. — Нали ме извика?

— Да — веднага отвърна той. — Предполагам, че се познавате.

Тя поклати глава и им се усмихна, без да забележи капана.

— Не. Никога не сме се срещали. Но, разбира се, знам кой е господин Горнт. Ендрю ми каза.

— О, в такъв случай, позволете ми официално да ви запозная. Господин Куилън Горнт, тай-пан на „Ротуел-Горнт“. Госпожица Чолок — Сирануш Чолок — от Америка.

Тя подаде ръка, осъзнавайки опасността от това да попадне между двамата. Част от съзнанието й бе възбудено от опасността, а другата крещеше: „За Бога, какво правиш тук!“

— Слушала съм много за вас, господин Горнт — каза тя доволна, че владее гласа си. Изпитваше удоволствие от докосването на ръката му — различна от тази на Дънрос, по-груба и не толкова силна. — Разбрах, че съперничеството между вашите фирми е от поколения.

— Само три. Дядо ми пръв е почувствал на гърба си „благоволението“ на „Струан“ — каза непринудено Горнт. — Някой ден с удоволствие ще ви разкажа историята от наша гледна точка.

— Може би двамата трябва да изпушите лулата на мира. Сигурна съм, че Азия е достатъчно голяма и за двама ви.

— И светът няма да ни е достатъчен — каза Дънрос приветливо.

— Така е — съгласи се Горнт и ако тя не знаеше истинската история, съдейки по тона и поведението им, щеше да помисли, че са просто доброжелателно настроени съперници.

— В Щатите има много големи компании, които съществуват заедно. И се конкурират.

— Тук не е Америка — каза спокойно Горнт. — Колко време ще останете в Хонконг, госпожице Чолок?

— Това зависи от Линк — Линк Бартлет — тук съм от името на „Пар-Кон индъстрис“.

— Да, да, знам. Той не ви ли каза, че във вторник ще вечеряме заедно?

В съзнанието й засвяткаха сигнали за опасност.

— Във вторник ли?

— Да. Тази сутрин се уговорихме. По време на срещата ни. Не ви ли е споменал?

— Не — отвърна тя, изпаднала за момент в шок. И двамата я гледаха настоятелно и й се прииска да се оттегли за пет минути и да се върне, след като е премислила всичко.

— Не — каза отново. — Линк не ми е споменавал за никаква среща. Какво се уговорихте?

Горнт погледна към Дънрос, който продължаваше да слуша безизразно.

— Просто да вечеряме заедно следващия вторник. Господин Бартлет и вие, ако сте свободна.

— С удоволствие, благодаря ви.

— Къде е вашият господин Бартлет? — попита той. Дънрос каза:

— За последен път го видях на терасата. Беше с Ейдриън. Защо?

Горнт извади златна табакера и я поднесе към нея.

— Не, благодаря — каза тя. — Не пуша.

— Имате ли нещо против да запаля?

Тя поклати глава.

Горнт запали цигара и погледна към Дънрос.

— Просто искам да му се обадя, преди да си тръгна — каза той ведро. — Надявам се, че ще ме извините задето идвам само за няколко минути и няма да мога да остана за вечеря. Имам неотложна работа… разбираш.

— Разбира се. — Дънрос добави: — Жалко, че няма да можеш да останеш.

Лицата и на двамата бяха напълно безизразни. С изключение на очите им. Всичко беше в очите им. Омраза. Гняв. Дълбочината им я потресе.

— Помолете Йан Дънрос да ви покаже Дългия коридор — каза й Горнт. — Чувал съм, че там има прекрасни потрети. Никога не съм влизал в Дългия коридор — само в билярдната зала. — Тръпки я побиха, когато видя как го гледаше Дънрос.

— А срещата ви тази сутрин — попита Кейси с вече подредени мисли, като сметна за разумно веднага да извади всичко наяве пред Дънрос. — Кога беше уговорена?

— Преди около три седмици — отвърна Горнт. — Мислех, че вие сте главният му директор. Изненадан съм, че не ви е казал.

— Линк е нашият тай-пан, господин Горнт. Аз работя за него. Не е длъжен да ми казва всичко — каза тя, вече по-спокойна. — Трябваше ли да ми каже, господин Горнт? Важно ли беше?

— Може да стане. Да. Официално заявих, че можем да предложим по-изгодни условия, отколкото „Струан“. За всичко — Горнт отново погледна към тай-пана. Тонът му стана малко по-твърд. — Йан, исках лично да ти съобщя, че сме на една и съща сергия.

— И затова ли дойде?

— Това е едната причина.

— А другата?

— За удоволствие.

— Откога познаваш господин Бартлет?

— От около шест месеца. Защо?

Дънрос сви рамене, после погледна към Кейси, а гласът, лицето и цялото му същество не издаваха нищо друго, освен доброжелателност.

— Не си знаела за никакви преговори с „Ротуел-Горнт“, нали?

Тя искрено поклати глава и изпита благоговение пред умението на Бартлет да планира нещата в далечна перспектива.

— Не. В ход ли са вече преговорите, господин Горнт?

— Бих казал, че да. — Горнт се усмихна.

— В такъв случай, ще видим, нали? — каза Дънрос. — Ще видим кой ще направи по-добрата сделка. Благодаря ти, че ми го съобщи лично, макар че не беше необходимо. Естествено знаех, че и ти ще проявиш интерес. Нямаше нужда да си правиш труда.

— Всъщност има доста сериозна причина — каза остро Горнт. — Нито господин Бартлет, нито тази дама биха могли да осъзнаят колко жизненоважна е за вас „Пар-Кон“. Почувствах се задължен да им го кажа лично. А също и на теб. И, разбира се, да предам поздравленията си.

— Защо жизненоважна, господин Горнт? — попита Кейси, живо заинтересувана.

— Без сделката с вашата „Пар-Кон“ и печалбите, които ще бъдат реализирани от нея, „Струан“ ще фалира, би могла да фалира само за няколко месеца.

Дънрос се изсмя така, че онези, които тайно подслушваха, потрепериха и увеличиха малко силата на гласовете си, ужасени от мисълта, че „Струан“ би могла да фалира, като в същото време се питаха: Каква сделка? „Пар-Кон“? Да продаваме ли или да купуваме? „Струан“ или „Ротуел-Горнт“?

— Това е напълно изключено — каза Дънрос. — Няма абсолютно никакъв шанс!

— Мисля, че шансът е доста голям. — Тонът на Горнт се промени. — Все едно, както ти каза, ще видим.

— Да, точно така, а междувременно… — Дънрос млъкна, защото видя Клаудия Чен, която се приближи с неудобство.

— Извинете, тай-пан — каза тя, — личната ви поръчка за разговор с Лондон е изпълнена. Чакат ви.

— О, благодаря ти. — Дънрос се обърна и извика Пенелоуп с ръка. Тя моментално дойде. — Пенелоуп, би ли забавлявала за момент Куилън и госпожица Чолок. Трябва да говоря по телефона. Куилън няма да остане за вечеря — има неотложна работа. — Той им махна весело и ги изостави. Кейси забеляза животинското изящество на походката му.

— Няма ли да останеш за вечеря? — попита Пенелоуп с явно облекчение, въпреки че се опита да го скрие.

— Не. Извинявам се за неудобното положение, в което ви поставих с внезапното си идване, след като бях отклонил любезната ви покана. За съжаление не мога да остана.

— О, в такъв случай… би ли ме извинил за момент, връщам се веднага.

— Не се притеснявай за нас — каза меко Горнт. — Можем да се грижим и сами за себе си. Още веднъж извинявай за безпокойството — изглеждаш прекрасно, Пенелоуп. Не си мръднала. — Тя му благодари и той й махна за довиждане. Отдъхна си и отиде при Клаудия Чен, която чакаше наблизо.

— Странен човек сте — каза Кейси. — В един момент война, в следващия очарование.

— Ние, англичаните имаме правила за мир и за война. Това, че ненавиждаш някого не значи, че трябва да го псуваш, да го плюеш в лицето и да обиждаш жена му. — Горнт й се усмихна. — Хайде да открием вашия господин Бартлет. След това наистина трябва да си вървя.

— Защо го направихте? Това с тай-пана? Предизвикателството и онова за „жизненоважната“ сделка. Това бе официалното хвърляне на ръкавицата, нали? Пред хора.

— Животът е игра — каза той. — Целият е една игра и ние, англичаните, я играем по по-различни правила от вас, американците. Да. И животът ни е даден, за да му се наслаждаваме. Сирануш — какво прекрасно име имате. Може ли да го използвам?

— Да — каза тя след кратка пауза. — Но защо точно сега?

— Сега беше моментът. Не преувеличих, когато казах, че сте жизненоважни за „Струан“. Няма ли да потърсим вашия господин Бартлет?

„За трети път каза «вашия» господин Бартлет. За да ме провери или за да ме дразни?“

— Разбира се, защо не? — тя тръгна към градината. Усещаше погледите, явни и прикрити, на останалите гости, както и удоволствието от опасността. — Навсякъде ли се появявате по такъв драматичен начин?

Горнт се засмя.

— Не. Извинявам се, задето бях толкова рязък, Сирануш — сигурно съм ви наскърбил.

— Срещата ви с Линк ли имате предвид? Не ме наскърбихте. Линк е постъпил много умно като не ми е казал, че ще разговаря с опозицията. Това ми даде тази сутрин свобода на действие, която иначе нямаше да имам.

— А, значи не се сърдите, че не ви се е доверил?

— Това няма нищо общо с доверието. Аз много често скривам от Линк някои неща, докато дойде подходящия момент. Само, за да го предпазя. Очевидно в случая той е направил същото. Линк и аз се разбираме един друг. Поне мисля, че аз го разбирам.

— В такъв случай, кажете ми как да сключа сделка с него?

— Първо трябва да знам какво искате. Освен главата на Дънрос.

— Аз не искам главата му, нито смъртта му — нищо подобно. Просто скорошното прехвърляне на „Ноубъл хаус“. Щом „Струан“ бъде унищожена, ние ще бъдем „Ноубъл хаус“. — Лицето му стана сурово. — Тогава всички призраци от миналото ще могат да спят спокойно.

— Разкажете ми нещо за тях.

— Моментът не е подходящ, Сирануш. Слушат ни прекалено много неприятели. Ще ви разкажа, когато сме сами. — Вече бяха в градината. Нежният бриз галеше лицата, а небето бе осеяно със звезди. Линк Бартлет не беше на тази тераса, затова слязоха по широките каменни стълби към алеите, които кръстосваха градината, пробивайки си път между гостите. Но в този момент някой ги спря.

— Здравей, Куилън. Каква приятна изненада.

— Здравей Пол. Госпожице Чолок, позволете ми да ви представя Пол Хавъргил. В момента той е шеф на „Виктория бенк“.

— Трябва да отбележа, че това е само временно, госпожице Чолок, единствено поради факта, че нашият главен директор е в отпуск по болест. След няколко месеца ще се пенсионирам.

— За наше съжаление — каза Горнт, а след това запозна Кейси с останалите от групата: лейди Джоана Темпъл — Смит, висока жена с продълговато лице на около петдесет и Ричард Куанг и съпругата му. — Ричард Куанг е председател на „Хо-Пак“, една от най-добрите китайски банки.

— В банковото дело всички сме приятелски настроени конкуренти, госпожице… естествено, с изключение на „Блекс“ — каза Хавъргил.

— Сър? — каза. Кейси.

— „Блекс“ ли? О, това е прякорът на „Бенк ъф Лондон, Кантон енд Шанхай“. Може да са по-големи от нас, с един-два месеца по-стари, но ние сме най-добрата банка тук, госпожице…

— „Блекс“ са моите банкери — каза Горнт на Кейси. — Вършат ми много добра работа. Първокласни банкери.

— Второкласни, Куилън.

Горнт отново се обърна към Кейси:

— Тук има една приказка, която гласи: „Блекс“ са джентълмени, които се опитват да бъдат банкери, а „Виктория“ са банкери, които се опитват да бъдат джентълмени.

Кейси се засмя. Останалите се усмихнаха от учтивост.

— Нали сте приятелски настроени конкуренти, господин Куанг? — попита тя.

— Да. Не бихме се осмелили да се противопоставим на „Блекс“ или на „Виктория“ — каза дружелюбно Ричард Куанг — нисък, набит мъж на средна възраст, черна прошарена коса и непринудена усмивка и говорещ перфектно английски. — Научих, че „Пар-Кон“ има намерение да инвестира в Хонконг, госпожице Челек.

— Дошли сме, за да се ориентираме в обстановката, господин Куанг. Все още нищо не е сигурно. — Тя не обърна внимание на погрешното произнасяне на името й. Горнт сниши гласа си:

— Между нас да си остане, но казах официално на Бартлет и на госпожица Чолок, че ще предложим по-изгодни условия от тези, които са в състояние да предложат „Струан“. „Блекс“ стопроцентово ме поддържат. Освен това имам приятели в банковите среди и на други места. Надявам се, че преди да вземе окончателно решение, „Пар-Кон“ ще обмисли добре всички възможности.

— Мисля, че това би било много разумно — сподели Хавъргил. — Разбира се, „Струан“ вече имат известна преднина.

— „Блекс“, както и по-голямата част от Хонконг едва ли ще се съгласят с теб — отвърна Горнт.

— Надявам се да не се стигне до сблъсък, Куилън — каза Хавъргил. — „Струан“ е нашият основен клиент.

Ричард Куанг каза:

— Каквото и да стане, госпожице Челек, би било много добре тук да дойде такава голяма американска компания като „Пар-Кон“. Както за вас, така и за нас. Да се надяваме, че ще се стигне до сделка, която да отговаря на изискванията на „Пар-Кон“. Ако господин Бартлет има нужда от някаква помощ… — банкерът подаде визитната си картичка.

Тя я взе, отвори копринената си чантичка и му подаде своята със същата ловкост. Беше подготвена за размяна на визитни картички, което е част от добрия тон и е задължително в Азия. Китайският банкер й хвърли един поглед и присви очи.

— Съжалявам, но още нямам преведени на китайски — каза тя. — Нашите банкери в Щатите са „Фърст сентръл Ню Йорк бенк“, „Калифорния Мърчънт бенк“ и „Тръст къмпъни“. — Кейси с гордост спомена тези имена, защото бе сигурна, че общите авоари на тези три банкови гиганта надхвърляха 15 милиарда долара. — Ще се рад… — Тя млъкна изненадана от внезапната студенина, която се появи в очите им. — Има ли някакъв проблем?

— И да и не — каза Горнт след малко. — Просто „Фърст сентръл Ню Йорк бенк“ не е никак уважавана тук.

— Защо?

Хавъргил каза надменно:

— Оказа се измет. Това е английската дума за пасмина, госпожице… Преди войната въртяха тук някакъв бизнес, а към средата на четиридесетте години той се разрасна. Точно по това време „Виктория“ и други британски институции се опитваха да се възстановят. През 49-а, когато Председателят Мао изгони Чанг Кай-шек в Тайван, войските му бяха струпани на нашата граница, само на няколко мили северно от Новите територии. Нахлуването на тези орди и превземането на колонията висеше на косъм. Много хора зарязаха всичко и избягаха. Естествено ние не го направихме, но го направиха всички китайци, които можеха. Без никакво предупреждение, „Фърст сентръл Ню Йорк“ събра всичките си заеми, плати на своите вложители, пусна кепенците и избяга — в рамките на една седмица.

— Не знаех това — каза поразена Кейси.

— Извинете за израза, мила моя, но те бяха банда страхливи и подли копелета — каза лейди Джоана с явно презрение. — Естествено бяха единствената банка, която се измете — избяга. Но тогава… е, какво друго би могъл да очаква човек, мила моя?

— Сигурно нещо по-добро, лейди Джоана — каза Кейси, вбесена от факта, че вицепрезидентът, който отговаряше за счетоводството им не бе ги предупредил. — Вероятно е имало някакви смекчаващи вината обстоятелства, господин Хавъргил. Големи ли бяха заемите, които бяха дали?

— За съжаление точно по това време бяха много големи. Да. Тази банка съсипа много важни предприятия и много хора, причини огромни щети и унижения. Но в крайна сметка — каза той с усмивка, — всички ние спечелихме, че си отидоха. Преди две-три години имаха наглостта да подадат молба до финансовия министър за нов договор!

Ричард Куанг добави весело:

— Това е договор, който никога няма да бъде подновен! Разбирате ли, госпожице Челек, всички чужди банки тук работят с едногодишен договор, който всяка година де обновява. Наистина се справяме много добре, без каквато и да е американска банка. Те са такива… е, сами ще се уверите, че „Виктория“, „Блекс“ или „Хо-Пак“, а може би и трите взети заедно, госпожице Кейси, могат напълно да задоволят всички изисквания на „Пар-Кон“. Ако вие и господин Бартлет искате да поговорим…

— С удоволствие ще ви посетя, господин Куанг. Какво ще кажете за утре? В началото аз се занимавам с повечето от банковите ни операции. Да речем сутринта, по някое време?

— Да, да разбира се. Ще се убедите, че сме конкурентоспособни — без да трепне каза Ричард Куанг. — В десет?

— Чудесно. Отседнали сме във „Виктория енд Албърт“, в Каулуун. Ако не ви е удобно в десет, просто ми се обадете — каза тя. — Много се радвам, че се запознах лично и с вас, господин Хавъргил. Предполагам, че срещата ни утре не е отложена, нали?

— Разбира се, че не е. В четири, нали? С нетърпение очаквам най-сетне да поговоря и с господин Бартлет… и с вас, разбира се, мила моя. — Той бе висок, строен мъж. Тя забеляза как очите му се отместиха от цепката на роклята й, но пропъди от съзнанието си неприязънта, която изпита към него. „Може да ми потрябва, както и банката му.“

— Благодаря ви — каза тя с нужното уважение и насочи чара си към лейди Джоана — Каква прекрасна рокля, лейди Джоана — усмихна се, макар че я отвращаваше, както и перлената огърлица, която висеше на мършавия й врат.

— О, благодаря ви, мила моя. И вашата ли е купена от Париж?

— Косвено. От фирмата „Балмен“ е, но я купих в Ню Йорк. — Тя се обърна към съпругата на Ричард Куанг — здрава, запазена кантонезка с изискана фризура, много бяла кожа и притворени очи. Носеше колие огромен, царствен нефрит и седемкаратов диамантен пръстен. — Много ми е приятно, госпожо Куанг — каза тя с благоговение пред богатството, което издаваха тези бижута. — Търсехме Линк Бартлет. Виждали ли сте го?

— От известно време не — обади се Хавъргил. — Мисля, че отиде към източното крило. Доколкото знам там има бар. Беше с Ейдриън, дъщерята на Дънрос.

— Ейдриън стана много хубаво момиче — каза лейди Джоана. — Двамата са чудесна двойка. Очарователен мъж е този господин Бартлет. Не е женен, нали, скъпа?

— Не — Кейси беше също толкова любезна, добавяйки лейди Джоана в списъка на неприятните личности. — Линк не е женен.

— Скоро ще го заплете някоя, помнете ми думата. Наистина мисля, че Ейдриън е доста опасна. Искаш ли да дойдеш в четвъртък на чай, скъпа? Много обичам да се събирам с момичетата. Тогава се събира нашият клуб „Жени над трийсет“.

— Благодаря — каза Кейси. — Не отговарям на изискването, но въпреки това с удоволствие бих дошла.

— О, извинявай, скъпа! Реших, че… Ще изпратя кола. Куилън, ще останеш ли за вечеря?

— Не, не мога. Имам неотложна работа.

— Жалко. — Лейди Джоана се усмихна и показа развалените си зъби.

— Моля да ни извините, но искам да открия Бартлет, преди да си тръгна. Ще се видим в събота. — Горнт хвана ръката на Кейси и я отведе.

Те изгледаха отдалечаващата се двойка.

— Всеки би казал, че е много привлекателна, нали? — каза лейди Джоана. — Чълък. Това име е някъде от централна Европа, нали?

— Възможно е. Би могло да бъде и от Средния изток, Джоана. Турско или нещо такова, може и да е балканско… — Хавъргил млъкна. — Разбирам какво имаш предвид. Не, не мисля. Определено не прилича на еврейка.

— В днешно време човек не може да бъде сигурен в нищо, не е ли така? Може да си е правила пластична операция на носа.

— И през ум не ми мина да се загледам. Хм! Мислиш ли?

Ричард Куанг подаде на жена си визитната картичка на Кейси. Тя бързо я прочете и веднага й направи впечатление същото, което бе изненадало и него.

— Пол, тук пише „финансов и изпълнителен вицепрезидент на акционерната компания“… наистина впечатляващо, нали? „Пар-Кон“ е голяма компания.

— Но, скъпа моя приятелко, те са американци. В Америка правят невероятни неща. Сигурен съм, че това е само титла и нищо повече.

— За престиж на любовницата ли? — попита Джоана.

12

21:00 часа

Билярдната щека удари бялата топка, тя се стрелна по зелената маса, запрати червената в една от далечните дупки и спря точно до друга червена топка.

Ейдриън плесна възторжено с ръце:

— О, Линк, този беше супер! Сигурна бях, че само се перчиш. Направи го още веднъж!

Линк Бартлет се ухили.

— Срещу един долар тази червената ще обиколи масата и ще падне в онази дупка, а бялата ще спре тук. — Той отбеляза мястото с едно перване на тебешира.

— Готово!

Той се наведе над масата, прицели се и след удара му бялата топка спря на милиметър от знака, който бе оставил, а червената изчезна в дупката.

— Айейа! Нямам долар в себе си. По дяволите! Може ли да остане като дълг?

— В хазарта една дама — колкото и красива да е тя — трябва незабавно да плаща дълговете си.

— Знам. Татко казва същото. Може ли да ти платя утре?

Той я наблюдаваше, доволен, че умението му я радваше.

Тя бе облечена с черна пола с дължина до коляното и прекрасната копринена блуза. Краката й бяха дълги; много дълги и безупречни.

— Не може. — Той се престори на обиден и двамата се засмяха.

Масивното осветително тяло падаше ниско над билярдната маса, а останалата част от помещението бе тъмна и интимната атмосфера се нарушаваше единствено от снопа светлина, който идваше от отворената врата.

— Играеш невероятно — каза тя.

— Не казвай на никого, но в армията си изкарвах хляба с това.

— В Европа ли?

— Не. В Тихия океан.

— Баща ми е бил пилот на изтребител. Свалил шест самолета, а след това свалили неговия и престанал да лети.

— Значи е бил ас, нали?

— Участвал ли си в онези ужасни десанти срещу японците?

— Не. Бях в строителството. Пристигахме едва след като всичко бе сигурно.

— О!

— Строяхме бази, военни летища в Гуадалканал и по всички острови в Тихия океан. Прекарах леко войната — изобщо не мога да се сравнявам с баща ти. — Докато отиваше да остави щеката си той за първи път изпита съжаление за това, че не бе служил в морската пехота. Когато бе казал „в строителството“ изражението на лицето й го бе накарало да се почувства като страхливец. — Трябва да отидем да потърсим приятеля ти. Може вече да е дошъл.

— О, не е толкова важно! Той не ми е истински приятел. Запознахме се у един приятел преди около седмица. Мартин е журналист в „Чайна гардиън“. Не ми е любовник.

— Всички англичанки ли са така откровени, когато става въпрос за любовниците им?

— Всичко идва от хапчетата. Те ни освободиха завинаги от мъжкото робство. Вече сме равни.

— И ти ли?

— Да.

— Значи си щастливка.

— Да, знам, че съм голяма късметлийка. — Тя го наблюдаваше. — На колко си години, Линк?

— Стар съм. — Той тракна щеката на мястото й. За първи път в живота си не искаше да каже възрастта си. „По дяволите — мислеше си, странно объркан. — Какво има? Нищо. Няма нищо. Нали?“

— Аз съм на деветнайсет — каза тя.

— Кога е рожденият ти ден?

— На 27-и октомври — скорпион съм. А твоят?

— На 1-и октомври.

— Не може да бъде! Кажи ми честно!

— Да пукна, ако те лъжа.

Тя плесна радостно с ръце.

— О, това е страхотно. Татко е роден на десети. Това е страхотно — добра поличба.

— Защо?

— Ще разбереш. — Усмихната, тя отвори чантичката си и извади смачкан пакет цигари и очукана златна запалка. Той взе запалката и я щракна, но тя не запали. Втори, трети път никакъв ефект.

— Скапана работа — каза тя. — Тази скапана запалка никога не е работила както трябва, но ми е подарък от татко. Много я обичам. Естествено, изпускала съм я два-три пъти.

Той се вгледа в запалката, духна фитила и си поигра малко с нея.

— Така или иначе не бива да пушиш.

— И татко винаги това казва.

— Прав е.

— Да. Но засега ми харесва. На колко си години, Линк?

— На четиридесет.

— О! — Той забеляза учудването й. — Значи си колкото татко! Е, почти. Той е на четиридесет и една.

— И двамата сме доста възрастни — каза сухо Линк и си помисли: „Както и да го погледнеш, Ейдриън, всъщност съм достатъчно стар, за да ти бъда баща.“

Тя отново смръщи вежди.

— Странно, въобще не изглеждаш на толкова. — После припряно добави: — След две години ставам на двайсет и една, което на практика означава, че съм вече на възраст. Просто не мога да си представя, че ще стана на двайсет и пет, да не говорим за трийсет, а колкото до четиридесетте… Господи, мисля, че бих предпочела да съм хвърлила топа.

— На двайсет и една човек е вече стар — да, мадам, много стар — каза той и си помисли: „От много време не си бил е толкова младо момиче. Внимавай. Тази е динамит.“ Той щракна запалката и този път запали. — Какво знаеш ти!

— Благодаря — каза тя и запали цигарата си. — Не пушиш ли?

— Не, вече не. Пушех, но Кейси започна час по час да ми изпраща илюстрирани брошури за пушенето и рака и накрая схванах какво иска да ми каже. Никак не ми беше трудно да се откажа — бях решил. Наистина се отрази много добре на играта ми на голф, на тениса и на… — той се усмихна. — И на всякакви други спортове.

— Кейси е великолепна. Наистина ли е изпълнителен вицепрезидент?

— Да.

— Тя ще… тук ще й бъде много трудно. Мъжете няма да искат да преговарят с нея.

— Същото е и в Щатите. Но постепенно свикват. Изградихме „Пар-Кон“ за шест години. Кейси работи повече от мъж. Родена, за да побеждава.

— Любовница ли ти е?

Той отпи от бирата си.

— Всички млади англичанки ли са толкова прями?

— Не. — Тя се засмя. — Просто съм любопитна. Всички говорят… всички са решили, че е.

— Сериозно?

— Да. Цял Хонконг говори за вас, а тази вечер е капакът на всичко. Пристигането ви беше страхотно изпълнение. С частния ти самолет, контрабандното оръжие и фактът, че Кейси е последната европейка, видяла Джон Чен, поне така пише във вестниците. Интервюто ти ми хареса.

— А, тези копе… тези от пресата чакаха днес следобед пред вратата ми. Опитах се да бъда кратък и рязък.

— „Пар-Кон“ наистина ли струва половин милиард долара?

— Не. Около 300 милиона, но скоро ще стигне един милиард. Да, вече съм сигурен, че ще е скоро.

Тя го наблюдаваше с откритите си, сиво-зелени очи — толкова зрели и в същото време толкова млади!

— Ти си много интересен човек, господин Линк Бартлет. Приятно ми е да говоря с теб. И те харесвам. В началото не те харесах. Изпищях от ужас, когато татко ми каза, че трябва да ти правя компания и да те запозная с някои хора. Не се справих много добре, нали?

— Беше супер.

— О, я стига. — Тя също се захили. — Напълно те обсебих.

— Не е вярно. Запознах се Крисчън Токс, главния редактор, с Ричард Куанг и с онези двама американци от консулството. Ланан, нали така се казваше?

— Ланган, Ед Ланган. Приятен човек. Не можах да запомня името на другия. Всъщност не ги познавам много добре, виждали сме се само по конни състезания. Крисчън е приятен човек, а жена му е супер. Китайка е и затова не е тук тази вечер.

Бартлет се намръщи.

— Защото е китайка?

— О, тя беше поканена, но се знаеше, че няма да дойде. Въпрос на престиж. За да запази престижа на мъжа си. Баровците не одобряват смесените бракове.

— Браковете с местни хора ли?

— Нещо такова. — Тя сви рамене. — Ще разбереш. Трябва да те запозная с още някои от гостите, защото иначе ще ям калая!

— Защо не ме запознаеш например с Хавъргил, банкера? Какво ще кажеш?

— Според татко Хавъргил е тъпанар.

— Значи от днес нататък е двайсет и два каратов тъпанар!

— Добре — каза тя и двамата се засмяха.

— Линк?

Те обърнаха глави към двете фигури, чиито силуети се очертаваха на светлината, влизаща през отворената врата. Той веднага позна гласа и формите на Кейси, но не и мъжа. От мястото, където седяха срещу светлината бе невъзможно да се види.

— Здрасти, Кейси! Как е?

Той хвана небрежно Ейдриън за ръката и я поведе към силуетите.

— Показвах на Ейдриън някои неща от билярда.

Ейдриън се засмя.

— Това е най-скромното изказване на годината, Кейси. Той е супер на билярд, нали?

— Да. Линк, Куилън Горнт искаше да ти се обади, преди да си тръгне.

Ейдриън се закова на място и лицето й пребледня. Линк спря, много изненадан.

— Какво е станало? — попита я той.

— Добър вечер, господин Бартлет — каза Горнт, приближи се към тях и влезе в светлото петно. — Здравей, Ейдриън.

— Какво търсиш тук? — каза тя с тънък глас.

— Просто дойдох за малко — отвърна Горнт.

— Видя ли се с баща ми?

— Да.

— Тогава се махай. Махай се и ни остави на мира — повтори Ейдриън със същия глас.

Бартлет я гледаше втренчено.

— Какво, по дяволите, става тук?

Горнт каза спокойно:

— Това е дълга история. Може да почака до утре или до следващата седмица. Просто исках да получа потвърждението ви за вечерята във вторник. А ако през уикенда сте свободни, заповядайте на яхтата ми. В неделя, ако е хубаво времето.

— Благодаря, мисля, че ще дойдем, но може ли да го потвърдим утре? — попита, Бартлет, все още объркан от реакцията на Ейдриън.

— Ейдриън — каза меко Горнт, — Анагрей заминава другата седмица и ме помоли да ти предам да й се обадиш.

Ейдриън не отговори. Просто го гледаше втренчено и Горнт се обърна към другите двама.

— Анагрей е дъщеря ми. Добри приятелки са. Почти винаги са ходили в едни и същи училища. Тя заминава да учи в Калифорнийския университет.

— В такъв случай, ако можем да помогнем с нещо… — каза Кейси.

— Много мило от ваша страна. Ще се запознаете с нея във вторник. Може би тогава ще обсъдим този въпрос. Ще ви кажа…

Вратата в другия край на билярдната зала се отвори и там застана Дънрос. Горнт се усмихна и отново насочи вниманието си към тях.

— Лека нощ, господин Бартлет, Сирануш. Ще се видим във вторник. Лека нощ, Ейдриън. — Той леко се поклони, прекоси стаята и спря. — Лека нощ. Благодаря за гостоприемството.

— Лека — каза Дънрос също толкова вежливо, отдръпна се встрани и лека усмивка изкриви устните му.

Той изгледа Горнт, който излезе през външната врата и отново насочи вниманието си към билярдната зала.

— Вече е време за вечеря — обяви той, а гласът му бе спокоен. И топъл. — Сигурно умирате от глад. Поне аз умирам.

— Какво… какво искаше? — попита с треперещ глас Ейдриън.

Дънрос се приближи до нея с усмивка и нежно каза:

— Нищо. Нищо особено, миличка. Куилън омеква с възрастта.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм. — Той я прегърна с една ръка и леко я притисна към себе си. — Недей да тормозиш хубавата си главица.

— Отиде ли си?

— Да.

Бартлет понечи да каже нещо, но се отказа, срещайки погледа на Дънрос над главата на Ейдриън.

— Да. Всичко е прекрасно, мила моя — каза Дънрос и пак я притисна леко, а Бартлет забеляза как Ейдриън се окопити в топлината на прегръдката. — Няма защо да се тревожиш.

— Линк ми показваше как може да играе билярд и после… Стана толкова внезапно. Беше като видение.

— И аз за малко щях да припадна, когато се появи като Злата фея. — Дънрос се разсмя и добави към Бартлет и Кейси: — Куилън си пада по драмата. — После се обърна само към Бартлет. — Ще си поговорим за това след вечеря, насаме.

— Разбира се — каза Бартлет и забеляза, че очите му не се усмихваха.

Чу се гонгът за вечеря.

— О, слава Богу! — възкликна Дънрос. — Хайде, идвайте, най-после ядене. Кейси, ти си на моята маса. — Ръката му още прегръщаше Ейдриън с много любов и той я поведе към светлината.

Кейси и Бартлет го последваха.

Горнт седна на шофьорската седалка на своя черен Ролс-Ройс „Силвър Клауд“, който бе паркиран точно пред Грейт хаус. Нощта бе хубава, въпреки че влажността отново се повиши. Той бе много доволен от себе си. „А сега — вечеря и Джейсън Плъм. — Веднъж да привлека този мръсник и с Йан Дънрос е свършено. И тогава ще притежавам тази къща и «Струан», и всичко останало!“

Не можеше да стане по-добре: първо Кейси и Йан, почти веднага, всичко казано ясно пред него и пред нея. След това Хавъргил и Ричард Куанг, заедно. По-късно Бартлет в билярдната зала и накрая отново самият Йан. Идеално! И сега Йан е нащрек, Бартлет е нащрек, Кейси, Хавъргил, Ричард Куанг, както и Плъм. Ха! Само да знаеха. Всичко мина идеално. С изключение на Ейдриън. Жалко за нея, неприятно е, че децата наследяват враждите на своите бащи. Но това е животът. Джос. Тъжно е, че няма да напусне Хонконг и да тръгне по широкия свят като Анагрей — поне докато Дънрос и аз изгладим различията помежду си, веднъж завинаги. По-добре да не е тук, за да не види поражението му, Пенелоуп също. Джос, ако са тук, джос, ако не са. Но искам той да е тук, когато седна в ложата му на конните състезания, когато заема многото му постоянни места във всички управителни съвети, синекурните му длъжности, цялата власт — о, да. Скоро всичко това ще е мое. Заедно със завистта на цяла Азия. Да. Крайно време е. И тогава всички призраци ще спят спокойно. Проклети да са!

Той завъртя ключа и запали двигателя, изпитвайки удоволствие от лукса, който лъхаше от естествената кожа и тежкото дърво — богатство и съвършенство. После включи на скорост и подкара надолу по алеята, покрай паркинга, където бяха останалите коли, през огромната порта от ковано желязо, на която бе поставен герба на Струан. Спря, за да се огледа за идващи коли и погледът му попадна върху огледалото за обратно виждане, където бе отражението на Грейт хаус. Висока, огромна, с ярко осветени прозорци, мамеща.

„Скоро наистина ще те притежавам. — Ще правя приеми, каквито Азия не е виждала и никога няма да види. Май ще трябва да си намеря съпруга. Например американката.“

Усмихна се под мустак.

— Ах, Сирануш, какво очарователно име — каза той на глас със същата доза мъжки чар, с която го бе казал и първия път. „Лесно ще ми падне в ръчичките — беше самоуверен. — Малко старомоден чар, страхотно вино, лека, но превъзходна храна и търпение, заедно с най-добрия, изискан английски, мъжка изтънченост, никакви мръсни думи и тя е твоя — където и когато поискаш. А после, ако го направиш в подходящия момент, можеш да пуснеш вход уличния си английски и малко пресметната грубост и ще отприщиш цялата й насъбрана страст, така както никой мъж не го е правил.

Ако съм схванал правилно, има доста голяма нужда от хубав секс. Значи или Бартлет не я задоволява, или наистина не са любовници, както беше написано в поверителния доклад. Интересно.

А искаш ли я? Като играчка — може би. Като средство — разбира се. Но не като съпруга, прекалено е амбициозна.“

Пътят бе чист и той подкара надолу към разклонението, зави надясно и не след дълго вече караше по „Пийк роуд“, по посока към „Мегъзин геп“, където се намираше апартаментът на Плъм. След вечерята с него, трябваше да отиде на една среща, а след това в Уанчай, в един от неговите лични апартаменти и в отворените обятия на Мона Люнг. Пулсът му се ускори при мисълта за необузданата й страст в леглото и трудно скриваната й омраза към него и към всички quai loh, която бе във вечен конфликт с любовта й към лукса, към апартамента, даден й назаем, и скромната сума, получавана всеки месец от него.

— Никога не им давай пари — му бе казал навремето баща му, Уилям. — Дрехи, бижута, екскурзии — разбира се. Но не прекалено много пари. Контролирай ги чрез долари. И никога не си мисли, че те обичат заради това, което си. Защото не е вярно. Интересуват ги парите ти, единствено и само те. А под повърхността ще те презират, всички. И като си помислиш, има защо — ние не сме китайци и никога няма да станем.

— Няма ли изключения?

— Мисля, че не. За quai loh няма, синко. Поне при мен не е имало, а аз съм имал не една и две. О, тя ще ти отдаде тялото си, децата си, дори живота си, но винаги ще те презира. Длъжна е — тя е китайка, а ние сме quai loh!

„Айейа — помисли си Горнт — този съвет доказа правотата си много, много пъти. И ми спести толкова терзания. Много искам да видя Стареца. Тази година ще му направя прекрасен коледен подарък: «Струан».“

Караше внимателно в лявото платно на криволичещия път, плътно покрай планинския склон. Нощта бе хубава, пътят сух, а движение почти нямаше. Обикновено се движеше с шофьор, но тази вечер не искаше да има никакви свидетели на срещата му с Плъм.

„Не, нито пък свидетели на срещата ми с Фор Фингър Уу. Какво, по дяволите, иска този разбойник? Нищо добро. Сигурно е опасно. Да. Но по време на войната в Корея той ти направи много голяма услуга и вероятно сега иска да му се отплатиш за нея. Винаги има уреждане на сметките, рано или късно. Това е китайски закон. Получаваш подарък и даваш подарък в замяна, малко по-скъп. Той вече ти е направил услуга.“

През 1950-а, когато китайската комунистическа армия в Корея с много кръв и чудовищни загуби си пробиваше път на юг от Ялу, имаше отчаяна нужда от всички видове стратегически запаси и огромното желание да плати щедро на онези, които можеха да се промъкнат през блокадата с припасите, които им трябваха. По онова време „Ротуел-Горнт“ също имаше отчайващи затруднения, поради грандиозните загуби в Шанхай, дължащи се на идването на власт на Мао през предната година. И така, през декември 1950-а, той и баща му бяха взели много голям заем и тайно бяха купили от Филипините огромно количество пеницилин, морфин, сулфаналамиди и други медицински стоки, без задължителното разрешение за износ. Натовариха цялата стока на предварително наета презокеанска джонка, на която бе един от техните доверени екипажи, и я изпратиха към Уампоа — пуст остров в реката Пърл близо до Кантон. Заплащането трябваше да се извърши в злато при получаването на доставката, но на път към целта, в тайните ръкави на устието на Пърл, джонката бе пресрещната от речни пирати, привърженици на националистите на Чанг Кай-шек, които поискаха откуп. Нямаха пари, за да откупят товара, а ако националистите случайно научеха, че „Ротуел-Горнт“ си има работа с техния ненавистен комунистически враг, компанията щеше завинаги да загуби шансове да съществува в Азия.

С посредничеството на своя компрадор Горнт бе уредил среща в пристанището Абърдийн с Фор Фингър Уу, за когото се предполагаше, че е един от най-големите контрабандисти в устието на Пърл.

— Къде сега кораб? — бе попитал Фор Фингър Уу на ужасен китайско-английски.

Горнт му бе обяснил, доколкото можеше, разговаряйки на китайско-английски, тъй като не знаеше Хакло, диалекта на Уу.

— Може би, може би не! — усмихна се Фор Фингър Уу. — Обаждам се три ден. Ний чо уах парола. Три ден, а?

На третия ден се обади по телефона.

— Лошо, хубаво, не знам. Срещам два ден Абърдийн. Започвам часът на маймуната. — Този час означаваше десет вечерта.

Китайците деляха деня на дванайсет двучасови части, като всяко от тях си имаше име и винаги бяха в една и съща последователност. Започваха от четири сутринта с петела, след това от шест часа бе кучето и така нататък: глиган, плъх, вол, тигър, заек, дракон, змия, маймуна, кон и овца.

Два дни по-късно, в часа на маймуната, в джонката на Уу на пристанището Абърдийн той получи пълното заплащане на пратката в злато плюс допълнителни четиридесет процента. Зашеметяваща печалба от петстотин процента. Фор Фингър Уу се бе ухилил:

— Прави по-добра търговия от quai loh, все едно. Двайсет и осем хиляди таела злато. — Един таел бе малко повече от унция. — Следващ път аз вози. Да?

— Да.

— Ти купува, аз вози, аз продава, четиридесет процента мои, цена на продажба.

— Да. — Горнт се бе опитал да го накара да приеме по-висок процент, но Уу бе отказал.

— Само четиридесет процента, цена на продажба. — И Горнт бе разбрал, че вече е длъжник на контрабандиста.

Златото бе на калъпи от по пет таела. Официалната му цена бе 35 щатски долара за унция. Но на черния пазар, нелегално внесено в Индонезия, Индия или обратно в Китай, цената му бе два или при пъти по-висока… понякога и повече. Само от тази пратка, с помощта на Уу, „Ротуел-Горнт“ спечелиха милион и половина щатски долара и това бе началото на тяхното възстановяване.

След този случай бяха прекарали още три пратки, изключително изгодни и за двете страни. Но войната в Корея приключи, а заедно с това и техните отношения с Фор Фингър Уу.

„Оттогава нито веднъж не се е обаждал — мислеше си Горнт. — До днес следобед.“

— А, стар приятел, може види? Довечера? — бе казал Фор Фингър Уу. — Може ли? По всяко време — аз чака. Същото място като едно време. Да?

Значи сега услугата трябваше да бъде върната. Добре.

Горнт включи радиото. Шопен. Той караше по криволичещия път съвсем автоматично, двигателят почти не се чуваше, а съзнанието му бе заето с предстоящите срещи. Намали заради един приближаващ се камион, а след това излезе в насрещното платно и ускори по късата права, за да изпревари бавно движещо се такси. Вече беше набрал скорост, когато рязко удари спирачката, достатъчно рано, за да вземе спокойно следващия завой. В този момент като че ли нещо се счупи във вътрешността на машината и кракът му потъна до пода. Стомахът му се сви на топка и влезе в острия завой с прекалено голяма скорост.

Обзет от паника натисна още няколко пъти педала, но без никакъв ефект, а ръцете му бързо въртяха волана. Премина първия завой с голяма трудност и като пиян кривна в насрещното платно. За щастие там нямаше кола, но той изви прекалено много кормилото, полетя към планинския склон и усети гадене. Отново зави повече от необходимото и вече с много голяма скорост полетя към следващия завой. Тук склонът ставаше по-стръмен, пътят по-тесен и по-криволичещ. Влезе лошо и в този завой, но след като го премина, успя за части от секундата да сграбчи ръчната спирачка и по този начин да намали малко скоростта, но се задаваше нов завой. Когато излезе от него бе плътно навлязъл в насрещното платно и фаровете на някаква кола го заслепиха.

Таксито панически се втурна към банкета и почти излезе от пътя, свирейки остро с клаксон, но макар и на сантиметри, двете коли успяха да се разминат. В ужас той върна колата в своето платно и сега тя летеше надолу по склона напълно неконтролируема. На късата права отсечка успя да превключи на по-ниска скорост, връхлитайки в следващия завой и моторът силно зави. Внезапното намаляване на скоростта щеше да го изхвърли през предното стъкло, ако не беше предпазният колан. Ръцете му почти се бяха слели с волана.

Взе и този завой, но пак в другото платно. Размина се на милиметър с идващата насреща му кола и отново се прибра в своето, изви волана, върна го и малко намали от поднасянето, но наклонът на криволичещия път си оставаше все същият. Продължаваше да се движи прекалено бързо към следващия остър завой и още в първата му част мина в другото платно. Тежко натовареният камион, който пълзеше нагоре по склона, бе безпомощен.

Обзет от паника, изви докрай волана наляво и успя да заобиколи камиона с лек страничен удар. Направи опит да превключи на задна скорост, но не успя — зъбците с бесен писък се съпротивляваха. Тогава, с ужас, той видя пред себе си бавно движещата се колона в своето платно, идващите в насрещното автомобили и чезнещия зад следващия завой път. Изпадна в отчаяние и изви наляво към планинския склон с надеждата да спре от удара.

Разнесе се вой на съпротивляващ се метал, задното стъкло се разби на парчета и той отскочи встрани. Идващата насреща кола отби към другия банкет, а клаксонът й пищеше. Той затвори очи и се подготви за челния удар, но неизвестно защо такъв нямаше. Беше му се разминало и му оставаха точно толкова сили колкото да завърти още веднъж рязко волана към планината. Ударът бе страничен. Предният ляв калник се откъсна. Колата заора в пръстта и храсталака, след това се блъсна в една оголена скала, предницата се вдигна и ударът отхвърли Горнт встрани. Но докато колата падаше назад, колелото от неговата страна влезе в канавката и я задържа точно преди да се блъсне в парализирания малък Миникупър пред нея.

Горнт едва-едва се размърда. Колата бе все още полуповдигната. Целият бе плувнал в пот, а сърцето му бясно биеше. Беше му трудно да диша или да мисли. Движението и в двете посоки бе спряло в пълна бъркотия. Чу някакви клаксони, виещи нетърпеливо и от двете страни, а след това и нечии забързани стъпки.

— Добре ли си, приятелче? — попита непознатият.

— Да, мисля, че да. Моите… спирачките ми отказаха. — Горнт избърса потта от челото си, опитвайки се да събере мислите си. Пипна гърдите си, после бавно раздвижи крака, но не усети болка. — Аз… спирачките отказаха… вземах завоя й… след това всичко…

— Спирачките, а? Необичайно за един Ролс. Помислих, че си въобразяваш, че си Стърлинг Мос. Голям късмет извади. Реших, че си го правил вече поне двайсет пъти. На твое място бих изключил двигателя.

— Какво? — В този момент Горнт осъзна, че двигателят все още нежно мъркаше и радиото работеше. Той завъртя ключа и след миг го извади.

— Хубава кола — каза непознатият. — Но е станала съвсем на нищо. Винаги съм харесвал този модел. Шейсет и втора, нали?

— Да. Точно така.

— Искате ли да извикам полиция?

Горнт с усилие се замисли. Усещаше пулса в ушите си. Немощно откопча предпазния колан.

— Не. Точно зад хълма има полицейски участък. Бихте ли ме закарали дотам?

— С удоволствие, приятелче. — Непознатият бе нисък и закръглен. Той обходи с поглед колите, такситата и камионите, които бяха спрели от двете страни, а китайците в тях — шофьори и пътници — ги зяпаха глупаво. — Скапан народ — измърмори кисело. — Ако умираш на улицата, трябва да си голям късметлия, ако някой дори се спъне в теб. — Той отвори вратата и помогна на Горнт да излезе.

— Благодаря. — Горнт почувства, че коленете му треперят. За момент дори не му се подчиняваха и той се облегна на колата.

— Сигурен ли си, че си добре?

— О, да. Просто… се изплаших до смърт! — разгледа повредите. Предницата бе заровена в пръстта и храсталака, от дясната страна имаше огромна бразда, а колата бе плътно прилепнала към вътрешната част на завоя. — Какъв ужас!

— Да, но изобщо не се е сплескала! Имал си страхотен късмет, че си карал хубава кола. — Непознатият пусна вратата и тя се затвори с щракване. — Страхотна изработка. Е, можеш да я оставиш тук. Едва ли някой ще я открадне. — Непознатият се засмя и го поведе към колата си, паркирана съвсем наблизо, с включени мигащи светлини. — Скачай вътре, за нула време сме там.

И в този момент Горнт си спомни подигравателната полуусмивка на лицето на Дънрос, която бе взел за перчене. Съзнанието му се избистри. „Дали Дънрос е имал време да бърника… с неговите познания по автомобилите… със сигурност не би…?“

— Копеле мръсно — измърмори той ужасен.

— Не се притеснявай — каза непознатият докато минаваха покрай катастрофиралия автомобил. — Полицията ще оправи всичко.

Лицето на Горнт стана мрачно.

— Да, да ще го оправят.

13

22:25 часа

— Превъзходна вечеря, Йан, по-добра от миналата година — каза сърдечно сър Дънстън Бар, който бе седнал срещу него.

— Благодаря. — Дънрос вдигна учтиво чашата си и отпи от прекрасния коняк.

Бар изгълта своя портвайн, а след това отново напълни чашата си.

— За Бога, както обикновено, ядох прекалено много! Нали, Филип! Филип!

— Да… о, да… много по-добра беше — измърмори Филип Чен.

— Добре ли си, приятелю?

— О, да… просто… о, да.

Дънрос се намръщи, а след това погледът му обходи останалите маси, като почти не ги слушаше.

На кръглата маса, където до преди малко удобно бяха седнали дванайсет души останаха само те тримата. По другите маси, разпръснати по терасите и в градината, седяха мъже, пиеха спокойно коняка или портвайна си или пушеха пури. Други пък стояха на групички, а всички дами бяха вече в къщата. Той видя Бартлет, застанал близо до масите, които преди час се огъваха под тежестта на печени агнешки крака, салати, леко изпечено говеждо месо, огромни блюда с котлети и дроб, печени картофи и най-различни зеленчуци, както и сладкиши, торти и скулптури от сладолед. Бартлет бе изцяло погълнат от разговора си с полицейския началник Роджър Крос и американеца Ед Ланган. „След малко ще се занимая с него — каза си той мрачно, — но преди това Брайън Куок.“ Огледа се. Брайън Куок не бе на неговата маса, нито на масата, на която седеше Ейдриън, нито на останалите, затова той търпеливо се облегна назад, отпи от коняка и се остави на мислите си.

Тайни доклади, шести отдел, Специално разузнаване, Бартлет, Кейси, Горнт, Цу-ян изчезнал, а сега и Алън Медфърд Грант съвсем мъртъв. Телефонният му разговор преди вечеря с Киърнън, помощника на Алън Медфърд Грант в Лондон, бе шокиращ.

— Случи се тази сутрин, господин Дънрос — каза Киърнън. — Валеше, беше много хлъзгаво, а както знаете той много обичаше мотоциклетите. Идвал е към града, както обикновено. Доколкото ни е известно, не е имало свидетели. Човекът, който го е намерил на пътя близо до Ешър и магистрала А–3, каза само, че както си карал в дъжда изведнъж видял пред себе си мотоциклет, легнал на една страна и мъж, проснат безжизнен отстрани на пътя. Според него А. М. Грант е бил вече мъртъв, когато отишъл при него. Обадил се в полицията и започнали следствие, но… е, какво да ви кажа? За всички нас това е голяма загуба.

— Да. Имаше ли някакви роднини?

— Поне на мен не ми е известно. Естествено веднага информирах шести отдел на военното разузнаване.

— О?

— Да, сър.

— Защо?

От другата страна последва дълго мълчание.

— Беше ми оставил указания, сър. В случай, че с него стане нещо, трябваше да се обадя на два телефона, както и направих. Не знаех нищо за тези номера. Оказа се, че първият е личен телефон на високопоставен служител в шести отдел. Пристигна след половин час, заедно с няколко от хората си, преровиха бюрото на А. М. Г. и личната му документация. Отнесоха по-голямата част със себе си. Когато видя последния доклад, онзи, който току-що ви бяхме изпратили, почти откачи от ярост, а когато поиска да види копията от всички останали и му казах, следвайки указанията на А. М. Г., че винаги съм унищожавал нашето копие веднага щом научим, че сте получили вашето, за малко щеше да получи мозъчен удар. Изглежда А. М. Г. всъщност не е имал разрешение от правителството на Нейно Величество да работи за вас.

— Но аз притежавам писменото уверение на Грант, че е получил такова разрешение.

— Да, сър. Не сте направили нищо незаконно, но този човек от шести отдел почти полудя.

— Кой е той? Как се казва?

— Беше ми наредено, наредено да не споменавам никакви имена. Беше много надут и мърмореше нещо за закона за Държавната тайна.

— Казахте „два телефона“?

— Да. Другият беше в Швейцария. Отговори ми една жена и след като й съобщих, тя каза само „О, много съжалявам“ и затвори. Не беше англичанка, сър. Още нещо интересно — в последните си указания А. М. Г. бе написал да не съобщавам нито един от номерата на притежателя на другия. Но, тъй като този джентълмен от шести отдел беше меко казано вбесен, аз му го казах. Той набра веднага, но даваше заето и то доста дълго продължи, а после от централата обясниха, че телефонът временно е изключен. Беше адски бесен.

— Можете ли да продължите да ми изпращате такива доклади?

— Не, сър. Аз бях само помощник. Подреждах информацията, която той носеше. Пишех докладите, отговарях на телефона, когато него го нямаше, плащах сметките на офиса. Прекарваше голяма част от времето си на континента, но никога не казваше къде е бил и какво е правил. Държеше картите си винаги скрити. Не знам кой му е предоставял цялата тази информация, дори не знам номера на телефона в офиса му в Уайтхол. Както вече казах, беше много потаен…

Дънрос въздъхна и отпи от коняка си. „Адски жалко. Нещастен случай или убийство? И кога ли ще ме притиснат от шести отдел? А сметката в Швейцария? Това също не е незаконно и на никой не му влиза в работата, освен на мен и на него.

Какво да правя? Сигурно някъде има човек, с когото мога да го заместя.

Нещастен случай? Или убийство?“

— Моля? — попита той, защото не разбра какво бе казал Бар.

— Казах, че беше адски смешно, когато Кейси не искаше да тръгне и ти я изгони. — Едрият мъж се разсмя. — Бива си те, приятелче.

В края на вечерята, точно преди да сервират портвайна, коняка и пурите, Пенелоуп бе станала от масата си, на която Линк Бартлет бе увлечен в разговор с Хавъргил и всички дами я последваха. След това Ейдриън направи същото, а после по всички тераси дамите се заизнизваха след нея. Лейди Джоана, която седеше от дясната страна на Дънрос, бе казала:

— Хайде, момичета, време е да отидем до тоалетната.

Останалите жени послушно станаха заедно с нея, а мъжете учтиво скриха облекчението си от масовото им напускане.

— Хайде, скъпа — каза Джоана на Кейси, която не бе станала.

— О, чувствам се отлично, благодаря.

— Сигурна съм в това, но… въпреки това ела.

Кейси забеляза, че всички погледи са вперени в нея.

— Какво има?

— Нищо, скъпа — обясни лейди Джоана, — според тукашния обичай дамите оставят мъжете за известно време сами, за портвайна и пурите. Затова ела с мен.

Кейси я бе изгледала безизразно.

— Искаш да кажеш, че ни отпращат докато те обсъждат държавните дела и цената на чая в Китай?

— Това е просто въпрос на добро поведение. Когато в Рим… — Лейди Джоана я гледаше с лека презрителна усмивка, изпитвайки удоволствие от неловката тишина и шокираните погледи на повечето мъже.

— Не говориш сериозно. Този обичай отпадна още преди гражданската война — каза Кейси.

— Сигурна съм, че в Америка е отпаднал. — Джоана пусна разкривената си усмивка. — Тук всичко е различно, това е част от Англия. Въпрос на добро поведение. Хайде, ела с мен, скъпа.

— Добре, скъпа — каза Кейси също толкова мило. — По-късно.

Джоана въздъхна, сви безпомощно рамене и повдигна едната си вежда, правейки знак на Дънрос, усмихна се изкривено и се отдалечи заедно с другите жени. На масата настъпи гробна тишина.

— Тай-пан, нямате нищо против да остана, нали? — попита Кейси през смях.

— Имам, съжалявам, но имам — отвърна меко той. — Това е обичай, нищо особено. Всъщност целта е дамите първи да използват тоалетната и кофите с вода.

Усмивката й изчезна и брадичката й започна да се издава напред.

— А ако предпочитам да остана?

— Такъв е обичаят, Сирануш. В Америка обичаят е да наричаш на малко име човек, с когото току-що си се запознал, а тук не е. Въпреки това… — Дънрос се вгледа в нея спокойно и в същото време непреклонно. — Това няма да накърни престижа ти.

— Мисля, че ще го накърни.

— Съжалявам, че мислиш така… но мога да те уверя, че грешиш.

Останалите наблюдаваха в очакване и него и нея, наслаждавайки се на противопоставянето им и в същото време ужасени от поведението й. С изключение на Ед Ланган, който беше много смутен заради нея.

— Кейси — каза той, опитвайки се да обърне всичко на смях, — не можеш да се бориш срещу общината.

— Цял живот съм се опитвала — отвърна остро, явно вбесена. След това изведнъж се бе усмихнала с божествената си усмивка. За момент пръстите й забарабаниха по масата и тя стана. — Господа, моля да ме извините… — и се понесе, оставяйки след себе си пълна тишина.

— Не мога да кажа, че я изгоних — каза Дънрос.

— И въпреки това беше адски смешно — настоя Бар. — Интересно, защо промени решението си! А Филип?

— Какво? — попита разсеяно Филип Чен.

— За миг си помислих, че ще удари горкия Йан. А ти? Но се сети нещо и промени решението си. Какво ли е било?

Дънрос се усмихна.

— Обзалагам се, че не е било нещо хубаво. Чувствителна е колкото десет скорпиона.

— И при това много заядливи — каза Бар.

Те се засмяха. Филип Чен — не. Дънрос бе много загрижен за него. През цялата вечер той се опитваше да го ободри, но нищо не можеше да го извади от това състояние. По време на вечерята Филип бе мрачен и отговаряше едносрично. Бар стана от масата с оригване.

— Мисля да пусна една вода докато още има свободно място. — Той тръгна залитайки към градината.

— Не пикай върху камелиите! — разсеяно извика след него Йан, а след това се опита да се съсредоточи. — Филип, не се тревожи — каза той, след като вече бяха сами. — Скоро ще намерят Джон.

— Да, сигурен съм в това — отговори мрачно Филип Чен, а мисълта му бе обсебена не чак толкова от отвличането, колкото от онова, което с ужас бе открил днес следобед в сейфа на сина си в банката. Бе го отворил с ключа, който бе взел от кутията за обувки.

— Хайде, Филип, вземи го, не бъди глупак — бе изсъскала жена му Дайан. — Вземи го. Ако не го направиш, ще го направи тай-панът!

— Да, да знам. — Благодаря на всички богове, че го сторих, мислеше си той, все още шокиран и си спомни какво бе намерил докато тършуваше в него. Кафяви пликове от дебела хартия с най-различни размери, дневник и тефтерче с телефонни номера. В плика, на който бе написано „дългове“, имаше бележки за залагания на стойност 97 000 хонконгски долара, неизплатени дългове към нелегални, разбира се, комарджии в Хонконг. Бележка от Скъперника Синг, прочут лихвар, за 30 000 хонконгски долара при три процента месечна лихва; съобщение за отдавна просрочен дълг към „Хо-Пак бенк“ на стойност 20 000 щатски долара и писмо от Ричард Куанг от миналата седмица, в което пишеше, че ако Джон Чен не оправи дълговете си, скоро ще трябва да разговаря с баща си. Освен това имаше писма, документиращи приятелството между сина му и един американски комарджия, Винченцо Банастазио, който уверяваше Джон, че неотложните му дългове не са неотложни: „… спокойно, Джон, твоят кредит е най-добрият, можеш да платиш по всяко време на годината…“ и към него бе прикрепено фотокопие на съвсем законна, нотариално заверена полица, задължаваща сина му, наследниците и правоприемниците му, при поискване да изплатят на Банастазио 485 000 щатски долара плюс лихвата.

Глупак, глупак, беснееше той, защото знаеше, че синът му не притежава повече от една пета от тези пари, а това означаваше, че самият той рано или късно щеше да бъде принуден да плати дълга.

После един дебел плик, на който пишеше „Пар-Кон“, привлече вниманието му.

Той съдържаше договор за работа, подписан преди три месеца от К. С. Чолок, с който назначаваше Джон за частен консултант на „Пар-Кон“ срещу „… 100 000 щатски долара в брой (като с настоящото се потвърждава, че 50 000 от тях са вече изплатени) и при сключване на задоволителна сделка между «Пар-Кон» и «Струан», «Ротуел-Горнт» или която и да е друга компания в Хонконг избрана от «Пар-Кон», още един милион щатски долара разпределени на равни части за период от пет години; и в срок от трийсет дни от подписването на този договор да бъде изплатен дългът към господин Винченцо Банастазио, «Орчард роуд» 85, Лас Вегас, Невада, от 485 000 щатски долара, като вноската за първата година е 200 000 долара заедно с 50 000 лихва…“

— Срещу какво? — бе изпъшкал безпомощно Филип Чен в банковия трезор.

Но дългият договор не му разкри нищо повече, освен това, че Джон Чен трябваше да бъде „частен консултант в Азия“. Към него не бяха прикрепени никакви бележки или други документи.

Той припряно провери още веднъж съдържанието на плика, за да е сигурен, че не е пропуснал нещо. Бързото преглеждане на останалите също не доведе до резултат. След това случайно забеляза тънък пощенски плик, залепен наполовина за друг. На него пишеше „Пар-Кон II“. Вътре имаше фотокопия на бележки, написани на ръка от сина му за Линк Бартлет.

Първата от тях, с дата от преди шест месеца, потвърждаваше, че той, Джон Чен, може и ще предостави на „Пар-Кон“ секретна информация, отнасяща се до най-вътрешните работи на целия комплекс от компании на „Струан“.

… разбира се това трябва да бъде запазено в абсолютна тайна. Но например, господин Бартлет, от годишните баланси на „Струан“ от 1954-а до 1961-а (когато стана акционерна), можете да разберете, че това, което ви съветвам да направите, е напълно осъществимо. Ако погледнете схемата на корпоративната структура на „Струан“ и техните тайни дялове, включително и тези на баща ми, ще се убедите, че едва ли ще имате проблеми, ако решите да превземете компанията. А като прибавите към тези фотокопия и другото, което ви казах — кълна се в Бога, че можете да ми вярвате — гарантирам ви успех. Залагам живота си на карта, надявам се, че това ще получи адекватен отговор, но ако ми дадете в аванс петдесет от стоте хиляди още сега, ще се съглася да го дам във ваши ръце при пристигането ви — като ми обещаете, че ще ми го върнете след сключването на сделката — или, за да бъде използвано срещу „Струан“. В крайна сметка Дънрос трябва да прави всичко, което поискате. Моля изпратете отговора си до същата кутия и унищожете това, както сме се разбрали.

— Какво да му даде? — бе промърморил Филип Чен, извън себе си от страх. Ръцете му трепереха докато четеше второто писмо. Беше написано преди две седмици.

Скъпи господин Бартлет, това ще потвърди датите ви на пристигане. Всичко е подготвено. Очаквам с нетърпение да ви видя отново и да се запозная с господин К. С. Чолок. Благодаря за петдесетте хиляди, които получих без проблеми — всички следващи плащания трябва да бъдат изпращани на кодирана сметка в Цюрих — щом пристигнете ще ви информирам за банковите подробности. Благодаря ви и за съгласието ви с нашата устна уговорка за това, че ако мога да ви окажа съдействието, което съм ви обещал, ще получа трипроцентово участие в новата „Пар-Кон (Ейжа) трейдинг къмпъни“.

Прилагам и още няколко неща, които представляват интерес: обърнете внимание на документите (приподписани и от баща ми), с които „Струан“ се задължава да извърши плащанията на вноските за „Тода шипинг“ за двата нови супер товарни кораба — 1, 11 и 15-и септември. Наличните средства на „Струан“ не са достатъчни, за да покрият тези плащания.

Още нещо: искам да отговоря на въпроса на господин Чолок, отнасящ се до позициите на баща ми при евентуално превземане или косвена борба. Той може да бъде обезвреден. Приложените фотокопия са само един пример за многото, които притежавам. Те свидетелстват за тесните му връзки, още от началото на петдесетте години, с Лий Белия Прах и братовчед му Уу Санг Фанг, известен още като Фор Фингър Уу, както и това, че съвместно с тях и до ден-днешен притежава компания за недвижими имоти, две корабни компании и търговски интереси в Банкок. Въпреки, че в момента и двамата се представят за уважавани бизнесмени, милионери, занимаващи се с недвижими имоти и корабен транспорт, публична тайна е, че са пирати и контрабандисти от много години. В китайските делови кръгове усилено се носи слух, че те са Висшите Дракони на наркотрафика. Ако контактите на баща ми с тези хора станат публично достояние, това завинаги ще съсипе авторитета и престижа му, ще сложи край на близките му отношения със „Струан“ и всички останали хонгс, съществуващи в днешно време и, което е най-важно, ще отнеме завинаги шансовете му да получи званието Рицар — онова, което желае повече от всичко. Само заплахата от това, ще бъде достатъчна за обезвреждането му, а може да направи от него и съюзник. Разбира се, съзнавам, че тези документи, както и останалите, които притежавам, ще се нуждаят от допълнителни доказателства, за да могат да бъдат представени в съда, но аз разполагам с предостатъчно такива, оставени на сигурно място…

Филип Чен си спомни как, обзет от паника, трескаво бе търсил тези допълнителни доказателства, а мисълта му крещеше, че е невъзможно синът му да знае толкова много тайни, че е невъзможно да притежава годишните баланси на „Струан“ от годините преди компанията да стане акционерна, че е невъзможно да знае за Фор Фингър Уу и тайните, свързани с него.

О, богове, та това е почти всичко, което знам и самият аз — дори Дайан не знае и половината. Какво още е казал Джон на американеца?

Извън себе си от страх, той претърси всеки плик поотделно, но не намери нищо повече.

— Трябва някъде да има и друга депозитна кутия или сейф — измърмори на глас, а мозъкът му почти не бе в състояние да работи.

Разярен, той натъпка всичко в дипломатическото си куфарче, с надеждата, че едно по-спокойно разглеждане ще даде отговор на въпросите му. Затръшна вратичката на депозитната кутия и я заключи. Внезапно хрумване го накара да я отвори отново. Извади малкото рафтче и го обърна. На долната му страна бяха залепени с лепенка два ключа. Единият — от друга депозитна кутия с грижливо изписан номер. Погледна другия и се вкамени. Позна го веднага. Беше ключът от собствения му сейф в къщата на хълма. Можеше да се закълне във всичко най-свято, че единственият съществуващ ключ бе онзи, който той носеше окачен на врата си и с който нито за миг не се бе разделял — от онзи ден преди шестнайсет години, в който баща му, на смъртното си легло, му го беше дал.

— О ко — възкликна на глас с неистов гняв.

Дънрос попита:

— Добре ли си? Да ти налея малко алкохол?

— Не, благодаря ти — каза неуверено Филип Чен, връщайки се към реалността. Той с усилие събра мислите си и се вгледа в тай-пана. Знаеше, че трябва да му каже всичко. Но не смееше. Не смееше, преди да знае колко тайни всъщност са откраднати. Дори и тогава нямаше да посмее. Имаше много протоколи, които властите лесно можеха да изтълкуват погрешно, а други, разкриващи извънредно неудобни подробности, да доведат до множество съдебни преследвания, дори и криминални. „Глупаво английско законодателство! — мислеше си гневно той. — Глупаво е законите да са едни за всички. Глупаво е да няма едни закони за богатите и други за бедните. Защо тогава човек работи, робува, прави планове и рискува, за да стане богат?“ Освен всичко това, той щеше да бъде принуден да признае на Дънрос, че от много години е документирал тайните на „Струан“, че преди него баща му е правел същото — годишни баланси, дялове и други тайни, много-много вътрешни, лични неща, контрабанда и подкупи — и знаеше, че няма да има смисъл да казва, че го е направил само като предпазна мярка, защото тай-панът с право щеше да му отговори, че е искал да предпази „Хаус ъф Чен“, а не „Ноубъл хаус“ и с право щеше да насочи срещу него целия си гняв и злоба. И в тази гибелна битка срещу „Струан“ той, Филип, бе обречен на провал — в завещанието си Дърк Струан се бе погрижил за това — и всичко, което бе изграждано в продължение на почти век и половина щеше да рухне.

„Слава на всички богове, че не всичко беше в сейфа ми, помисли пламенно той. — Слава на всички богове, че останалото е дълбоко погребано.“

После изведнъж в съзнанието му изплува една фраза от писмото на сина му: „… А като прибавите към тези фотокопия и другото нещо, което ви казах…“

Пребледня и, олюлявайки се, се изправи на крака.

— Моля да ме извиниш, тай-пан… аз… ще ви кажа лека нощ. Само ще отида да доведа Дайан и… ще… благодаря ти, лека нощ. — Той с бързи крачки се отправи към къщата.

Шокиран, Дънрос го изпрати с поглед.

— О, Кейси — каза Пенелоуп, — искам да те запозная с Кетрин Гавалан. Кетрин е сестра на Йан.

— Здравей! — Кейси й се усмихна и от първия момент я хареса. Намираха се в преддверието на приземния етаж, където много жени си приказваха, оправяха грима си или чакаха на опашка за тоалетната. Помещението бе просторно и приятно, а стените — покрити с огледала. — Имате същите очи — където и да ви бях срещнала щях да ви позная — каза тя. — Той е изключителен мъж, нали?

— Така мислим — отвърна Кетрин с усмивка. Бе трийсет и осем годишна, привлекателна, с приятен шотландски акцент, облечена със строга, дълга копринена рокля на цветя. — Този недостиг на вода е много неприятно нещо, нали?

— Да. Сигурно ви е много трудно с децата.

— Не, cherie, децата направо си умират от радост — обади се Сюзан де Вил. Тя бе на около петдесет години, шик и говореше с лек френски акцент. — Можеш ли да ги накараш да се къпят всяка вечер?

— Моите и двамата са същите — усмихна се Кетрин. — Това притеснява нас, родителите, но изглежда изобщо не безпокои децата. И все пак е много неприятно, ако трябва да поддържаш къща.

Пенелоуп каза:

— Господи, отвратително е! Това лято беше ужасно. Имаш късмет тази вечер, обикновено ставаме вир-вода! — тя разглеждаше грима си в огледалото. — Нямам търпение да дойде другия месец. Кейти, казах ли ти, че ще ходим за две седмици у дома, в Англия? Поне аз ще отида. Йан обеща да дойде, но за него човек никога не може да бъде сигурен.

— Той има нужда от почивка — каза Кейти и Кейси забеляза как очите й помръкнаха, а около тях под грима се появиха кръгове на загриженост. — Ще ходите ли в Еър?

— Да. И за една седмица в Лондон.

— Щастливка. Кейси, колко време ще останеш в Хонконг?

— Не знам. Изцяло зависи от делата на „Пар-Кон“.

— Да. Ендрю каза, че днес цял ден си преговаряла с тях.

— Не мисля, че бяха много въодушевени от факта, че трябва да преговарят с жена.

— Това е много меко казано — каза Сюзан де Вил през смях. — Разбира се, моят Жак е половин французин и знае, че жените се занимават с бизнес. Но англичаните… — тя силно повдигна вежди.

— Стори ми се, че тай-панът нямаше нищо против, но всъщност още не съм водила истински бизнес разговори с него.

— Но с Куилън Горнт сте — каза Кетрин и Кейси, която дори и в дамската тоалетна бе нащрек, долови особената нотка в гласа й.

— Не — отвърна тя. — Не съм — поне до тази вечер, — но шефът ми е разговарял.

Точно преди вечеря тя успя да разкаже на Бартлет историята за бащата на Горнт и Колин Дънрос.

— Господи! Не е чудно, че Ейдриън реагира по този начин! — възкликна Бартлет. — А на всичкото отгоре и билярдната зала. — Той се замисли за миг и после добави: — но важното е, че това увеличава натиска върху Дънрос.

— Може би. Но тяхната взаимна ненавист е най-силната, която съм виждала, Линк. Може да се окаже нож с две остриета.

— Не виждам как — поне засега. Горнт просто разгърна един фланг, както би направил всеки умен генерал. Ако нямахме предварителната информация от Джон Чен, това, което каза Горнт щеше да бъде жизненоважно за нас. Горнт няма откъде да знае, че сме едни гърди пред него. И затова ускорява темпото. Още не сме извадили „тежката артилерия“, а и двамата вече ни ухажват.

— Взе ли вече решение с кой от тях ще тръгнеш?

— Не. Какво ти подсказва чувството ти?

— Нямам такова. Засега. И двамата са страшни. Линк, мислиш ли, че отвлякоха Джон Чен, понеже ни даваше информация?

— Не знам. Защо?

— Преди да пристигне Горнт, ме спря полицейският началник Армстронг. Разпита ме за това какво е казал снощи Джон Чен, за какво сме говорили, за точните ни думи. Казах му всичко, което успях да си спомня — с изключение на това, че трябва да приема „онова“. Тъй като все още не знам какво е „онова“.

— Не е нещо незаконно, Кейси.

— Не искам да бъда в неведение. Не точно сега. Всичко става… започвам да губя почва под краката си — оръжието, това жестоко отвличане и толкова настоятелната полиция.

— Не е нещо незаконно. Не задавай повече въпроси. Армстронг каза ли, че има някаква връзка?

— Не изказа никакви предположения. Той е силен, мълчалив, типичен английски джентълмен — полицай. Толкова умен и толкова опитен, колкото не съм виждала дори и на кино. Убедена съм, че беше сигурен, че крия нещо. — Тя се поколеба за миг. — Линк, какво чак толкова важно нещо за нас притежава Джон Чен?

Тя си спомни как я изгледа с дълбоките си, сини очи — странни и смеещи се.

— Една монета — каза спокойно.

— Какво? — запита тя изумена.

— Да. Всъщност половин монета.

— Но, Линк, какво общо…

— Това е всичко, което мога да ти кажа сега, Кейси, а ти ми кажи има ли според Армстронг някаква връзка между отвличането на Чен и оръжието?

— Не знам. Не мисля, Линк. Не мога да изкажа дори предположение. Този тип е прекалено предпазлив. — Тя отново се поколеба. — Линк, направи ли сделка, разбра ли се нещо с Горнт?

— Не. Нищо твърдо. Горнт иска да премахне „Струан“ и да се съюзи с нас, за да ги смаже. Казах му, че ще го обсъдим във вторник. По време на вечерята.

— Какво ще кажеш на тай-пана след вечеря?

— Зависи от въпросите му. Той сигурно знае, че добрият стратег проверява отбранителните сили на врага.

Кейси се чудеше кой ли е врагът. Чувстваше се съвсем чужда, дори тук сред другите жени. От всички лъхаше враждебност, с изключение на тези двете — Пенелоуп и Кетрин Гавалан… и една жена, с която се запозна преди малко на опашката пред тоалетната.

— Здравейте, разбрах, че и вие сте чужда тук.

— Да, да, така е — каза Кейси, възхитена от красотата й.

— Аз съм Фльор Марлоу. Писателят Питър Марлоу е мой съпруг. Изглеждате страхотно!

— Благодаря. Вие също. Отскоро ли сте тук?

— Не. От три месеца и два дни, но това е първият истински английски прием, на който присъстваме — каза Фльор. Английският й бе по-добър отколкото на останалите. — По-голямата част от времето прекарваме с китайци или сами. Живеем в един апартамент в пристройката на „Виктория енд Албърт“. Господи, — добави тя, поглеждайки към вратата на тоалетната. — Дано да побърза — вече едвам се сдържам.

— Ние също сме отседнали във „Виктория енд Албърт“.

— Да, знам. Вие двамата сте доста известни. — Фльор Марлоу се засмя.

— Скандално известни! Не знаех, че има такива апартаменти.

— Всъщност не са точно апартаменти. Просто две мънички спални и дневна. Кухнята е като кутийка. И все пак е дом. Имаме баня с течаща вода и тоалетна с казанче. — Фльор Марлоу имаше големи сиви очи с приятна извивка и дълга руса коса. Кейси реши, че е горе-долу на нейната възраст.

— Журналист ли е съпругът ви?

— Романист. Написал е само една книга. Занимава се предимно с писане на сценарии и филмова режисура в Холивуд. Оттам идват и доходите ни.

— Защо се срещате с китайци?

— О, Питър се интересува от тях. — Фльор Марлоу се усмихна и прошепна заговорнически като оглеждаше останалите жени около тях. — Направо са съкрушителни, нали? По англичани от англичаните. Какъв снобизъм и какви разговори.

Кейси смръщи вежди.

— Но вие също сте англичанка.

— И да и не. Англичанка съм, но съм родена във Ванкувър, Канада. Живеем в Щатите — Питър, аз и децата — в добрия стар Холивуд. Наистина не знам каква съм, малко от едното и малко от другото.

— Ние също живеем в Лос Анжелос, Линк и аз.

— Страхотен мъж. Имате късмет.

— Колко са големи децата ви?

— Едното е на четири, а другото на осем. Слава Богу, още нямаме режим за водата.

— Харесва ли ви Хонконг?

— Очарователен е, Кейси. Питър подготвя новата си книга тук и според него е прекрасен. Боже Господи, ако дори половината от легендите са истина… за „Струан“ и Дънрос и всички останали, както и за вашия Горнт.

— Той не е мой. Запознах се с него едва тази вечер.

— Произведе малко земетресение като мина през салона заедно с него — Фльор се засмя. — Ако ще оставаш по-дълго тук, поговори с Питър, ще те осведоми за всички скандали. — Тя кимна към Дайан Чен, която слагаше пудра на носа си пред едно от огледалата. — Това е мащехата на Джон Чен, съпругата на Филип Чен. Тя е втората му жена — първата е починала. Евроазиатка е и почти всички я ненавиждат, но е един от най-милите хора, които съм срещала.

— Защо я ненавиждат?

— Завистливи са. Повечето от тях. Все пак тя е съпруга на компрадора на „Ноубъл хаус“. Наскоро се запознах с нея и се държа невероятно добре с мен. За… за една жена е трудно да живее в Хонконг, особено ако е чужденка. Наистина не знам защо, но се отнасяше с мен като с роднина. Беше прекрасна.

— Евроазиатка ли е? Прилича на китайка.

— Понякога е трудно да се направи разлика. Моминското й име е Т’Чънг, така каза Питър, а моминското име на майка й — Сунг. Фамилията Т’Чънг идва от една от любовниците на Дърк Струан, а родът Струан е също толкова незаконен и идва от известния художник Аристотел Куанс. Чувала ли си за него?

— О, да.

— Много от най-известните фамилии в Хонконг са… ами например старият Аристотел е хвърлил семето си в четири рода…

В този момент вратата на тоалетната се отвори, оттам излезе една жена и Фльор каза:

— Слава Богу!

Докато Кейси чакаше реда си, слушаше с половин ухо разговорите на останалите жени. Все едно и също: тоалетите, жегата, недостига на вода, оплаквания от собствения ама и от другите прислужници, колко скъпо е всичко, децата, училищата… После дойде нейният ред, а след това, когато излезе, Фльор Марлоу, беше изчезнала и при нея дойде Пенелоуп.

— Току-що ми разказаха как не си искала да станеш от масата. Не обръщай никакво внимание на Джоана — каза тихо Пенелоуп. — Много е неприятна, винаги е била такава.

— Вината беше моя — все още не съм свикнала с обичаите ви.

— Много е глупаво, но в крайна сметка е много по-лесно да оставиш мъжете да правят каквото си искат. Лично аз с удоволствие ставам от масата. Да ти призная, според мен повечето от разговорите им са много досадни.

— Да, понякога е така. Но въпросът е принципен. Трябва да се отнасят с нас като с равни.

— Никога няма да бъдем равни, скъпа. Не и тук. Това е колонията на Нейно Величество — Хонконг.

— Всички ми го казаха. Колко време трябва да ги оставим сами?

— За около половин час. Няма точно определено време. Отдавна ли познаваш Куилън Горнт?

— Тази вечер го видях за първи път.

— Той… той не е желан в тази къща — каза Пенелоуп.

— Да, знам. Разказаха ми за коледното тържество.

— Какво са ти разказали?

Тя сподели онова, което знаеше.

Настъпи напрегната тишина. След това Пенелоуп каза:

— Не е хубаво чужди хора да бъдат посвещавани в семейните разпри, нали?

— Да. Но във всички семейства има кавги. С Линк дойдохме, за да правим бизнес тук и се надяваме да го започнем с една от вашите големи компании. Ние сме външни хора и го знаем. Затова търсим партньор.

— Е, скъпа, сигурна съм, че ще вземете най-правилното решение. Бъдете търпеливи и предпазливи. Съгласна ли си с мен, Кейти? — попита тя снаха си.

— Да, Пенелоуп. Съгласна съм. — Кетрин погледна Кейси със същия прям поглед, който имаше и Дънрос. — Надявам се, че ще направите правилния избор, Кейси. Всички тук са много отмъстителни.

— Защо?

— Една от причините е, че нашето общество е здраво споено, с много силни взаимни вътрешни връзки — всеки познава всеки и знае почти всичките му тайни. Друга причина е фактът, че враждите са много стари и са подхранвани и поддържани с поколения. Когато мразиш, мразиш с цялото си сърце. Третата причина е, че това е практично общество с много малко ограничения и затова можеш безнаказано да отмъщаваш по най-различни начини. О, да — още една причина — тук се играе с големи пари — ако натрупаш един куп злато, можеш законно да го пазиш тук, дори и да си го натрупал незаконно. Хонконг е мястото, където всички са транзит — никой не идва, за да остане завинаги, дори китайците, а само, за да направи пари и да се махне. Това е най-странното място на света.

— Но Струан и Дънрос и Горнт са тук от поколения — каза Кейси.

— Да, но всички те са дошли само по една-единствена причина: пари. Тук нашият бог са парите. И в момента, в който ги имат — изчезват — европейци, американци и разбира се китайците.

— Преувеличаваш, Кейти, скъпа — каза Пенелоуп.

— Да. И все пак това е истината. Друга причина е и фактът, че непрекъснато живеем на ръба на катастрофата: пожар, наводнение, чума, свличане на почвата, бунтове. Половината от населението са комунисти, другата половина — националисти и те се ненавиждат едни други така както нито един европеец не може да си представи. И Китай — Китай може да ни погълне всеки момент. Затова живееш само днес и изобщо не ти пука — граби каквото можеш, защото утре кой знае? Не се изпречвай на пътя ми! Хората тук са по-груби, защото всичко е наистина преходно. Няма нищо трайно в Хонконг.

— Освен Пийк — каза Пенелоуп. — И китайците.

— Дори и китайците искат бързо да забогатеят и по-скоро да се махнат — повече от всички останали. Имай търпение, Кейси, ще разбереш. Хонконг ще те очарова с вълшебството си или ще те омагьоса с черната си магия, зависи от гледната ти точка. Това е най-вълнуващото място на света за бизнес и скоро ще почувстваш, че си в центъра на планетата. За един мъж това е бурно и вълнуващо. Боже Господи, за един мъж е прекрасно, но за нас е ужасно и всяка жена, всяка съпруга, ненавижда Хонконг от дъното на душата си, колкото и да се опитваме всички да го крием.

— Хайде стига, Кейти — започна Пенелоуп, — отново преувеличаваш.

— Не. Не преувеличавам. Всички ние сме застрашени, Пени, и ти го знаеш! Ние, жените, водим битка, която е обречена на неуспех… — Кетрин млъкна и насила се усмихна. — Съжалявам, доста се разпалих. Пен, ще отида да намеря Ендрю и ако му се остава ще се изнижа, ако нямаш нищо против.

— Добре ли си, Кейти?

— О, да, просто съм уморена. Малкият е направо невъзможен, но догодина тръгва на училище в един интернат.

— Какви са резултатите от изследванията ти?

— Чудесни. — Кейти се усмихна уморено на Кейси. — Обади ми се, ако имаш желание. Номерът ми е в телефонния указател. Не избирай Горнт. Ще бъде фатално. Чао, мила — добави тя към Пенелоуп и си тръгна.

— Толкова е мила — каза Пенелоуп — но понякога наистина се самонавива.

— Чувстваш ли се застрашена?

— Доволна съм, че имам децата и мъжа си.

— Тя те попита дали се чувстваш застрашена, Пенелоуп. — Сюзан де Вил умело напудри носа си и разгледа отражението си. — Чувстваш ли се?

— Не. Понякога съм объркана. Но… но не съм застрашена повече от теб.

— О, cherie, но аз съм парижанка, как мога да бъда застрашена? Била ли сте в Париж, мадам?

— Да — каза Кейси. — Прекрасен е.

— Най-хубавото място на земята — каза Сюзан с френска скромност. — Уф, изглеждам поне на трийсет и шест.

— Глупости, Сюзан. — Пенелоуп погледна часовника си.

— Мисля, че вече можем полека-лека да се връщаме. Извинете ме за момент…

Сюзан я изпрати с поглед, а след това отново насочи вниманието си към Кейси.

— Двамата с Жак дойдохме в Хонконг през 1946-а година.

— И вие ли сте от този род?

— По време на Първата световна война бащата на Жак се оженил за една Дънрос, леля на тай-пана. — Тя се наведе към огледалото и с леко докосване махна едно петънце от пудра. — В „Струан“ е много важно да бъдеш роднина.

Кейси забеляза хитрите галски очи, които я наблюдаваха от огледалото.

— Разбира се съгласна съм с вас, че е пълна глупост жените да напускат масата след вечеря, тъй като с нас си отива и онази жар, която притежаваме, нали?

Кейси се усмихна.

— Така мисля. Защо Кетрин каза „застрашена“? Застрашена от какво?

— От младостта, разбира се, от младостта! Тук има десетки хиляди елегантни, чувствени, очарователни млади китайки, с дълги черни коси, сладки сочни задничета и златна кожа, които наистина разбират мъжете и използват секса по предназначение: за храна, а често и за размяна. Недодяланият английски пуританин е онзи, който изкривява мисленето на техните жени, горките същества. Слава Богу съм родена във Франция! Горката Кейти!

— О, — каза Кейси, схващайки веднага. — Разбрала е, че Ендрю си има любовница ли?

Сюзън се усмихна и не отговори, просто се вгледа в отражението й. След малко каза:

— Моят Жак… разбира се, също си има любовници. Всички мъже имат любовници, а също и ние, ако сме достатъчно разумни. Но французойките знаят, че тези грехове не бива да пречат на добрия брак. Ние отдаваме точно необходимото значение на това, не е ли така? — Тъмнокафявите й очи леко промениха израза си. — Oui!

— Трудно е, нали? Трудно е една жена да свикне с това.

— За жената всичко е трудно, cherie, защото мъжете са такива кретени. — Сюзан де Вил оправи една гънка на дрехата си и сложи с пръст парфюм зад ушите и между гърдите си. — Ще се провалиш, ако се опитваш да играеш играта по правилата на мъжете. Ако си истинска жена, mademoiselle, тук имаш изключителни шансове. И ако не забравяш, че всички от фамилията Горнт са отровни змии, пази своя Линк, Сирануш, защото вече има дами, които биха искали да го притежават и да те унизят.

14

22:42 часа

Горе, на втория етаж мъжът предпазливо излезе от сянката на дългия балкон и се вмъкна през отворения френски прозорец в още по-тъмния кабинет на Дънрос. Спря за миг и се ослуша. Черните му дрехи го правеха почти невидим. Далечната глъчка на тържеството се чуваше глухо и правеше тишината още по-тежка. Запали малко електрическо фенерче.

Светлинният лъч падна върху портрета над камината. Той се приближи. Дърк Струан като че ли го гледаше с презрителна насмешка. После лъчът бавно обиколи рамката. Ръката му внимателно посегна към нея и започна да я опипва — първо от едната страна, после от другата. Картината тихо се отдели от стената.

Мъжът въздъхна.

Взря се в ключалката и извади малка връзка шперцове. Избра един от тях и го изпробва, но той не помръдна. Втори. Пак без успех. Трети, четвърти… чу се леко щракване и ключът почти се завъртя, почти, но не докрай. Останалите също не паснаха.

Направи втори опит с онзи, с който почти бе успял, но ключалката не поддаде.

Пръстите му вещо опипаха ръбовете на сейфа, но не намериха никакво скрито езиче или бутон. За трети път опита със същия шперц, и в двете посоки, нежно и грубо, но безуспешно.

Той отново се ослуша. След това внимателно върна картината на мястото й — сега погледът от портрета му се стори подигравателен — и отиде до бюрото. Там имаше два телефона. Вдигна слушалката на онзи, за който знаеше, че няма деривати в къщата, и набра някакъв номер.

Сигналът зазвуча монотонно. После спря.

— Да? — каза на английски мъжки глас.

— Господин Лоп-синг, ако обичате — изрече той меко началото на паролата.

— Тук няма Лоп-тинг. Съжалявам, сбъркали сте номера.

Очакваше точно този отговор. Той продължи:

— Искам да оставя съобщение.

— Съжалявам, набрали сте грешен номер. Погледнете в тефтерчето си.

Отново верен отговор. Последният.

— Обажда се Лим — прошепна той, казвайки кодовото си име. — Искам да говоря с Артър. Спешно е.

— Един момент.

Той чу как прехвърлят разговора, а след това и сухата кашлица, която веднага позна.

— Да, Лим? Откри ли сейфа?

— Да — каза той. — Зад портрета над камината е, но нито един от ключовете не става. Ще ми трябва специално… — Изведнъж млъкна. Към вратата се приближаваха разговарящи хора. Той тихо затвори телефона. Бързо и нервно провери дали всичко е на мястото си, угаси фенерчето и се втурна към балкона, който се простираше по цялата дължина на северното крило. Луната го освети за миг. Беше Уайн Уейтър Фенг. После изчезна. Черният му келнерски костюм се сля напълно с тъмнината.

Вратата се отвори и в стаята влезе Дънрос, следван от Брайън Куок. Той запали лампите и изведнъж кабинетът стана топъл и дружелюбен.

— Тук никой няма да ни безпокои — каза той. — Чувствай се като у дома си.

— Благодаря. — Брайън за първи път влизаше тук.

И двамата държаха по една чаша за коняк. Приближиха се до прозореца, където бе по-прохладно — лекият бриз поклащаше ефирните пердета — и седнаха един срещу друг във високите кресла. Брайън Куок се загледа в картината, чиято специална лампа бе поставена безупречно и каза:

— Страхотен портрет.

— Да. — Дънрос погледна натам и замръзна. Картината бе леко отместена. Никой друг не би го забелязал.

— Станало ли е нещо Йан?

— Не. Не, нищо — рече Дънрос, идвайки на себе си, след като инстинктивно огледа стаята за следи от чуждо присъствие. После насочи цялото си внимание към китаеца — полицай, някъде дълбоко в съзнанието си продължи да си задава въпроса кой ли е пипал картината и защо. — За какво искаше да говорим?

— За две неща. Първо за твоя кораб, „Ийстърн Клауд“.

Дънрос се сепна.

Това бе един от многото товарни кораби на „Струан“, които се движеха по всички крайбрежни търговски маршрути на Азия. „Ийстърн Клауд“ бе десет хилядитонен кораб и изпълняваше курсове по много доходния маршрут Хонконг, Банкок, Сингапур, Калкута, Мадрас, Бомбай, а от време на време спираше и на пристанището Рангуун в Бирма. С него се изнасяха всякакви стоки, произведени в Хонконг И се внасяха индийски, малайски, таитянски и бирмански суровини — коприна, скъпоценни камъни, тиково дърво, юта и хранителни продукти. Преди шест месеца корабът бе задържан от индийските власти в Калкута след внезапна митническа проверка, при която в един от бункерите бяха открити 36 000 таела контрабандно злато — малко повече от тон.

— Златото е едно, Ваше Превъзходителство, и то няма нищо общо с нас — бе казал Дънрос на генералния консул на Индия в Хонконг, — а задържането на кораба ни е съвсем друго!

— О, много, много съжалявам, господин Дънрос. Законът си е закон, а незаконното внасяне на злато в Индия е наистина много сериозно нещо. Всеки кораб, на който са открити контрабандни стоки, може да бъде задържан и продаден.

— Да, може. Предполагам, Ваше Превъзходителство, че в този случай бихте могли да убедите властите… — Но всичките му настойчиви молби бяха отклонени и дори опитите за ходатайства на високо равнище, които продължиха с месеци — тук, в Индия и даже в Лондон — не помогнаха. Разследванията на индийската и на хонконгската полиции не дадоха никакви доказателства срещу екипажа, но въпреки това „Ийстърн Клауд“ продължаваше да стои закотвен на пристанището в Калкута.

— Какво за „Ийстърн Клауд“? — попита той.

— Мислим, ме можем да убедим индийските власти да го освободят.

— Срещу какво?

Брайън Куок се засмя.

— Срещу нищо. Не знаем кои са контрабандистите, но знаем кой е информаторът.

— Кой?

— Преди седем месеца ти промени политиката си по отношение на набирането на екипажите. Дотогава те бяха съставени само от кантонезци. Но по някаква причина решихте да наемате и шанхайци. Така ли е?

— Да. — Дънрос си спомни как Цу-ян, също шанхаец, направи това предложение като каза, че за „Струан“ ще бъде много добре, ако протегне ръка на някои от бежанците от севера. „В края на краищата, те не са по-лоши моряци — бе казал Цу-ян, — а и заплащането им е много изгодно.“

— И така „Струан“ назначи на „Ийстърн Клауд“ шанхайски екипаж — струва ми се той бе първият, — а кантонезкият екипаж, който остана без работа, се е почувствал унизен и затова членовете му се оплакали на шефа на тяхната триада „Ред Род“, който…

— Престани, за Бога, нашите екипажи не са триади!

— Много пъти съм ти казвал, че китайците си умират да членуват в разни организации. Добре, да наречем триадата с ранг „Ред Род“ техен профсъюзен представител — въпреки че вие нямате и профсъюзи — но този мръсник казал съвсем категорично: „О ко наистина сме унизени заради тези простаци от севера. Ще ги оправя аз тези копелета!“ И подшушнал на един информатор — индиец, който пък, срещу голям процент от общото възнаграждение, уговорено разбира се предварително, предал информацията на индийското консулство.

— Какво?

Брайън Куок пусна широка усмивка.

— Да. Възнаграждението било разделено на двайсет към осемдесет между индиеца и изхвърления кантонезки екипаж на „Ийстърн Клауд“. Кантонезкото достойнство било възстановено, а ненавистната шанхайска измет хвърлена в смрадлив индийски пандиз и по този начин унизена.

— О, Господи!

— Да.

— Имаш ли доказателство?

— Да! Но ще ти кажа, че нашият индийски приятел ни помага и за други разследвания, в замяна на… някои услуги от наша страна и бихме предпочели да не споменаваме името му. А ако питаш за твоя „профсъюзен отговорник“, мога да ти кажа, че едно от имената му е Тък Голямата Уста и е бил огняр на „Ийстърн Клауд“ в продължение на три години. Миналата седмица го заловихме с всички отличителни знаци на „14К“ — много висши знаци на „Ред Род“ — с благосклонната помощ на един приятелски настроен информатор — шанхаец, брат на един от членовете на твоя екипаж, който, както вече казах, гние в един смрадлив индийски пандиз.

— Депортирахте ли го?

— О, да, на секундата. Наистина никак не одобряваме триадите. В днешно време са се превърнали в банди от криминални престъпници, които се занимават с какви ли не злодейства. Беше изпратен в Тайван, където предполагаме, че никак няма да е желан, като се има предвид, че шанхайската група триади, наречена „Грийн Панг“ и кантонезката, наречена „14К“ продължават да водят ожесточена борба за контрол над Хонконг. Тък Голямата Уста беше наистина 426 и…

— Какво значи 426?

— Мислех, че знаеш. Всяка длъжност в триадите си има съответното число, както и символична титла — цифрата винаги се дели на мистичното число три. Шефът е 489, сборът на цифрите е двайсет и едно, което пък е три. Двайсет и едно също се дели на три, символизиращо сътворението, и се получава седем, смърт, което в комбинация означава прераждане. Второто стъпало в йерархията е с титла „Уайт Фан“, 483, „Ред Род“ е 426. Най-ниското стъпало е 49.

— По дяволите, това не се дели на три!

— Да. Но четири по девет е трийсет и шест, броят на тайните кръвни обети. — Брайън Куок сви рамене. — Знаеш колко сме смахнати ние, китайците на тема числа. Той беше „Ред Род“ 426, Йан. Хванахме го. И така, триадите съществуват или са съществували поне на един от твоите кораби. Нали?

— Така изглежда. — Дънрос се проклинаше, че не предвиди, че нещата естествено ще опрат до шанхайска и кантонезка чест и че естествено ще има неприятности. И сега разбра, че е попаднал в друг капан. В момента седем от неговите кораби бяха с шанхайски екипажи срещу петдесетина кантонезки.

— Господи, не мога да уволня шанхайските екипажи, които вече съм наел, а ако не го направя тези истории ще продължат и от двете страни. Как да разреша този въпрос? — попита той.

— Повери някои от маршрутите изцяло на шанхайците, но само след като се срещнеш с техния 426… извинявай, с техния отговорник и разбира се с техния противник и на всяка цена след като се посъветваш с някой известен гадател, който ти каже, че ще бъде фантастичен джос и за двете враждуващи страни да постъпят по този начин. Какво мислиш за Стария сляп Тунг?

— Старият сляп Тунг? — Дънрос се засмя. — Идеално! Брайън, ти си гений! Услуга за услуга. Но няма да казваш на никого?

— Добре.

— Гарантираш?

— Да.

— Още утре сутринта купи акции на „Струан“.

— Колко?

— Колкото можеш да си позволиш.

— И колко време да ги задържа?

— Колкото ти стиска.

Брайън подсвирна беззвучно.

— Благодаря. — Той се замисли за момент, а след това отново насочи мислите си към темата на разговора. — Да се върнем към „Ийстърн Клауд“. Сега идва ред на една интересна подробност, Йан. 36 000 таела злато, по официалния курс, струва 1 514 520 щатски долара. Но ако това злато се претопи на контрабандни калъпи от по пет таела и се достави тайно на частни купувачи на брега на Калкута, цената му ще се удвои, а може би и утрои — да речем 4.5 милиона долара, нали така?

— Не знам точно.

— Но аз знам. Загубената печалба е три милиона, а загубената инвестиция — около милион и половина.

— Е и?

— Ами всички знаем, че шанхайците са също толкова потайни и организирани, колкото и кантонезците, или Чу Чоу, или фукенезците, или която и да е друга по-малка общност от китайци. И така, разбира се, шанхайският екипаж е направил контрабандата — би трябвало да е така, Йан, въпреки че още не можем да го докажем. Значи можеш да бъдеш абсолютно сигурен, че те също така незаконно са изнесли златото от Макао и са го внесли в Хонконг, където е било натоварено на „Ийстърн Клауд“ и че е било купено от Макао с шанхайски пари и със сигурност част от тези пари са били дадени от „Грийн Панг“.

— Нещо не се връзва.

— Знаеш ли нещо за Цу-ян?

Дънрос го наблюдаваше.

— Не. А ти?

— Още не, но разследваме случая. — Брайън също го изгледа. — Първото, което исках да кажа, е, че „Грийн Панг“ са били смачкани, а престъпниците страшно мразят да губят пари, спечелени с толкова труд. Това означава, че ако не пресечеш нещата в зародиш както те посъветвах, много неприятности очакват „Струан“.

— Не всички в „Грийн Панг“ са престъпници.

— Въпрос на лично виждане, Йан. И второто, което казвам само на теб: Сигурни сме, че Цу-ян е свързан с контрабандата на злато. Третото и последно нещо, което искам да споделя, е, че ако някоя компания не иска да задържат корабите й заради контрабанда на злато, може просто да намали износа си на злато за Макао.

— Какво каза? — попита Дънрос, приятно изненадан от това, че успя да се овладее и в същото време се питаше какво всъщност знае Специалното разузнаване и какво е само предположение.

Брайън Куок въздъхна и продължи да издава информацията, която бе получил от Роджър Крос.

— „Нелсън трейдинг“.

С голямо усилие Дънрос запази безразличното изражение на лицето си.

— „Нелсън трейдинг“?

— Да. Лондонската „Нелсън трейдинг къмпани лимитид“. Както знаеш, правителството на Хонконг е предоставило на „Нелсън трейдинг“ изключителните права за покупка на злато на кюлчета на международния пазар за нуждите на хонконгските бижутери и, което е много по-важно, също толкова изключителния монопол върху прехвърлянето на златото от митницата в Хонконг към Макао, заедно с още една малка компания, „Саул файнхаймър бълиън къмпани“, също от Лондон. „Нелсън трейдинг“ и „Файнхаймър“ имат няколко общи неща. Например няколко директори, едни и същи адвокати.

— О?

— Да. Мисля, че ти също си в управителните им съвети.

— Аз съм в управителните съвети на около седемдесет компании — каза Дънрос.

— Така е и не всички са изцяло и дори отчасти собственост на „Струан“. Разбира се, някои от тях биха могли да бъдат притежавани чрез подставени лица, тайно, нали?

— Да, разбира се.

— За щастие в Хонконг не сме длъжни да декларираме директорите, нито дяловото участие, нали?

— Накъде биеш, Брайън?

— Още едно съвпадение: офисите на ръководството на „Нелсън трейдинг“ в лондонското сити са в сградата, в която се намират и офисите на твоя британски филиал „Струан Лондон лимитид“.

— Това е голяма сграда, Брайън, на едно от най-хубавите места в Лондон. В нея има сигурно около сто компании.

— Няколко хиляди, ако броиш всички, регистрирани там с адвокати, всички холдингови компании, които държат други компании чрез подставени директори, които крият какви ли не тайни.

— Е? — Дънрос разсъждаваше вече съвсем трезво, чудеше се как Брайън се е добрал до цялата тази информация и накъде, по дяволите, води всичко това. „Нелсън трейдинг“ беше таен филиал, изцяло притежание на „Струан“, чрез подставени лица, още от момента на неговото създаване през 1953-а. Бе предназначен конкретно за търговията със злато в Макао, тъй като Макао бе единствената държава в Азия, в която бе разрешен вносът на злато.

— Между другото, Йан, познаваш ли онзи португалски гений от Макао, синьор Ландо Мата?

— Да познавам го. Прекрасен човек.

— Така е и с много връзки. Говори се, че преди около петнайсет години убедил властите в Макао да създадат монопол върху вноса на злато, а след това да го продадат на него и на още няколко негови приятели срещу скромна годишна такса — около един щатски долар на унция. Същият този човек, Йан, първи е успял да убеди властите в Макао да узаконят хазарта… и, което е любопитно, да предоставят на него и на няколко негови приятели и този монопол. Много сладко, а?

Дънрос не отговори. Само се вгледа в усмивката му и в очите, които не се усмихваха.

— И така първите няколко години всичко вървяло като по мед и масло — продължи Брайън — после, през 54-а, при него отишли някакви ентусиасти от Хонконг (тогава бе променен законът за златото в Хонконг), които предложили вече законно подобрение на схемата: тяхната компания купува законно злато на кюлчета от световните пазари от името на този макайски синдикат на официалната цена 35 щатски долара за унция, и го докарва в Хонконг със самолет или с кораб. При пристигането нашите хонконгски митничари законно охраняват и контролират прехвърлянето му от летището Кай Так или от пристанището на ферибота за Макао или кометата Каталина. Щом фериботът или кометата пристигне в Макао служителите на португалските митници посрещат пратката и златото, по всички правила, под охрана, се прехвърля на автомобили, всъщност товарни таксита, и се закарва в банката. Това е една отблъскваща, грозна малка сграда, която не функционира като обикновена банка, не е известно да има клиенти — освен синдиката — никога не отваря вратите си — освен за златото — и никак не обича външни посетители. Познай кой е собственикът й? Господин Мата и неговият синдикат. След като влезе в тяхната банка, златото изчезва! — Брайън Куок засия като фокусник, който демонстрира най-големия си номер. — Петдесет и три тона само за тази година. Четиридесет и осем тона миналата година! Същото количество през по-миналата година и така нататък.

— Това е много злато — каза Дънрос съпричастно.

— Да, много е. Странно е, че властите както в Макао, така и в Хонконг, изглежда не се интересуват от това, че всичко, което влиза, като че ли никога не излиза. Следиш ли мисълта ми?

— Да.

— Естествено това, което всъщност става е, че след като веднъж влезе в банката златото се претопява и от блокове от по четиристотин унции се превръща в малки калъпи от по два или, по-често срещаните, от по пет таела, които са по-удобни за носене и контрабанда. Сега стигаме до единствената незаконна част от цялата изумителна верига: изнасянето на златото от Макао и незаконното му внасяне в Хонконг. Разбира се не е незаконно да го изнесеш от Макао, а само да го внесеш в Хонконг. А ти знаеш, както знам и аз, че е сравнително лесно да внесеш нелегално в Хонконг каквото и да било. И невероятната красота на всичко това е, че след като е вече в Хонконг, всеки има абсолютно законното право да го притежава и никой не може да му задава никакви въпроси. За разлика от Щатите или Англия, където нито един гражданин няма правото да притежава злато на кюлчета. А след като човек законно го притежава, значи може и законно да го изнесе.

— Защо ми казваш всичко това, Брайън? — Дънрос отпи от коняка си.

Брайън Куок изгълта отлежалия, ароматичен алкохол от огромната чаша и направи дълга пауза. Най-после каза:

— Искаме да ни помогнеш.

— Вие? Специалното разузнаване ли имаш предвид? — Дънрос бе поразен.

— Да.

— Кой? Ти ли?

Брайън Куок за миг се поколеба.

— Самият господин Крос.

— С какво да ви помогна?

Той би искал да прочете всички доклади на Алън Медфърд Грант.

— Какво каза? — Дънрос се опита да спечели малко време, напълно неподготвен за този въпрос.

Брайън Куок извади фотокопия на първата и последната страница от заловения доклад и му ги подаде.

— Един екземпляр току-що попадна в ръцете ни. — Дънрос хвърли един поглед на страниците. Явно не беше блъф. — Бихме искали да прегледаме набързо и всички останали.

— Нещо не те разбирам.

— Не донесох целия доклад за по-удобно, но ако искаш, утре ще ти го дам — каза Брайън, а очите му го фиксираха. — Ще ти бъдем… господин Крос каза, че ще ти бъде много благодарен за помощта.

Чудовищните догадки, които водеше след себе си тази молба, парализираха за момент Дънрос.

— Този доклад, както и останалите — ако все още съществуват — са лични — без да се усети каза предпазливо той. — Поне цялата информация в тях е предназначена лично за мен и за правителството. Сигурен съм, че по вашите разузнавателни канали можете да получите всичко, което поискате.

— Да. Но преди това господин Крос ще ти бъде много благодарен, ако ни позволиш да им хвърлим един поглед.

Дънрос отпи от коняка си, все още шокиран. Той знаеше, че лесно може да отрече съществуването на останалите и да ги изгори или просто да ги остави там, където са, но не искаше да откаже помощ на Специалното разузнаване. Негов дълг бе да им окаже съдействие. Специалното разузнаване беше изключително важна част от Специалния отдел и сигурността на колонията и той бе твърдо убеден, че без тях колонията и изобщо позициите им в Азия щяха да бъдат незащитими. А без превъзходно контраразузнаване, дори и една двайсета от докладите на А. М. Грант да бяха верни, дните на всички тях щяха да бъдат преброени.

Господи Боже, във вражески ръце…

Нещо в гърдите го стегна докато се опитваше да разреши тази дилема. В съзнанието му изскочи част от последния доклад — за предателя в полицията. След това си спомни как Киърнън му бе казал, че неговите копия са единствените. Каква част от всичко това бе известна само на него и колко знаеше британското разузнаване? Защо е тази секретност? Защо Грант не бе получил разрешение? Господи, ами ако не съм бил прав като съм решил, че някои неща са преувеличени! Ако попадне във вражески ръце, по-голямата част от тази информация би могла да бъде гибелна за нас.

С усилие той подреди мислите си и се съсредоточи.

— Ще обмисля това, което каза и ще ти отговоря утре. Рано сутринта.

— Съжалявам, Йан. Беше ми наредено… да ти покажа много ясно колко е спешно.

— „Настоявам“ ли искаш да кажеш?

— Да. Съжалявам, Бихме искали да те помолим за съдействие. Това е официална молба за сътрудничество.

— А в замяна ми даваш „Ийстърн Клауд“ и „Нелсън трейдинг“, така ли?

— „Ийстърн Клауд“ е подарък. Информацията също беше подарък. „Нелсън трейдинг“ не е наша грижа, а само временен интерес. Всичко, което ти казах беше поверително. Знам го само аз, нямаме никаква документация.

Дънрос гледаше внимателно приятеля си, изпъкналите скули, раздалечените, полузатворени очи, гледащи го прямо и без да мигват, приятното съразмерно лице с гъсти черни вежди.

— Прочете ли този доклад, Брайън?

— Да.

— Значи можеш да разбереш дилемата ми — каза той, за да го провери:

— Имаш предвид онова за предателя в полицията ли?

— Това пък какво беше?

— Имаш основание да бъдеш предпазлив. Да, имаш пълно основание. Говориш за вражеския агент, който по всяка вероятност е на ниво полицейски началник?

— Да. Знаеш ли кой е?

— Не. Още не.

— Подозираш ли някого?

— Да. Вече е под наблюдение. Не се притеснявай за това, Йан, тези доклади ще бъдат видени само от мен и от господин Крос. И със сигурност ще бъдат свръхсекретни.

— Чакай малко, Брайън… аз не съм казал, че съществуват — каза Дънрос, преструвайки се на изнервен и веднага забеляза едно проблясване в очите му, което можеше да бъде гняв или пък разочарование. Лицето му остана безизразно. — Постави се на мое място, на мястото на един профан в тази област — добави той. Сетивата му бяха изострени до крайност, когато продължи същото изречение. — Би било адски глупаво от моя страна да пазя такава информация, нали? Много по-разумно би било да я унищожа, след като съм използвал онова, което ми е било необходимо. Нали?

— Да.

— Да спрем дотук за тази вечер. До утре сутринта, да речем в десет.

Брайън Куок се поколеба. После лицето му стана сурово.

— Това не са салонни разговори, Йан. Не става въпрос за няколко тона злато, или за някакви борсови далавери, нито пък за няколко тъмни сделки с комунистически Китай, независимо от това колко милиона са вложени в тях. Тази игра е смъртоносна и милионите в нея са хора, неродените още поколения и комунистическата чума. Севрин е лоша работа. КГБ е много лоша работа. Дори и нашите приятели от ЦРУ и Куоминтанг биха могли да бъдат също толкова лоши, ако се наложи. Съветвам те тази нощ да усилиш охраната на своите доклади.

Дънрос се вгледа безизразно в своя приятел.

— Значи официалното ти мнение е, че този доклад е верен?

— Крос мисли, че би могъл да бъде верен. Може би ще е най-разумно да оставим тук човек, за всеки случай, не мислиш ли?

— Както решиш, Брайън.

— Трябва ли да изпратим човек и на Шек-О?

— Грешиш, приятелю. Приемам всичко съвсем сериозно — каза рязко Дънрос. — Кога получихте този екземпляр и как?

Брайън Куок се поколеба.

— Не знам, а дори и да знаех, не съм сигурен дали трябва да ти кажа.

Дънрос се изправи.

— Добре тогава, да отидем при Крос.

— Но защо фамилиите Горнт и Ротуел мразят толкова силно фамилиите Струан и Дънрос, Питър? — попита Кейси. Тя и Бартлет се разхождаха из прекрасните градини в прохладата на вечерта заедно с Питър Марлоу и съпругата му, Фльор.

— Все още не знам всичките причини — каза англичанинът. Той бе висок, рус, трийсет и шест годишен мъж с аристократични обноски, а сиво-сините му очи бяха някак странно напрегнати. — Говори се, че всичко е започнало още от фамилията Брок, че има някаква връзка между родовете Горнт и Брок. Може би още от самия Тайлър Брок. Чували ли сте за него?

— Разбира се — каза Бартлет. — Как е започнала тази „война“?

— Когато Дърк Струан бил още момче, работел като помощник моряк на един от въоръжените търговски кораби на Тайлър Брок. По онова време животът в открито море бил доста жесток, всъщност навсякъде е бил жесток, но, о Боже, в онези времена в морето… Както и да е, Тайлър Брок безмилостно нашибал с камшик младия Струан, заради някаква измислена „обида“, а след това го оставил някъде на китайския бряг, мислейки го за умрял. Тогава Дърк Струан бил на четиринайсет години и се заклел пред Бога и пред Дявола, че когато порасне ще унищожи „Хаус ъф Брок енд санс“ и ще преследва Тайлър с бич в ръка. Доколкото ми е известно така и не успял да го направи, въпреки че казват, че пребил до смърт сина на Тайлър с Китайско желязо.

— Какво е това? — попита Кейси с неудобство.

— Това е нещо като боздуган, Кейси, направен от три или четири къси метални пръчки с топка с шипове в единия край, а в другия с дръжка.

— И го е убил, за да отмъсти на баща му? — каза тя, потресена.

— Това е нещо, което все още не зная, но съм сигурен, че е имал достатъчно основание да го извърши. — Питър Марлоу се усмихна особено. — Дърк Струан, старият Тайлър и всички останали мъже, които са създали Британската Империя, покорили са Индия, отворили са вратите към Китай, Господи, та те са били великани! Споменах ли ви, че Тайлър е бил едноок! Падащ фал отнесъл едното му око по време на буря през трийсетте години на миналия век, докато гонел Струан със своя тримачтов клипер „Уайт Уич“, натоварен догоре с опиум. Струан с „Чайна Клауд“ имал преднина от един ден в голямото състезание по маршрута между британските плантации за опиум в Индия и китайския пазар. Казват, че Тайлър просто изсипал малко коняк върху раната и изругал към моряците горе на мачтата да пуснат още платна. — Питър Марлоу за момент се замисли, а след това продължи: — Дърк загинал в един тайфун в Хепи вели през 1841 година, а Тайлър умрял разорен и в мизерия през 63-а.

— Защо в мизерия? — попита Кейси.

— Според легендата — Тес, най-голямата му дъщеря — бъдещата Хег Струан — в продължение на много години замисляла премахването на баща си. Нали знаете, че се омъжила за Кълъм — единственият син на Дърк? Ами, Хег Струан направила таен заговор с „Виктория бенк“, основана от Тайлър през четиридесетте години на миналия век, и Купър-Тилмън, партньорите на Тайлър в Щатите. Те го подмамили и с един гигантски, съкрушителен удар погубили голямата „Хаус ъф Брок енд санс“. Той загубил всичко — своята морска линия, тежките кораби за превоз на опиум, имуществото си, складовете, капиталите, всичко. Бил направо пометен.

— Какво се е случило?

— Не знам, никой не знае със сигурност, но според разказите, през същата нощ, на 31-и октомври 1863-а, старият Тайлър, заедно с внука си Том, който тогава бил на двайсет и пет, и шестима моряци, отишъл до Абърдийн — пристанище на другия бряг на Хонконг — нападнали една океанска лорча — това е кораб с китайски корпус и европейска система от платна — и отплавали. Бил побеснял от ярост, така поне разказват. Издигнал на върха на мачтата вимпела на Брок. На колана му висели пистолети, а в ръката си държал къс меч — убили четирима души, за да откраднат кораба. На излизане от пристанището започнал да ги преследва малък кораб и той го направил на парчета. По онова време, заради пиратите, почти всички кораби имали оръдия — моретата в този район от незапомнени времена, са гъмжали от пирати. И така старият Тайлър отплавал. От изток духал силен вятър и се задавала буря. На излизане от залива на Абърдийн той започнал да бълва проклятия. Проклинал Хег Струан, проклинал острова, проклинал рода Купър от Купър-Тилмън, но най-много от всичко проклинал тай-пана, който бил мъртъв от повече от двайсет години. И старият Тайлър Брок се заклел да отмъсти. Казват, че изкрещял, че се отправя на север, за да извърши грабеж и да започне отново и отново да изгради своята „Хаус ъф Брок“ и тогава „… и тогава ще се върна, кълна се в Бога… ще се върна и ще си отмъстя. Аз ще стана «Ноубъл хаус», кълна се в Бога… ще се върна…“

Питър Марлоу изрече последното с по-дрезгав глас и Бартлет и Кейси почувстваха как ги побиват ледени тръпки. После той продължи.

— Тайлър се отправил на север и повече никой нищо не чул за него, нямало и следа — нито от лорчата, нито от екипажа му, нито от него. И въпреки това присъствието му тук още се чувства. Както и на Дърк Струан. При каквато и да е сделка с „Ноубъл хаус“ не бива да забравяте, че ще си имате работа и с тези двамата, или поне с техните призраци. В нощта, в която Йан Дънрос зае мястото на тай-пан, „Струан“ загубиха своя флагмански товарен кораб „Ластинг Клауд“, попаднал в тайфун. Това е било колосален финансов удар. Корабът потънал близо до Формоза, Тайван, потънал и целият екипаж, с изключение на един млад моряк, англичанин. Бил на капитанския мостик и се кълнял, че били подмамени към скалите от лъжливи светлини, а после докато потъвали чул зловещ смях.

Кейси неволно потрепери.

Бартлет забеляза това и разсеяно я хвана под ръка, а тя му се усмихна. Той каза:

— Питър, тук хората говорят за личности, умрели преди повече от сто години, като че те са в съседната стая.

— Стар китайски навик — отвърна веднага Питър Марлоу. — Китайците вярват, че миналото има власт над бъдещето и обяснява настоящето. Разбира се Хонконг съществува едва от сто и двайсет години, така че един осемдесет годишен човек днес би… Да вземем например Филип Чен, сегашния компрадор. Той е на шейсет и пет. Неговият дядо е прочутият Сър Гордън Чен, незаконен син на Дърк Струан, който е починал през 1907-а на осемдесет и шест годишна възраст. Значи тогава Филип Чен е бил на девет години. Едно умно деветгодишно момче би могло да запомни какви ли не истории, разказвани му от любимия дядо за неговия баща, тай-пана, и за Мей-мей, неговата любима държанка. Казват, че Сър Гордън Чен бил страхотен образ, истински „прародител“. Имал две законни съпруги, осем държанки на най-различна възраст и оставил разрастващата се фамилия Чен богата, силна и навлязла във всички области. Помолете Дънрос да ви покаже портретите. Виждал съм само копия, но наистина е бил много хубав мъж. Още са живи десетина души, които са го познавали лично — него, един от истинските велики основатели. И, о Боже, Хег Струан е починала само преди четиридесет и шест години. Погледнете натам… — Той кимна към един дребен, съсухрен мъж, слаб като бамбукова пръчка и също толкова жилав, който с оживление разговаряше с една млада жена. — Това е Винсънт Макгоър, тай-пан на петата по големина хонг, „Интернешънъл Ейжън трейдинг“. В продължение на много години е работил за Сър Гордън, а след това и за „Ноубъл хаус“. — Изведнъж се ухили. — Според легендата той е бил любовник на Хег Струан, когато бил на осемнайсет години и току-що бил пристигнал с един кораб, пренасящ добитък някъде от Средния изток. Всъщност не е никакъв шотландец.

— Престани, Питър — каза Фльор. — Току-що си го измисли!

— Имаш ли нещо против? — каза той, а усмивката не слизаше от лицето му. — Тогава тя е била само на седемдесет и пет.

Всички се засмяха.

— Сериозно ли говорите? — попита Кейси. — Това истина ли е?

— Кой може да каже кое е истина и кое измислица, Кейси? Така ми казаха.

— Не вярвам — каза уверено Фльор. — Питър обича да си измисля.

— Откъде научи всичко това, Питър? — попита Бартлет.

— Една част прочетох. В библиотеката на съда се пазят копия от вестници още от 1870. Освен това има една книга със заглавие „История на съдилищата на Хонконг“. Това е най-интересната книга за тъмната страна на нещата, която човек би могъл да прочете, ако се интересува от Хонконг. Господи, какви неща са измисляли така наречените съдии и секретари на колонията, губернатори и полицаи, а също и тай-пановете, от знатен и от низш произход. Подкупи, убийства, корупция, кръвосмешения, разбойничества, афери… всичко е в нея! Освен това разпитвах. Има десетки китайци на възраст, които с огромно удоволствие си спомнят за миналото и знаят страшно много за Азия и Шанхай. А мнозина изпитват омраза или завист и с охота пускат по малко злъч по адрес на по-известните личности, били те с добра или лоша слава. Разбира се, човек пресява, опитва се да пресява истината от лъжата, а това е много трудно, ако не и невъзможно.

За момент Кейси се унесе в мислите си. После каза:

— Питър, как беше в Чанги? Какво беше всъщност?

Изражението му не се промени, но очите му се промениха.

— Чанги беше начало, място, където всичко започваше отначало. — От тона на гласа му всички настръхнаха и тя забеляза как Фльор пъхна ръката си в неговата и само след миг той бе отново на себе си. — Всичко е наред, мила — каза той.

Мълчаливо и някак притеснено те излязоха от алеята и се качиха на долната тераса. Кейси разбра, че е сгрешила.

— Трябва да пийнем нещо. А, Кейси? — каза мило Питър Марлоу и притеснението изчезна.

— Да. Благодаря ти, Питър.

— Линк — каза Питър Марлоу, — има някакъв изумителен дух на насилие, който се предава от поколение на поколение в тези пирати, а те са точно такива. Това е много особено място, което ражда много особени хора. — След кратка пауза добави: — Разбрах, че имаш намерение да навлизаш в бизнеса тук. Ако бях на твое място, щях да бъда много, много предпазлив.

15

23:05 часа

Дънрос, следван от Брайън Куок, се отправи към Роджър Крос, шефа на Специалното разузнаване, който бе на терасата и любезно разговаряше с Армстронг и тримата американци — Ед Ланган, униформения морски офицер, капитан трети ранг Джон Мишауър и Стенли Роузмънт, висок мъж на около петдесет. Дънрос не знаеше, че Ланган работи за ФБР, нито пък, че Мишауър работи за американското военноморско разузнаване. Знаеше само, че Роузмънт работи за ЦРУ, макар да не бе от висшите му служители. Някои от жените все още се връщаха по масите си, а други бъбреха по терасите или в градината. Мъжете лениво пиеха своите питиета. Настроението бе също толкова приятно, колкото и нощта. В салона няколко двойки танцуваха. Ейдриън беше между тях, а Пенелоуп стоически понасяше Хавъргил. Той забеляза Кейси и Бартлет, които бяха погълнати от разговора си с Питър и Фльор Марлоу и умираше от желание да дочуе какво си говореха. Този приятел, Марлоу, може да докара големи неприятности, помисли си между другото той. Вече знае прекалено много тайни и ако можеше да прочете нашата книга… Изключено, мислеше той. Дори и адът да замръзне! Това е книгата, която той никога няма да прочете. Как е могъл Аластър да направи такава глупост!

Преди няколко години Аластър Струан бе поръчал на един известен писател да напише историята на „Струан“ в чест на сто двайсет и пет годишнината на тяхната компания и му бе предоставил старите счетоводни книги и куфари с документи, които не бе прочел и пресял предварително. След по-малко от година писателят бе представил готовото произведение — вълнуваща плетеница от събития и сделки, за които се предполагаше, че са завинаги погребани. Потресени, те му бяха благодарили и му бяха изплатили значителен хонорар, а единствените два екземпляра от книгата бяха заключени в сейфа на тай-пана.

Дънрос реши да ги унищожи. Но в края на краищата, помисли си той, животът е такъв, какъвто е, джосът си е джос и при условие, че ще я четем само ние, не би могла да ни навреди.

— Здравей, Роджър — каза той с ледена усмивка. — Може ли да останем при вас?

— Разбира се, тай-пан. — Крос сърдечно го поздрави, както и останалите. — Чувствай се като у дома си.

Американците учтиво се усмихнаха на шегата. Поговориха още малко за разни несъществени неща и за конните състезания в събота, а след това Ланган, Роузмънт и капитан Мишауър, усещайки, че останалите искат да поговорят насаме, учтиво се извиниха и се оттеглиха. Щом останаха сами Брайън Куок разказа накратко онова, което му бе казал Дънрос.

— Наистина ще ти бъдем много благодарни, ако ни помогнеш, Йан — каза Крос, а светлите му очи гледаха проницателно. — Брайън е прав като казва, че това би могло да бъде много опасно — ако разбира се останалите доклади на А. М. Грант съществуват. А дори и да са били унищожени, някои гадове може да изявят желание да проучат въпроса.

— Само че искам да знам точно как и кога получихте копието от последния доклад?

— Защо?

— Сами ли си го набавихте или от трето лице?

— Защо?

Гласът на Дънрос стана по-твърд.

— Защото е важно.

— Защо?

Тай-панът се вгледа в тях и тримата мъже усетиха силата на неговия характер. Но Крос бе също толкова волеви.

— Мога да отговоря отчасти на твоя въпрос, Йан — каза той хладно. — Ако го направя, ще отговориш ли на моя?

— Да.

— С копие от твоя доклад се сдобихме тази сутрин. Агент на разузнаването — предполагам в Англия — е подшушнал на един аматьор тук, че към теб е тръгнал куриер, носещ нещо, което би представлявало интерес за нас. Този хонконгски приятел ни попита дали искаме да му хвърлим един поглед — разбира се срещу заплащане. Тази сутрин фотокопието ми бе донесено вкъщи от един китаец, когото виждах за пръв път в живота си. Той си получи възнаграждението — ти естествено разбираш, че в такива случаи не се пита за името. И така, защо?

— По кое време?

— В 6:04 часа, ако искаш да знаеш съвсем точно. Но защо те вълнува толкова много този въпрос?

— Защото Алън Медфърд Грант…

— О, татко, извинявам се, че ви прекъсвам — каза Ейдриън, дотичвайки задъхана. След нея идваше висок, приятен младеж, а изпомачканият му, широк смокинг, изкривената папионка и прашните кафяво-черни обувки бяха в пълно противоречие с цялата тази елегантност. — Извинявам се, че прекъсвам разговора ви, но може ли да направя нещо за музиката?

Дънрос наблюдаваше младежа. Той познаваше Мартин Хейпли и неговата репутация. Завършилият в Англия канадец, журналист, бе двайсет и пет годишен и живееше в колонията от две години, но вече бе истинска напаст за бизнес-кръговете. Неговият хаплив сарказъм и проницателни анализи на личности и начините за правене на бизнес, който бяха законни в Хонконг, но незаконни в целия западен свят, бяха непрекъснат дразнител.

— Татко, питах за музиката — повтори Ейдриън и продължи — ужасна е. Мама каза, че трябва да попитам теб. Може ли да им кажа да свирят нещо друго? Моля те.

— Добре, но не превръщай моя прием в хепънинг.

Тя се засмя, а той насочи вниманието си към Мартин Хейпли.

— Добър вечер.

— Добър вечер, тай-пан — каза младият мъж със самоуверена предизвикателна усмивка. — Ейдриън ме покани. Надявам се, че не съм създал неудобство, идвайки след вечеря.

— Разбира се. Забавлявай се — каза Дънрос и добави сухо, — тук има много твои приятели.

Хейпли се засмя.

— Изпуснах вечерята, защото надуших нещо страшно интересно.

— О?

— Да. Изглежда, че нечии много големи интереси, които съвпадат с интересите на определена много голяма банка, са причината за разпространението на някакви гадни слухове, отнасящи се до платежоспособността на една китайска банка.

— „Хо-Пак“ ли имаш предвид?

— Въпреки, че това са глупости. Имам предвид слуховете. Просто нови хонконгски лъжи.

— О? — През целия ден Дънрос бе дочувал слухове за това, че е наложен запор върху имуществото на банката на Ричард Куанг — „Хо-Пак“. — Сигурен ли си?

— В утрешния „Гардиън“ ще излезе моя статия на тази тема. А, като стана въпрос за „Хо-Пак“, — добави оживено Мартин Хейпли — чухте ли, че днес следобед повече от сто души са изтеглили всичките си пари от клона на банката в Абърдийн? Това може да се окаже началото на провал и…

— Извинявай, татко… хайде, Мартин, не виждаш ли, че татко е зает? — Тя се вдигна на пръсти и безгрижно целуна Дънрос, а ръката му автоматично я прегърна.

— Приятно прекарване, скъпа. — Той изпрати с поглед забързаното момиче и Хейпли, който я следваше. Нахално копеле, помисли си разсеяно Дънрос с желание да види утрешната статия още сега, защото знаеше, че Хейпли е усърден, неподкупен и много добър професионалист. Възможно ли е Ричард да е неплатежоспособен?

— За какво говорехме, Йан? Не беше ли нещо за Алън Медфърд Грант? — каза някой и прекъсна мислите му.

— О, извинете, да. — Дънрос седна на ръба на масата, опитвайки се да подреди в съзнанието си всички тези проблеми. — А. М. Грант е мъртъв! — каза тихо той.

Тримата полицаи зяпнаха от учудване.

— Какво?

— Тази вечер в осем без една получих телекс, а в девет и единайсет разговарях по телефона с неговия помощник в Лондон. — Дънрос ги наблюдаваше. — Исках да знам точно кога сте го получили, защото очевидно вашият агент на КГБ — ако такъв съществува — е имал достатъчно време, за да се обади в Лондон и да нареди да убият бедния А. М. Г. Не е ли така?

— Да. — Лицето на Крос бе много сериозно. — В колко часа е умрял?

Дънрос му преразказа целия си разговор с Киърнън, но спести онази част, която се отнасяше до разговора с Швейцария. Някаква интуиция го накара да скрие.

— Сега въпросът е: това нещастен случай ли е, случайност или убийство?

— Не знам — каза Крос. — Но лично аз не вярвам в случайности.

— Аз също.

— По дяволите — каза през зъби Армстронг, — ако А. М. Г. не е имал разрешение… един бог знае какво е имало в тези доклади, по дяволите, и ти, Йан. Ако притежаваш единствените екземпляри, това ги прави по-опасни от когато и да било.

— При условие, че съществуват — каза Дънрос.

— А съществуват ли?

— Ще ви кажа утре. В десет сутринта. — Дънрос се изправи. — Моля да ме извините — каза вежливо той с неговия непринуден чар. — Трябва да обърна внимание и на останалите гости. А, и още нещо. Какво ще стане с „Ийстърн Клауд“?

— Утре ще бъде освободен — каза Роджър Крос.

— И в двата случая ли?

Крос се престори на изненадан.

— Боже Господи, тай-пан, не сме искали да правим сделка! Брайън, не му ли каза, че просто се опитваме да помогнем?

— Да, сър.

— Приятелите трябва винаги да си помагат, нали, тай-пан?

— Да. Точно така. Благодаря ви.

Те гледаха след него, докато се изгуби от погледите им.

— Да или не? — измърмори Брайън Куок.

— Дали съществуват? Според мен, да — каза Армстронг.

— Разбира се, че съществуват — каза с раздразнение Крос.

— Но къде? — Той се замисли за момент, а след това добави с още по-голямо раздразнение: — Брайън, докато ти беше при Йан, Уайн Уейтър Фенг ми каза, че нито един от шперцовете му не става.

Сърцата и на двамата полицаи подскочиха.

— Това е много неприятно, сър — отвърна предпазливо Брайън Куок.

— Да. Този сейф никак няма да е лесен.

Армстронг каза:

— Може би трябва да проверим в Шек-О, сър, за всеки случай.

— Ти би ли държал такива документи там — в случай че съществуват?

— Не зная, сър. Дънрос е непредвидим. Според мен сигурно са в личния му апартамент на последния етаж на „Струан“. Това е може би най-сигурното място.

— Ходил ли си там?

— Не, сър.

— Брайън?

— Не, сър.

— И аз не съм.

Брайън Куок каза замислено:

— Бихме могли да изпратим там наш екип само нощем, сър. Има личен асансьор за този етаж, но за него е необходим специален ключ. Освен това се предполага, че има още един асансьор — директно от подземния гараж.

— В Лондон е станал страхотен гаф — каза Крос. — Не мога да разбера защо тези скапани глупаци не са си свършили работата. Нито пък защо А. М. Г. не е поискал разрешение.

— Вероятно не е искал да знаят, че работи за външен човек.

— Ако външният човек е бил само един. Може да е имало и други — Крос въздъхна и потънал в мисли, запали цигара. Армстронг отново усети спазмите от желанието да запали. Отпи голяма глътка коняк, но това не го облекчи.

— Ланган предал ли е своя екземпляр, сър?

— Да. На Роузмънт и на дипломатическия куриер за щаба на ФБР във Вашингтон.

— По дяволите — каза кисело Брайън Куок, — значи до утре сутринта всички в Хонконг вече ще са го научили.

— Роузмънт ме увери, че това няма да стане. — Крос се усмихна без настроение. — И все пак, трябва да сме подготвени.

— Може би Йан щеше да бъде много по-сговорчив, ако знаеше това, сър?

— Не, много по-добре е да го знаем само ние. Но и той е намислил нещо.

— А какво ще кажете да изпратим полицейски началник Фоксуел да поговори с него, сър? Стари приятели са — предложи Армстронг.

— Щом Брайън не може да го убеди, значи никой не е в състояние да го направи.

— А губернаторът, сър?

Крос поклати глава.

— Няма защо да намесваме и него. Брайън, ти се погрижи за Шек-О.

— Да открия и да отворя сейфа ли, сър?

— Не. Просто заведи няколко души и направи всичко възможно никой друг да не влиза там. Робърт, иди до щаба си се свържи а Лондон. Обади се на Пенели от пети отдел и на Съндърс от шести. Разбери всички подробности за А. М. Г. — всичко, което можеш, провери доколко е вярно това, което каза тай-панът. Провери всичко — може би има и други копия. След това изпрати тук трима от нашите хора, за да държат под наблюдение къщата и особено Дънрос, естествено без той да разбере. След час имам среща с големия началник на кръстовището на „Пийк роуд“ и „Кълъмс уей“ — имате достатъчно време. Изпратете още един екип, който да наблюдава сградата на „Струан“. Оставете един човек в гаража — за всеки случай. Остави ми колата си, Робърт, ще се видим след час и половина в кабинета ми. А сега изчезвайте.

Двамата мъже откриха домакина, извиниха се, благодариха му и се качиха в колата на Брайън Куок. Докато се движеха надолу по „Пийк роуд“ със старото Порше Армстронг изрече онова, което и двамата си бяха мислили от момента, в който Дънрос им бе съобщил новината.

— Ако шпионинът е Крос, значи е имал достатъчно време, за да се обади в Лондон, или да съобщи на Севрин, на КГБ или на когото е трябвало, по дяволите.

— Да.

— Излязохме от кабинета му в 18:10 — това значи единайсет сутринта Лондонско време — така че не бихме могли да бъдем ние. — Армстронг се намести в седалката, за да облекчи болките в гърба. — Мамка му, как ми се пуши.

— В жабката има един пакет, приятелю.

— Утре — ще пуша утре. Като скапан заклет пушач! — Армстронг се изсмя, но смехът му не бе весел. Той погледна към приятеля си. — Трябва, без много шум, да разбереш кой друг, освен Крос е прочел доклада на А. М. Г. Колкото е възможно по-бързо.

— И аз си мислех същото.

— Ако той е единственият… това е още една улика. Не е доказателство, но ще се приближим към целта. — Той прикри една нервна прозявка и се почувства много уморен. — Ако е той, значи наистина много сме загазили.

Брайън караше много бързо и много добре.

— Каза ли кога е дал копието на Ланган?

— Да. На обед. Обядвали са заедно.

— Информацията може да е изтекла и от тях, от консулството — там нищо не може да се запази в тайна.

— Възможно е, но интуицията ми подсказва, че не е оттам. Роузмънт е сигурен, Брайън. Както и Ланган. Те са професионалисти.

— Нямам им доверие.

— Ти на никого нямаш доверие. И двамата са поискали от своите централи да се направи проверка на посещението на Бартлет и Кейси в Москва.

— Добре. Смятам да изпратя телекс на един приятел в Отава. Може да имат нещо за тях в архивите си. Тази Кейси е страхотно парче, не мислиш ли? Дали имаше нещо под това парче плат?

— Обзалагам се на десет долара срещу пени, че никога няма да разбереш.

— Става.

Колата излезе от завоя и Армстронг погледна надолу към големия град и към пристанището. Американският кръстосвач, пуснал котва до корабостроителницата от страната на Хонконг, бе облян в светлина.

— Едно време имаше поне шест-седем наши бойни кораба — каза той с тъга, — добрият стар Кралски военен флот! — По време на войната той бе служил на разрушители, като лейтенант от Кралския военен флот. Бе преживял две потапяния — веднъж при Дюнкерк и втори път близо до Шербург, три дни след десанта в Нормандия.

— Да. Жалко за военния флот, но какво да се прави, времената се менят.

— Но не към по-добро, Брайън. Жалкото е, че цялата империя е заложена на карта! Едно време беше по-хубаво. Целият мръсен свят беше по-хубав! Мръсна война! Мръсни германци, мръсни японци…

— Да. А като стана въпрос за флота, как се държа Мишауър?

— Онзи от американското военноморско разузнаване ли? Много добре — каза вяло Армстронг. — Говореше много за работата си. Пошушна на Стареца, че американците ще удвоят своя седми флот. Толкова е свръхсекретно, че не е искал да го каже дори по телефона. Ще има голямо нападение по суша срещу Виетнам.

— Нещастни глупаци. Ще ги накълцат на парчета също както направиха с французите. Не четат ли вестници, да не говорим за докладите на разузнаването?

— Мишауър пошушна също, че вдругиден атомният им самолетоносач пристига за осем дни за „почивка и възстановяване“. И това е свръхсекретно. Помоли ни да удвоим охраната и да бъдем като бавачки на всички янки, слезли на брега.

— Значи още една неприятност.

— Да. Особено като се има предвид онова, което каза Старецът — някакъв съветски търговски кораб се „дотътрил“ снощи за ремонт.

— По дяволите! — Брайън върна волана след неволно отклонение.

— И аз си помислих същото. Мишауър едва не получи мозъчен удар, а Роузмънт сипа проклятия в продължение на цели две минути. Старецът разбира се ги увери, че, както обикновено, нито един съветски моряк няма да слезе на брега без специално разрешение и, както обикновено, ние ще ги следим, но двама-трима внезапно ще поискат медицинска помощ или нещо от този род и вероятно ще се изплъзнат от погледа ни.

— Да. — След кратка пауза Брайън Куок каза: — дано намерим докладите на А. М. Г., Робърт. Севрин е нож в сърцето на Азия.

— Да.

Известно време и двамата мълчаха.

— Губим нашата война, нали? — каза Армстронг:

— Да.

16

23:25 часа

Съветският търговски кораб „Съветски Иванов“ бе пуснал котва близо до огромната корабостроителница Уампоа, която бе построена на изкуствено врязана в морето площ в източната част на Каулуун. Корабът бе облян от светлината на прожектори. Бе двадесет хилядотонен и кръстосваше азиатските търговски маршрути — от Владивосток далеч на север. Над капитанския мостик се издигаха много антени и модерно радарно оборудване. Съветските моряци се шляеха в подножието на стълбичките на носа и на кърмата. До всяка от тях стоеше по един спретнат, младолик полицай — китаец с униформа от сиво-кафяв памучен плат, с къси панталони, три четвърти чорапи, с черен колан и черни обувки. Пропускът на един моряк, който излизаше в града, бе проверен първо от негови колеги, после от полицая, а след това, докато се приближаваше към портала на пристанището, двама цивилни китайци излязоха от сенките и тръгнаха по петите му — съвсем открито.

Друг моряк слезе по задната стълбичка. Той също бе проверен — малко след това други двама цивилни китайци започнаха да го следят.

Незабелязано една лодка с весла тихо се отдели от другата страна на кърмата на кораба и се шмугна в сянката на кея. Тя тихо се плъзна покрай високата стена към едни влажни стъпала на около петдесет метра от кораба. В лодката имаше двама мъже, а ключовете на греблата бяха заглушени. Точно пред стъпалата лодката спря и двамата напрегнато се заслушаха.

По хлъзгавите стъпала на предната стълбичка на кораба, силно залитайки, се спусна трети моряк. Долу го пресрещнаха, провериха пропуска му и започна препирня. Бреговата охрана отказала да го пусне, защото бе явно пиян. Псувайки на висок глас, той налетя на един от полицаите, но мъжът отстъпи встрани и му нанесе силен удар с юмрук, които получи съответен отговор. Вниманието и на двамата полицаи се съсредоточи върху кавгата. Рошавият, набит мъж, който седеше в задната част на лодката изтича нагоре по стъпалата, пресече осветения кей и релсите и изчезна в тъмнината, без някой да го забележи. Лодката бавно тръгна обратно по пътя, по който бе дошла и след малко кавгата свърши. Без грубости безпомощният пияница бе качен отново на борда.

Навътре в страничните алеи на корабостроителницата, рошавият мъж вървеше бавно. От време на време, небрежно и опитно, хвърляше по един поглед назад, за да се увери, че не го следят. Бе облечен в тъмен летен костюм и нови обувки с гумени подметки. В документите на неговия, кораб бе записан като Игор Ворански, моряк първи клас от Съветския търговски флот.

Не мина през портала на кея, за да избегне полицая, който стоеше там, а извървя още стотина метра покрай стената и стигна до една странична врата. Тя го изведе на малка уличка в квартала Тай-уан Шан — безразборно разхвърляни бараки, скърпени от вълниста ламарина, шперплат и мукава. Той ускори ход. След малко излезе от този квартал и се озова в ярко осветените улици, отрупани с магазини, сергии и задръстени от народ, които в края на краищата го изведоха на „Чатъм роуд“. Там спря едно такси.

— Монкок, по възможно най-бързия начин — каза той на английски. — Яумати Фери.

Шофьорът го изгледа нагло.

— А?

— Айейа! — моментално отвърна Ворански и продължи на груб, перфектен кантонезки — Монкок! Да не си глух! Да не би да си смъркал от белия прах? Да не би да ме вземаш за мръсен чужденец от Златната Планина — аз, който съм явно хонконгски жител, живял тук двайсет години? Айейа! „Яумати фери“, на другия край на Каулуун. Имаш ли нужда от указания? Да не би да си от далечна Монголия? Не си ли тукашен?

Шофьорът намусено сви знамена и подкара. Първо на юг, а после на запад. Мъжът на задната седалка наблюдаваше улицата зад себе си. Не виждаше някой да го следи, но все още бе напрегнат.

Тук са много хитри, помисли си той. Бъди предпазлив!

На гарата на ферибота Яумати той плати на шофьора като му даде малко по-малко бакшиш от обикновено. После се сля с тълпата, измъкна се от нея и спря второ такси.

— „Голдън фери.“

Шофьорът кимна сънено, прозя се и подкара в южна посока.

На гарата на ферибота той плати на шофьора почти в движение и се шмугна в тълпата, която се бе забързала към въртящите се врати, водещи към фериботите за Хонконг. Но след като премина през тях, вместо да отиде на ферибота, влезе в една телефонна кабина. Вече съвсем сигурен, че никой не го следи, той малко се успокои.

Пусна една монета и набра някакъв номер.

— Да — каза мъжки глас на английски.

— Господин Лоп-синг, ако обичате.

— Не ми е известно това име. Тук няма Лоп-тинг. Сбъркали сте номера.

— Искам да оставя съобщение.

— Съжалявам, набрали сте грешен номер. Погледнете в тефтерчето си.

Ворански се успокои, а сърцето му забави ударите си.

— Искам да говоря с Артър — каза той на перфектен английски.

— Съжалявам, още не е дошъл.

— Беше му наредено да бъде там и да чака да му се обадя — каза той рязко. — Защо има промяна?

— Извинете, кой се обажда?

— Браун — отсече той, използвайки кодовото си име. Гневът му се смекчи малко, когато чу как от другата страна гласът моментално се промени и се изпълни с необходимото уважение.

— О, господин Браун, добре дошъл отново в Хонконг. Артър се обади и ми нареди да чакам обаждането ви. Помоли ме да ви поздравя с добре дошъл и да ви предам, че за утрешната среща всичко е подготвено.

— Кога очаквате да дойде при вас?

— Всеки момент, сър.

Ворански тихо изруга, защото бе длъжен до един час да докладва на кораба. Не обичаше отклоненията, от който и да е план.

— Много добре — каза той. — Предайте му да ми се обади на трийсет и две. — Това бе тайният им апартамент в „Синклер тауърс“. — Пристигна ли американецът?

— Да.

— Добре. Има ли придружител?

— Да.

— Добре. И?

— Артър не ми е казал нищо повече.

— Срещнахте ли се с нея?

— Не.

— А Артър?

— Не знам.

— Установен ли е вече контакт с някой от тях?

— Съжалявам, но не знам. Артър не ми е казал.

— А тай-панът? Нещо за него?

— Всичко е уредено.

— Добре. За колко време можете да дойдете до трийсет и две, ако се наложи?

— За десет, най-много петнайсет минути. Там ли искате да се срещнем?

— По-късно ще реша.

— А, господин Браун, Артър реши, че може би ще имате нужда от малко компания след такова пътуване. Името й е Ко, Морийн Ко.

— Много мило от негова страна — много мило.

— Телефонният й номер е оставен до телефона в трийсет и две. Само се обадете и до половин час ще бъде при вас. Артър се интересуваше от това дали шефът ви ще бъде с вас тази вечер, за да осигури компаньонка и за него.

— Не. Той ще дойде утре, както е по план. Но утре вечер ще се надява на вашето гостоприемство. Лека нощ. — Ворански грубо затвори телефона, със съзнанието за висшия си чин в КГБ. В този момент вратата на кабината се отвори, китаецът нахълта вътре, а друг се изпречи на стъклото. — Какво по дя…

Думите замряха също както и той. Камата бе дълга и тънка и излезе много лесно от тялото. Китаецът го остави да се строполи на земята. Вгледа се за миг в безжизнения труп, а след това избърса ножа в него и го прибра в ръкава си. Ухили се на якия китаец, който още стоеше пред стъклото, като че ли бе следващият му клиент, после пусна една монета и набра.

След третия сигнал някакъв глас каза вежливо:

— Полицейски участък Цим Ша Цуи, добър вечер.

Мъжът се усмихна саркастично и каза грубо на шанхайски:

— Говориш ли шанхайски?

Кратка пауза, щракване и друг глас, който заговори на шанхайски.

— Сержант Танг-по слуша. Какво има?

— Тази вечер една съветска свиня се промъкна през шибаната ви охрана толкова лесно колкото излиза волско лайно, но вече е при прадедите си. Трябва ли ние от „14К“ да ви вършим цялата фъшкийска работа?

— Каква съвет…

— Затваряй си устата и слушай! Миризливият му труп се намира в една телефонна кабина на „Голдън фери“ в Каулуун. Само че кажи на шибаните си началници да си отварят очите за враговете на Китай, не да гледат във вонящите си дупки!

Той веднага затвори и излезе от кабината. Обърна се за миг и се изплю върху тялото, после затвори вратата и заедно с приятеля си се вляха в потока от пътници, отправили се към ферибота за Хонконг.

Не забелязаха човека, който ги следеше. Той бе нисък, тантурест американец, облечен като всички останали туристи, с неизбежния фотоапарат, висящ на врата му. В момента се бе облегнал на перилата на десния борд, сливайки се идеално с тълпата и насочваше фотоапарата си ту на една ту на друга страна докато фериботът се носеше към Хонконг. Но за разлика от останалите туристи, филмът му бе много специален, както обективът, и целият му фотоапарат.

— Здравей, приятел — каза друг турист с широка усмивка, приближавайки безцелно към него, — добре ли си прекарваш?

— Много — отвърна мъжът. — Хонконг е страхотно местенце.

— Абсолютно си прав. — Той се извърна, за да се порадва на гледката. — Минеаполис пасти да яде.

Първият мъж също се обърна, но периферното му зрение не изпускаше нито за миг двамата китайци. После сниши гласа си:

— Имаме неприятности.

Другият турист пребледня.

— Изпуснахме ли го? Не се е връщал обратно, Том, сигурен съм. Държах под око и двата изхода. Мислех, че си го заковал в кабината.

— Можеш да бъдеш съвсем сигурен, че е закован. Погледни ей там отзад централния ред — оня тип, китаеца с бялата риза и другия до него. Тези две копелета го очистиха.

— Господи! — Марти Повиц — един от екипа агенти на ЦРУ, изпратен да следи „Съветски Иванов“ — внимателно се вгледа в двамата китайци — Куоминтанг? Националисти? Или комунисти?

— По дяволите, не знам. Но трупът е още в телефонната кабина ей там. Къде е Роузмънт?

— Той е… — Повиц млъкна, а в следващия момент заговори на висок глас и се превърна отново в дружелюбен турист, тъй като пътниците започнаха да се струпват около изхода. — Погледни нататък — каза той, сочейки билото на Пийк. Жилищните сгради бяха високи и ярко осветени, както и къщите, които бяха осеяли като малки точици склоновете на планината. Една от сградите се открояваше със своята височина. Това бе най-високата жилищна сграда в Хонконг. Бе осветена от прожектори и блестеше като скъпоценен камък. — Онези, които живеят там могат спокойно да кажат, че са навръх света, а?

Том Коночи, по-старшият от двамата, въздъхна.

— Сигурно е на някой тай-пан. — Той замислено запали цигара и хвърли клечката, която със спираловидно движение полетя към водата. След това, докато бъбреше като обикновен турист, засне къщата, правейки още няколко снимки на двамата китайци. Извади филма от фотоапарата и незабелязано го подаде на своя колега. Едва мърдайки устните си той каза:

— Обади се на Роузмънт веднага щом пристигнем. Кажи му, че имаме неприятности, а след това занеси филма в лабораторията и кажи да го проявят още тази нощ. Ще ти се обадя по телефона веднага щом тези двамата се приберат в леговището си.

— Луд ли си? — каза Повиц. — Няма да ги следиш сам.

— Налага се, Марти, филмът може да се окаже много важен. Не можем да рискуваме.

— Не.

— По дяволите, Марти, аз съм тай-панът на тази операция.

— Според нарежданията двама…

— Майната им на нарежданията! — изсъска Коночи. — Просто се обади на Роузмънт и внимавай да не съсипеш филма. — После отново заговори силно. — Прекрасна нощ за разходка в морето, а?

— Наистина.

Той кимна към блещукащата светлинка на билото на Пийк, взе я на фокус със своя супермощен телескопичен обектив.

— Живееш ли там, значи си успял човек, нали?

Дънрос и Бартлет стояха един срещу друг в Дългата галерия, на площадката на стълбите. Сами.

— Сключи ли сделка с Горнт? — попита Дънрос.

— Не — каза Бартлет. — Още не. — Той бе също така твърд и непоколебим, както и Дънрос, а и смокингът му стоеше също толкова елегантно.

— Нито ти, нито Кейси? — попита Дънрос.

— Да.

— Но си проучил възможностите?

— В бизнеса сме, за да правим пари, Йан — както и ти!

— Да. Но има и етика.

— Хонконгска етика ли?

— Може ли да те попитам откога преговаряш с Горнт?

— От около шест месеца. Приемаш ли днешното ни предложение?

Дънрос се опита да се отърси от умората. Нямаше желание да преследва Бартлет, но се наложи. Сега имаше чувството, че очите на всички портрети бяха вперени в него.

— Ти каза вторник. Ще ти отговоря във вторник.

— В такъв случай дотогава, ако искам, мога да преговарям с Горнт или с който и да е друг, това е мое право. Ако приемеш предложението ни сега, можеш да считаш сделката за сключена. Казаха ми, че ти си най-добрият и затова, предпочитам да работя с теб, а не с него — при условие, че получа необходимите гаранции за всеки мой долар. Аз имам достатъчно пари в брой, а ти нямаш. Знаеш достатъчно много за Азия, а аз не знам. Значи трябва да се разберем.

„Да — каза си Бартлет, прикривайки мрачните си предчувствия, макар и доволен от това, че посещението му при Горнт тази сутрин бе довело толкова бързо до противопоставяне и бе притиснало опонента му до стената — в момента, Йан, ти си точно това — опонент — до момента, в който подпишем, ако подпишем.

Дошъл ли е моментът за решителната атака?“

Цяла вечер той наблюдава внимателно Дънрос, очарован от него, от всичко, което се криеше под повърхността и от всичко, свързано с Хонконг — един напълно различен и непознат за него свят. Нова джунгла, нови правила, нови опасности. „Разбира се — помисли си мрачно той — и Дънрос и Горнт са толкова опасни колкото тресавище, пълно с гърмящи змии, а не знам как да ги преценя. Трябва да бъда предпазлив повече от всякога.“

Той чувстваше силното си напрежение, без да забравя нито за миг очите, които го гледаха от стените. „До каква степен мога да си позволя да те притисна, Йан? До каква степен трябва да рискувам? Възможностите за печалби са огромни, наградата е огромна, но само една грешка и ти ще ни изядеш живи — и мен и Кейси. Ти си мъж, който ми допада, но въпреки това си опонент, при това ръководен от призраци. О, да, мисля, че за това Питър Марлоу беше прав, макар и не за всичко.

Господи! Призраците и силата на омразата! Дънрос, Горнт, Пенелоуп, младият Струан, Ейдриън… Ейдриън, която се държа така храбро след първоначалната уплаха.“

Отново погледна студените сини очи, които го наблюдаваха. „Какво щях да направя, Йан, ако бях на твое място, изправен тук, с твоята привидна самоувереност и с твоето безумно наследство?

Не знам. Но знам какво ще направя аз и знам какво е казал Сън Цу за сраженията: накарай противника си да води битка само когато и където ти решиш. Е, решил съм да бъде тук и сега.“

— Кажи ми, Йан, преди да сме взели решение, как смяташ да изплатиш трите септемврийски вноски на „Тода шипинг“?

Дънрос бе шокиран.

— Моля?

— Все още нямаш договор с наемател, а твоята банка няма да плати без такъв договор. Значи нещата опират до теб, нали?

— Банката… няма проблеми.

— Но разбрах, че си надхвърлил настоящия си кредит вече с двайсет процента. Това не означава ли, че трябва да намериш, нов кредит?

— Ако се наложи ще намеря и нов — каза Дънрос с раздразнение и Бартлет разбра, че го е ударил под пояса.

— Дванайсет милиона за „Тода шипинг“ са много пари като се има предвид и другите ти дългове.

— Какви други дългове?

— Вноската от 6 800 000 щатски долара, която трябва да внесеш до 8-и септември за погасяване на заема ти от „Орлин интернешънъл“ от трийсет милиона без гаранции; до този момент имаш 4,2 милиона обща годишна загуба на корпорацията срещу надутата официална цифра от седем и половина милиона печалба за миналата; и дванайсет милиона от загубата на „Ийстърн Клауд“ и контрабандните двигатели в него.

Дънрос пребледня.

— Изглежда си особено добре информиран.

— Така е. Сън Цу е казал, че човек трябва да бъде добре информиран за своите съюзници.

Малката веничка на челото на Дънрос пулсираше.

— Искаш да кажеш врагове.

— Съюзниците понякога стават врагове, Йан.

— Да. Сън Цу, освен това е наблегнал и на въпроса за шпионите. Твоят шпионин би могъл да бъде само един от седем.

Бартлет му отговори също толкова сурово.

— Защо ми е шпионин? Тази информация може да се получи от банки — трябва само да поразровиш малко. Банката на Тода е „Йокохама интернешънъл ъф Джапан“, а те са свързани с „Орлин“ чрез много сделки, както и ние в Щатите.

— Който и да е твоят шпионин, той греши. „Орлин“ ще дадат отсрочка. Винаги са го правили.

— Този път не бъди толкова сигурен. Познавам тези копелета и ако надушат крах, толкова бързо ще ти духнат под опашката, че няма да разбереш какво точно е станало.

— Крах на „Струан“? — Дънрос се изсмя саркастично. — Невъзможно е „Орлин“ или която и да е проклета банка да успее или да поиска да ни унищожи.

— Може би Горнт гласи някаква сделка с тях.

— Боже Господи… — Дънрос с голямо усилие овладя нервите си. — Направил ли го е или не го е направил?

— Попитай го.

— Ще го попитам. А междувременно, ако знаеш нещо, кажи ми го веднага!

— Накъдето и да се обърнеш ще видиш врагове.

— Това се отнася и за теб.

— Да. Това значи ли, че можем да бъдем добри партньори или не значи? — Бартлет втренчи очи в Дънрос. След това погледът му попадна на един портрет в другия край на галерията. От стената Йан Дънрос бе вперил в него очи. Приликата бе поразителна, на втори план се виждаше част от тримачтов клипер.

— Това… Господи, това трябва да е Дърк, Дърк Струан!

Дънрос се извърна и погледна към портрета.

— Да.

Бартлет се приближи към картината и се загледа в нея. Сега, когато я гледаше отблизо виждаше, че капитанът не бе Дънрос, но въпреки това имаше някаква странна прилика.

— Жак имаше право — каза той.

— Не.

— Прав е — обърна се и се вгледа в Дънрос, като че ли гледаше картина, която сравнява с другата. След известно време каза: — Очите и формата на брадичката. И присмехулният поглед, който казва „Трябва да имаш предвид, че мога да те смачкам, само да пожелая.“

Дънрос се усмихна само с уста.

— И сега ли?

— Да.

— Няма никакви проблеми със стари или нови кредити.

— Мисля, че има.

— „Виктория бенк“ е нашата банка — ние държим много от акциите й.

— Колко?

— Ако се наложи можем да намерим и други източници на кредити. Но от „Вик“ ще получим всичко, което поискаме. Те също имат достатъчно налични средства.

— Твоят Ричард Куанг не е на същото мнение.

Дънрос рязко извърна очи от портрета.

— Защо?

— Не ми каза, Йан. Всъщност не каза нищо, но Кейси познава добре банкерите и схвана това между думите му. Тя е убедена, че той мисли точно това. Имам чувството, че не е много очарована и от Хавъргил.

След кратка пауза Дънрос каза:

— Какво друго мисли тя?

— Че може би е по-добре да сключим сделка с Горнт.

— Това е ваш проблем.

— Да, така е. А Тайпей? — попита Бартлет с желанието да поддържа напрежението в Дънрос.

— Какво?

— Още ли съм поканен?

— Да, да разбира се. Това ми напомня, че с любезното разрешение на помощник-комисаря на полицията ще бъдеш под мое попечителство. Утре Армстронг ще бъде информиран за това. Ще трябва да подпишеш една хартийка за това, че се задължаваш да се върнеш заедно с мен.

— Благодаря ти, че си уредил този въпрос. Кейси все още ли не е поканена?

— Мисля, че сутринта се разбрахме.

— Просто питам. А какво става със самолета ми?

Дънрос се намръщи, излизайки от равновесие.

— Мисля, че все още е задържан. Искаше да пътуваме с него до Тайпей ли?

— Би било удобно, нали? Ще можем да пътуваме, когато пожелаем.

— Ще видя какво мога да направя — Дънрос го наблюдаваше. — Значи предложението ви остава в сила до вторник?

— Остава, точно както каза Кейси. До края на работния ден.

— До вторник в полунощ — противопостави се Дънрос.

— Винаги ли се пазариш, независимо от другия?

— А ти не го ли правиш?

— Добре, вторник в полунощ. Значи в първата минута на сряда всички задължения и добри отношения отпадат. — Бартлет искаше да поддържа натиска върху Дънрос, искаше да получи отговора още сега, а не във вторник, за да може да го използва срещу или съвместно с Горнт. — Онзи от „Блекс“, председателят, как се казваше?

— Комитън Саутърби.

— Да, Саутърби. Разговарях с него след вечерята. Каза ми, че изцяло стоят зад Горнт. Намекна, че и Горнт при желание може да получи много евродолари. — Бартлет отново забеляза, че е попаднал точно в целта. — Така че все още не знам как ще платиш на „Тода шипинг“ — каза той.

Дънрос не отговори веднага. Все още правеше опити да се измъкне от този лабиринт. И всеки път се връщаше до началото — Гавалан, де Вил, Линбар Струан, Филип Чен, Аластър Струан, Дейвид Макструан или баща му Колин Дънрос. Шпионинът трябваше да е един от тях. Част от информацията Бартлет можеше да научи от банките, но не и корпоративните им загуби за тази година. Цифрата беше прекалено точна. Това бе шокиращото. Както и „… надутата печалба“.

Той гледаше американеца и се чудеше с каква ли друга вътрешна информация разполага, усещайки как капанът се затваря и няма никакви възможности за маневриране. И все пак знаеше, че не трябва да отстъпва прекалено много, защото ще изгуби всичко.

„Какво да правя?“

Той погледна към портрета на Дърк Струан и видя изкривената полуусмивка и погледа, който му казваше: „Рискувай, момко, къде е куражът ти?“

„Много добре.“

— Не се притеснявай за „Струан“. Ако решиш да се съюзиш с нас, ще искам двугодишен договор — още двайсет милиона през следващата година — каза той, рискувайки всичко. — Искам седем при подписването на договора.

Бартлет не показа радостта си.

— Съгласен съм за двугодишния договор. А колкото до парите, Кейси предложи два милиона веднага, а след това по милион и половина на всяко първо число на месеца. Гавалан каза, че това е приемливо.

— Не е. Искам седем веднага, а останалите разпределени по месеци.

— Ако се съглася на този вариант, ще искам правата над новите ти кораби от „Тода“ като гаранция за тази година.

— За какво, по дяволите, искаш гаранции? — отсече Дънрос. — Основната цел на сделката е да станем партньори. Партньори в едно колосално разрастване в цяла Азия.

— Да. Но нашите седем милиона ще покрият септемврийските ти плащания на „Тода шипинг“ и ще те измъкнат от капана на „Орлин“, а ние не получаваме нищо в замяна.

— Защо трябва да ти давам някаква концесия? Мога веднага да направя отстъпка за договора и да взема без затруднения аванс за осемнайсет от двайсетте милиона, които ще осигуриш.

„Да, можеш — мислеше си Бартлет, — след като подпишем договора. Но дотогава не можеш да вземеш нищо.“

— Ще се съглася да променим стойността на незабавното плащане, Йан. Но срещу какво? — той небрежно погледна към портрета, който висеше точно срещу него, но не го видя, защото всичките му сетива бяха насочени към Дънрос — разбираше, че влизат в близък бой. Правата над огромните товарни кораби от „Тода“ биха премахнали всички рискове за „Пар-Кон“, независимо от действията на Дънрос.

— Не забравяй — добави той — че твоите двайсет и един процента от „Виктория бенк“ са вече заложени като гаранция за дълговете ти към тях, за което е подписано двустранно споразумение. Ако не успееш да платиш на „Тода“ или на „Орлин“, твоят стар приятел Хавъргил ще ти измъкне акциите. Поне аз бих го направил.

Дънрос разбра, че е победен. Щом Бартлет знаеше точното количество на тайните им акции, на тайните акции на Чен, заедно с явните им акции, беше трудно да се предвиди какви други козове държеше в ръцете си американецът.

— Добре — каза той. — Ще ти дам правата над корабите за три месеца, при условие че първо ми обещаеш, че това ще остане в тайна — само между нас двамата; второ, че договорите ще бъдат подписани в седемдневен срок, считано от днес; трето, че се съгласиш с начина на изплащането, който предложих. И последно, обещаваш, че няма да кажеш и дума за това преди аз да го обявя.

— Кога искаш да го направиш?

— Някъде между петък и понеделник.

— Ще искам да го знам предварително.

— Разбира се. Двайсет и четири часа.

— Искам правата над корабите за шест месеца, а договорите в десетдневен срок.

— Не.

— Тогава няма да има сделка — каза Бартлет.

— Чудесно! — отвърна моментално Дънрос. — В такъв случай да се върнем на тържеството. — Той се обърна и спокойно тръгна към стълбите.

Бартлет бе стреснат от внезапния край на преговорите.

— Чакай — каза той и сърцето му прескочи.

Дънрос спря до перилата, обърна се с лице към него и се подпря небрежно с едната ръка на парапета.

Бартлет мрачно го изгледа, опитвайки се да го прецени, а стомахът му се сви от притеснение. В очите му видя категоричност.

— Добре, права до първи януари, което прави четири месеца, пълна тайна между теб, мен и Кейси; договорите, следващия вторник, за да имам време да извикам данъчните си експерти; начинът на изплащане ще бъде както ти предложи и ще бъде… в колко часа е утрешната ни среща?

— Беше уговорена за десет. Може би да я преместим в единайсет?

— Разбира се. Значи се разбрахме, ще бъде потвърден утре в единайсет.

— Не. Не ти е необходимо повече време. На мен, може би, но не и на теб. — Отново лека усмивка. — Да или не?

Бартлет се поколеба, а инстинктът му казваше „Съгласи се веднага, подай си ръката и сключи сделката, получаваш всичко, което искаше. Да, но Кейси?“

— Тази сделка е на Кейси. Тя има правото да взема решения до двайсет милиона. Имаш ли нещо против да поприказваш с нея?

— Сделка се сключва между тай-панове. Това е стар китайски обичай. Тя ли е тай-пан на „Пар-Кон“?

— Не — каза с равен глас Бартлет. — Аз съм.

— Добре. — Дънрос се върна при него и му подаде ръка, приканвайки го, играейки си с него, прочитайки мислите му.

— Значи се разбрахме?

Бартлет погледна ръката, после студените сини очи, а сърцето му силно биеше.

— Разбрахме се… но искам тя да я сключи с теб.

Дънрос отпусна ръката си.

— Още веднъж питам кой е тай-пан на „Пар-Кон“?

Бартлет го изгледа косо.

— Обещанието си е обещание, Йан. Това значи много за нея, а аз й обещах, че до двайсет милиона всичко ще е в нейни ръце.

Той видя, че Дънрос понечи да се обърне и каза твърдо:

— Йан, ако се налага да избирам между сделката и Кейси, обещанието ми към Кейси, то това не е никакъв разговор. Никакъв. Ще го считам за… — той млъкна. И двамата рязко извърнаха глави, дочули лек, неволен шум на подслушвач, скрит в сенките на дъното на галерията, където имаше няколко канапета и високи кресла. Дънрос моментално се завъртя на петите си и тихо като котка се втурна в атака. Реакцията на Бартлет бе почти също толкова светкавична. Той също се завтече за подкрепление.

Дънрос спря до зеленото кадифено канапе и въздъхна. Не беше никакъв подслушвач, а тринайсетгодишната му дъщеря Глена, която дълбоко спеше, свита на кълбо като млада кобилка и приличаше на ангел в изпомачканата си официална рокля и с перлената огърлица на майка си.

Пулсът на Бартлет се успокои и той прошепна:

— Господи, за момент… Ей, ама тя е страшно сладка!

— Имаш ли деца?

— Едно момче и две момичета. Брет е на шестнайсет, Джени — на четиринайсет, а Мери е на тринайсет. За съжаление не ги виждам много често. — Бартлет вече дишаше спокойно и тихо продължи: — живеят на Източния бряг. Май не се сещат много за мен. Майка им… ние… разведохме се преди седем години. Тя се омъжи повторно, но… — Бартлет сви рамене, а после погледна към детето. — Като кукла е! Ти си щастливец.

Дънрос се наведе и нежно вдигна детето си. Тя почти не помръдна, само се сгуши доволно в него. Той погледна замислено към американеца. После рече:

— Доведи Кейси тук след десет минути. Ще направя така както искаш — макар и да не го одобрявам — защото искаш да удържиш на обещанието си. — Той се отдалечи със сигурни стъпки и изчезна някъде в източното крило, където бе стаята на Глена.

След кратка пауза Бартлет погледна към портрета на Дърк Струан. Усмивката му бе подигравателна.

— Майната ти — промърмори той с чувството, че Дънрос го бе надхитрил по някакъв начин. — Ех, по дяволите! Твоето момче се справя много добре, старче!

Тръгна към стълбите. Тогава забеляза един неосветен портрет в полускрита от погледа ниша. Спря. С маслени бои бе нарисуван стар едноок капитан на кораб, със сива брада, изгърбен нос и много отблъскващ вид. На лицето му имаше белег, на масата до него лежеше малък меч.

Бартлет хлъцна, когато вида, че платното бе разсечено по двата диагонала и един къс нож бе забит в сърцето на мъжа, приковавайки платното в стената.

Кейси гледаше втренчено ножа и опитваше да скрие шока си. Бе сама в галерията и чакаше притеснена. Отдолу долиташе танцова музика — ритъм енд блус. Лек порив на вятъра раздвижи пердетата и един кичур от косата й. Бръмна комар.

— Това е Тайлър Брок.

Кейси се сепна и се обърна кръгом. Дънрос я наблюдаваше.

— О, не съм те чула да идваш — каза тя.

— Извинявай, не исках да те стряскам.

— Няма нищо.

Тя отново се обърна към картината.

— Питър Марлоу ни разказа за него.

— Той знае много за Хонконг, но не всичко, а и част от информацията му не е съвсем точна. Дори е направо погрешна.

След малко тя каза:

— Това е… малко мелодраматично, нали? Да оставиш ножа по този начин?

— Хег Струан го направи. Заповяда да го оставят така.

— Защо?

— Доставяше й удоволствие. Тя беше тай-пан.

— Не, кажи ми сериозно, защо?

— Говоря сериозно — Дънрос сви рамене. — Ненавиждаше баща си и искаше никой от нас за не забравя това наследство.

Кейси се намръщи, а после посочи един портрет, който висеше на отсрещната стена.

— Това тя ли е?

— Да. Нарисувана е веднага след сватбата й.

Момичето на портрета бе слабо, около 17-годишно, със светлосини очи и руса коса. Бе облечена с къса бална рокля — тесен кръст и напъпили гърди — с богато инкрустирана зелена огърлица около шията.

Те стояха и гледаха известно време картината. Върху малката месингова плочка в долната част на пищната, позлатена рамка не бе изписано никакво име — само годините 1825–1917. Кейси каза:

— Обикновено лице, хубаво, но обикновено. С изключение на устните, които са тънки, присвити в неодобрение и издаващи упорит характер. Художникът е пресъздал чрез тях цялата й сила. Рисувана е от Куанс, нали?

— Не. Не знаем кой я е нарисувал. Предполага се, че това е бил любимият й портрет. В апартамента ми на последния етаж на „Струан“ има неин портрет, нарисуван от Куанс горе-долу по същото време. Много е различен и същевременно много подобен на този.

— Правили ли са и портрети в по-напреднала възраст?

— Три. Унищожила ги е и трите още в момента, в който са били завършени.

— А има ли някакви нейни снимки?

— Доколкото ми е известно няма. Тя ненавиждаше фотоапаратите, дори не искаше в къщата да има фотоапарат — Дънрос се засмя и тя забеляза умората му. — Веднъж, малко преди Първата световна война, един репортер от „Чайна гардиън“ я засне. След по-малко от час тя изпрати в сградата на вестника въоръжен екипаж от един от нашите търговски кораби като им заповяда да я подпалят, ако не получат негатива и всички копия и ако главният редактор не обещае, че ще „прекрати и ще се откаже от опитите да я тормози“. И той обеща.

— Сигурна съм, че човек не може да се отърве безнаказано, след като направи такова нещо, нали?

— Не, не може, освен ако е тай-пан на „Ноубъл хаус“. И освен това всички знаеха, че Хег Струан не искаше да я снимат, а това нагло младо копеле бе нарушило правилата. Тя беше като китайците. Вярваше, че всеки път, когато те снимат отнемат част от душата ти.

Кейси се вгледа в огърлицата.

— Това нефрит ли е? — попита тя.

— Смарагди.

— Сигурно е струвало цяло състояние.

— Дърк Струан й завещал тази огърлица, като казал, че тя никога не бива да бъде изнасяна от Азия. Трябва да принадлежи на съпругата на всеки тай-пан на „Ноубъл хаус“, като неотменно наследство, което да бъде предавано от съпруга на съпруга. — Той се усмихна особено. — Хег Струан носи огърлицата до края на живота си и заповяда като умре да я изгорят заедно с тялото й.

— Господи! И така ли стана?

— Да.

— Колко жалко!

Дънрос погледна отново към портрета.

— Не — каза той с променен глас. — Тя властва над „Струан“, над „Ноубъл хаус“ на Азия, в продължение на почти седемдесет и пет години. Тя беше тай-панът, истинският тай-пан, въпреки че други носеха титлата. Хег Струан водеше битките с врагове и бедствия, тя остана вярна на завещанието на Дърк, смаза Брокс и направи всичко каквото бе необходимо. Така че какво е една красива дрънкулка, която вероятно не е струвала нищо? Вероятно е била открадната от съкровищницата на някой мандарин, който пък я е откраднал от някой друг, чийто селяни са платили с много пот.

Кейси го наблюдаваше, загледан в портрета, почти преминал в друго измерение.

— Дано успея и аз да се справя така както тя го е правела — измърмори разсеяно той и на Кейси й се стори, че го казва на нея, на момичето от картината.

Погледът й се плъзна над Дънрос към портрета на Дърк Струан и отново й направи впечатление изумителната прилика. Във всичките десет портрета — девет мъже и една жена — имаше някаква много силна фамилна прилика. Под портрета на всеки тай-пан имаше малка месингова плочка, на която бе изписано името му и годините на раждането и смъртта му: Дърк Дънрос, четвърти тай-пан 1852–1894, изчезнал в Индийския океан заедно с целия екипаж на „Сънсет Клауд“… Сър Локлин Струан, трети тай-пан 1841–1915… Аластър Струан, девети тай-пан 1900… Дърк Струан, 1798–1841… Рос Лечи Струан, седми тай-пан 1887–1915, Командир на Кралския шотландски батальон, загинал при изпълнение на дълга си при Ипра…

— Толкова много история — тя прецени, че е време да прекъсне мислите му.

— Да, така е — каза той, отправил вече поглед към нея.

— Ти си десетият тай-пан, така ли?

— Да.

— Имаш ли вече портрет?

— Не.

— Ще трябва да си направиш, нали?

— Да, да, когато му дойде времето. Няма защо да бързам.

— Как се става тай-пан, Йан?

— Трябва да бъдеш избран от предишния тай-пан. Само той може да го реши.

— Избрал ли си си вече наследник?

— Не — каза той, но Кейси си помисли, че го е направил. „Защо да ми казва — каза си тя. — И защо му задаваш толкова много въпроси?“

Тя отмести погледа си от него. Малък портрет привлече вниманието й.

— Кой е този? — попита тя развълнувана. Мъжът бе несъразмерен, джудже с гърбица, очите, му гледаха с любопитство, а усмивката му бе саркастична. — И той ли е бил тай-пан?

— Не. Това е Страйд Орлов, главният капитан по времето на Дърк. След като тай-панът бил убит и мястото му заел Кълъм, Страйд Орлов станал главнокомандващ на нашия флот от клипери. Според легендата е бил голям моряк.

След кратка пауза тя каза:

— Извинявай, но в него има нещо, от което ме побиват тръпки. — В колана на Орлов бяха затъкнати пистолети, а на фона бе нарисуван клипер. — Страховито лице.

— Видът му е действал по този начин на всички, с изключение на тай-пана и Хег Струан. Предполага се, че дори Кълъм го е ненавиждал. — Дънрос се обърна, изгледа я внимателно и тя почувства проучващия му поглед, от който по тялото й премина топла вълна и в същото време я разтревожи.

— Защо тя го е харесвала? — попита тя.

— Разказват, че веднага след големия тайфун, когато всички в Хонконг са поправили щетите, включително и Кълъм, дяволът Тайлър започнал да превзема „Ноубъл хаус“. Той издавал заповеди, поел контрол, отнасял се към Кълъм и Тес като към деца… изпратил Тес на борда на своя кораб „Уайт Уич“ и казал на Кълъм, че ако не се качи на кораба до залез-слънце лошо му се пише. А колкото до Тайлър, то според него „Ноубъл хаус“ се казвала вече Брок-Струан и тай-панът бил той! Така или иначе — никой не знае защо и как Кълъм добил кураж, Господи, та той бил едва на двайсет, а Тес още не била навършила шестнайсет — но Кълъм заповядал на Орлов да отиде на „Уайт Уич“ и да донесе съпругата му на брега. Орлов отишъл сам, веднага, а Тайлър бил все още на брега. Орлов я върнал, оставяйки след себе си един убит и още десетина със счупени глави или крайници. — Дънрос я гледаше и тя разпозна същата полуподигравателна, полужестока, полудяволска усмивка, която бе и на лицето на тай-пана. — И от този момент Тес, бъдещата Хег Струан, била влюбена в него, поне така разказват. Орлов служил вярно на нашия флот до момента, в който изчезнал. Бил е прекрасен човек и голям моряк, въпреки грозната си външност.

— Изчезнал ли? Потънал в морето?

— Не. Хег Струан казала, че един ден слязъл на брега в Сингапур и не се върнал. Много често заплашвал, че ще напусне и ще се върне у дома, в Норвегия. Така че може би го е направил. А може и да са го наръгали с нож. Кой знае, Азия е жестоко място, въпреки че Хег Струан се кълнеше, че няма мъж, който да е в състояние да убие Страйд Орлов и че сигурно е жена. А може и Тайлър да му е устроил засада. Кой знае?

Погледът й се върна към образа на Тайлър Брок. Тя бе хипнотизирана от това лице и от асоциациите, които предизвикваше у нея ножът.

— Защо е направила това с образа на баща си?

— Някой ден ще ти разкажа, но не сега. Само ще ти кажа, че е забила ножа в стената с бухалката за крикет на дядо ми и проклела пред Господа и Дявола онзи, който се осмели да извади нейния нож от нейната стена. — Той се усмихна на Кейси и тя отново забеляза невероятната му умора. Зарадва се, защото чувстваше как умората отпускаше и нея, а не искаше да допуска никакви грешки, не и сега. Той протегна ръка.

— Трябва да си стиснем ръцете, за да сключим една сделка.

— Не — каза спокойно Кейси, доволна, че най-после започват. — Съжалявам, но трябва да го отложим.

Усмивката му се изпари.

— Какво?

— Да. Линк ми каза за промените, които искаш. Това е двугодишна сделка, което надхвърля моите пълномощия и затова не мога да преговарям.

— О?

— Да. — Тя продължи със същия равен, но приятен тон. — Съжалявам, моят лимит е двайсет милиона, затова ще трябва да се разберете с Линк. Той чака на бара.

В момента, в който проумя думите й лицето му за миг се озари — „от облекчение“ помисли тя — а след това отново стана спокойно.

— Сега там ли е? — попита меко той, без да сваля очи от нея.

— Да — почувства как през тялото й премина топла вълна, бузите й пламнаха и се питаше дали се е изчервила.

— Значи не можем да си стиснем ръцете — ти и аз. Трябва да го направим с Линк Бартлет, така ли?

С усилие задържа погледа си върху него.

— Сделките трябва да се сключват между тай-панове.

— Това и в Америка ли е основно правило? — гласът му бе мек и нежен.

— Да.

— Това твоя идея ли беше или негова?

— Има ли значение?

— Много голямо.

— Ако кажа, че е на Линк това ще накърни достойнството му, а ако кажа, че е моя, пак ще го накърня, макар и по друг начин.

Дънрос леко поклати глава и се усмихна. Топлината на усмивката му я сгря още повече. И въпреки, че напълно се владееше, почувства въздействието на неподправената му мъжественост.

— Всички много държим на достойнството си, по един или друг начин, нали?

Тя не отговори, а само погледна встрани, печелейки малко време за размисъл. Очите й попаднаха на портрета на момичето. „Как е възможно такова красиво момиче да стане известно като Хег[8]?“, запита се тя. „Сигурно е ужасно да виждаш как лицето и тялото ти остаряват, когато духът ти е млад и си все още силен и твърд. Толкова е нечестно спрямо една жена. Дали някой ден и мен няма да ме нарекат Хег Чолок? Или «онази дърта лесбийка Чолок», ако остана сама, неомъжена, в света на бизнеса, в мъжкия свят, бореща се за същото, за което се борят и те — самодоказване, пари и власт — ненавиждана за това, че съм като тях и дори по-добра от тях? Не ми пука, стига да победим — Линк и аз. Така че изиграй ролята, която си избра тази вечер — каза си тя — и бъди благодарна на французойката за съвета, който ти даде.“ Баща й много пъти й бе повтарял: „Помни, детето ми, помни, че съветът, добрият съвет, идва от най-неочаквани хора и в най-неочаквани моменти.“

„Да — помисли си радостно Кейси, — но ако докрай бях следвала съветите на Сюзан за това как трябва да действа една жена в този мъжки свят, Йан, може би нямаше да изрече тази формула за достойнството! Но не се заблуждавай, Йан Дънрос. Тази сделка е моята сделка и за нея аз съм тай-пан на «Пар-Кон».“

Кейси бе обзета от странно вълнение при тази мисъл. Никога досега не бе давала определение на положението си в „Пар-Кон“. „Да — помисли си с голямо задоволство, — точно това съм аз.“

Тя погледна критично към момичето от портрета и забеляза, че много бе сбъркала и че момичето бе всъщност много необикновено. Не е ли била тя още тогава нероденият тай-пан?

— Много си великодушна — прекъсна мислите й Дънрос.

— Не — отвърна тя веднага, подготвена. Погледна го и си помисли „Ако искаш да знаеш истината, тай-пан, никога не съм великодушна. Сега съм въздържана, мила и нежна, само защото това те кара да се чувстваш господар на положението.“ Но тя не му каза нито дума от всичко това. Само сведе очи и промърмори с премерена мекота: — Великодушният си ти.

Той хвана ръката й, наведе се и я целуна със старомодна галантност.

Тя се изненада и направи опит да го прикрие. Случваше й се за първи път. Въпреки твърдостта си бе трогната.

— Сирануш — каза той с насмешлива сериозност, — ако някой ден имаш нужда от защитник, повикай ме. — След това изведнъж се захили. — Сигурно ще забъркам голяма каша, но това няма значение.

Тя се разсмя и цялото й напрежение изчезна. Харесваше го. Много.

— Дадено.

Той небрежно обви ръка около кръста й и нежно я поведе към стълбите. Усещането от допира бе много приятно. „Но това не е детска игра. Бъди предпазлива“ — помисли си тя.

17

23:58 часа

Чу се нисък на спирачки и Ролс-Ройсът на Филип Чен се закова на алеята пред къщата му. Задната врата се отвори и той слезе почервенял от гняв, а след него нервно се измъкна и Дайан. Нощта бе тъмна, а далеч долу се блещукаха светлините на големия град и хълмовете около него.

— Залости портата, а след това и ти влизай вътре — изръмжа той на също толкова нервния шофьор и с бързи крачки се отправи към вратата.

— Побързай, Дайан — каза той с раздразнение докато пъхаше ключа в ключалката.

— Филип, какво по дяволите ти става? Защо не ми кажеш? Защо…

— Млъквай! — изкрещя озъбено и тя шокирана замръзна на мястото си. — Просто млъкни и нрави каквото ти казвам! — той рязко отвори вратата. — Извикай прислугата!

— Но Филип…

— А Сун! А Так!

Двете разрошени, сънени ама излязоха на бегом от кухнята и го изгледаха глупаво, уплашени от страшния му гняв.

— Да, господарю? Да, господарке? — казаха те в хор на кантонезки. — Какво, за Бога, е стана…

— Дръжте си езиците зад зъбите! — изрева Филип Чен. Вече и вратът му беше зачервен, а лицето му още повече. — Влизайте в тази стая и стойте там докато не ви кажа да излезете! — той отвори вратата. Това бе трапезарията, чиито прозорци гледаха на север към пътя. — Всички ще останете там докато не ви кажа да излезете и ако някой мръдне или погледне през прозорците, преди да съм се върнал ще… ще наредя да му завържат тежести на краката и да го хвърлят в морето!

Двете ама започнаха да нареждат плачливо, но всички припряно се подчиниха на заповедите му и той затръшна вратата след тях.

— Престанете веднага! — изкрещя Дайан Чен на двете ама, а след това силно ощипа едната по бузата. Това сложи край на стенанията на възрастната жена и тя изпъшка, а очите й зашариха из стаята.

— Какво им става на всички? Какво му става на господаря? Ох, ох, ох, гневът му стига чак до небесата… ох, ох, ох…

— Млъкни, А Так! — Дайан започна да си вее, кипяща и извън себе си от ярост. „О, богове, какво му е влязло в главата? Няма ли ми доверие, на мен, единствената му вярна съпруга и любовта на неговия живот? През целия си живот съм… И да си тръгнем така внезапно от приема на тай-пана, когато всичко вървеше толкова добре за нас, за които говори цял Хонконг. И всички се възхищаваха на скъпия ми Кевин, умилкваха му се, защото знаеха, че със сигурност той е новият наследник на «Хаус ъф Чен», тъй като всички са единодушни, че Джон Чен не може да не е умрял от шока при отрязването на ухото му. Всеки би умрял! За себе си поне съм сигурна!“

Тя потрепери, когато отново си представи как отрязват ухото й и как я отвличат, като в съня й днес. Бе се събудила обляна в студена пот от следобедната си дрямка.

— Айейа! — измърмори, без да се обръща към никого — да не би да е полудял?

— Да, господарке — каза уверено шофьорът й. — Мисля, че е полудял. Това е в резултат на отвличането. Никога не съм виждал господаря в такова състояние, през всичките годи…

— Кой те пита? — изкрещя Дайан. — Всъщност вината е изцяло твоя! Ако беше докарал бедния ми Джон у дома, вместо да го оставяш в ръцете на гадните му курви, това никога нямаше да се случи!

Двете ама отново започнаха да скимтят по адрес на нейната ярост и тя на мига насочи злобата си към тях като добави:

— А колкото до вас двете, като си помисля, така си вършите работата в тази къща, че човек може да получи диария. Попитахте ли ме дали нямам нужда от масаж или от аспирин? Или от чай? Или от една студена хавлиена кърпа?

— Господарке — каза едната от тях предразполагащо и посочи с надежда към лакирания бюфет, — не мога да ви направя чай, но бихте ли искала да ви сипя малко коняк?

— Какво? А, с удоволствие. Да, да, А Так.

Старата жена моментално се завтече към бюфета и го отвори. Извади отвътре бутилка коняк от онзи, който обичаше господарката й и наля в една чаша.

— Горката господарка, да изтърпи този гняв! Ужасно! Какво го е прихванало и защо ни забранява да гледаме през прозореца?

„Защото не иска да го видите как изравя тайния си сейф в градината, крадливи гнусни същества — мислеше си Дайан. — Не иска да го видя дори и аз.“ Тя се усмихна мрачно на себе си и отпи от прекрасния мек алкохол, успокоена от мисълта, че знаеше къде е заровена стоманената кутия. Бе постъпила съвсем правилно като го бе наблюдавала тайно как я заравя. За да е осигурена в случай, че, не дай Боже, Господ го прибереше от този свят, преди да е успял да й каже къде е тайното скривалище. През онази нощ по време на японската окупация, когато той предвидливо бе събрал всичките им ценни вещи и ги бе скрил, бе неин дълг да не спази обещанието си да не го гледа. Тя не знаеше какво има сега в кутията. Не я интересуваше. Бе отваряна и затваряна много пъти и, според него, винаги съвсем тайно. Не я интересуваше, след като знаеше къде е съпругът й, къде са всичките му депозитни кутии и къде са ключовете от тях, за всеки случай.

„В края на краищата — каза си уверено тя, — ако той умре, без мен «Хаус ъф Чен» ще се разпадне.“

— Престани да се вайкаш, А Сун! — Тя стана и дръпна дългите завеси. Навън нощта бе тъмна и не можа да види нищо в градината. Виждаше само алеята, стоманената порта и пътя зад нея.

— Още коняк, господарке? — попита старата ама.

— Благодаря, стара мазничке — отвърна тя с добро чувство и усети как топлината на алкохола пропъжда гнева й. — А след това може да ми направиш един масаж на врата. Боли ме главата. Вие двамата седнете, затваряйте си устите и да не сте шукнали докато се върне господарят!

Филип Чен вървеше с бързи крачки по градинската пътека. В едната си ръка държеше електрическо фенерче, а в другата лопата. Пътеката криволичеше надолу през добре поддържаната градина, която преминаваше в малка горичка от дървета и храсти. Спря за момент, ориентира се и намери мястото, което търсеше. Поколеба се и погледна назад, въпреки че знаеше, че вече е съвсем скрит от къщата. След като се увери, че не може да бъде видян, включи фенерчето. Лъчът зашари из шубрака и спря до ствола на едно дърво. Мястото като че ли не бе пипано. Той внимателно отмахна шумата и щом видя, че почвата под нея е разравяна цинично изпсува.

— Ах, тази свиня… собственият ми син! — Овладя се и с усилие започна да копае. Почвата бе мека.

Откакто си тръгнаха от тържеството, той се опитваше да си спомни кога точно изрови кутията за последен път. Вече беше сигурен, че е през пролетта, когато му потрябваха нотариалните актове на няколкото порутени къщи в Уанчай, които бе продал на Доналд Макбрайд на петдесет пъти по-висока цена.

— Къде беше Джон тогава? — промърмори той. — Беше ли в къщата?

Докато копаеше се опита да си спомни, но не успя. Бе сигурен, че никога не е изравял кутията, когато е имало опасност да го види някой или когато в къщата е имало чужди хора и че винаги го бе правил много предпазливо. „Но Джон? И през ум не ми е минавало… Джон сигурно ме е проследил по някакъв начин.“ Лопатата удари в метала. Той внимателно изчисти пръстта, махна плата, с който бе покрита кутията и отключи тежката ключалка. Пантите на капака бяха добре смазани. С треперещи ръце освети съдържанието. Всичките му документи, нотариални актове и годишни баланси бяха подредени и изглеждаха непокътнати, но знаеше, че всички са били извадени и прочетени, а след това преписани, заснети или запомнени. Част от информацията, която бе в депозитната кутия на сина му можеше да дойде само оттук. Всичките кутии за бижута, големи и малки, бяха на мястото си. Той посегна нервно, взе онази, която го интересуваше и я отвори. Половинката от монета бе изчезнала, както и документът, обясняващ всичко за нея.

Сълзи на ярост се стекоха по бузите му. Усети ударите на сърцето си, мириса на пръстта и бе сигурен, че ако синът му бе там, щеше да го удуши със собствените си ръце.

— Ах, синко, синко… бъди проклет пред всички богове!

Коленете му се подкосиха. Залитайки той седна на един камък и се опита да събере мислите си. В ушите му звучаха думите, които баща му бе изрекъл на смъртния си одър: „Пази тази монета, синко, защото тя е нашият ключ към оцеляването и нашата власт над «Ноубъл хаус».“

Това бе през 1937-а и чак тогава научи най-големите тайни на „Хаус ъф Чен“: че той, ставайки компрадор на „Ноубъл хаус“, става и висшия водач в Хонконг на „Хънг Мън“ — огромната, тайна организация на триади в Китай, която под ръководството на Сън Ят-сен, се бе превърнала в „14К“, първоначално основана, с цел да ръководи китайското въстание срещу ненавистните сюзерени Манчу; че компрадорът е основната, законна връзка между китайската йерархия на острова и наследниците на „14К“ на континента; че благодарение на Чен-це Джин Арн, известен като Джин-куа, легендарния главен търговец, държал монопола върху цялата външна търговия на императора, „Хаус ъф Чен“ е свързана за вечни времена с „Ноубъл хаус“ чрез собственост и кръвна връзка.

„Слушай внимателно, синко — бе прошепнал умиращият мъж — тай-панът, прадядо Дърк Струан, е бил творение на Джин-куа, също както и «Ноубъл хаус». Джин-куа я е отгледал, създал е нея и Дърк Струан. Тай-панът е имал две държанки. Първата била Кай-сунг, една от дъщерите на Джин-куа от петата му жена. Гордън Чен, моят баща и твоят дядо, е бил техен син. Втората държанка на тай-пана била Т’Чънг Джин Мей-мей, негова любовница в продължение на шест години, за която тайно се оженил малко преди големият тайфун да убие и двамата. Тогава тя била на двайсет и три, блестяща, любима внучка на Джин-куа, пробутана на тай-пана, когато била на седемнайсет, за да го научи на разни неща, без той да знае, че го учат. От тях се родили Дънкън и Кейт, които приели името Т’Чънг и били отгледани в дома на баща ми. Баща ми омъжил Кейт за един шанхаец, китайски търговец, на име Питър Гавалан — Ендрю Гавалан е също твой братовчед, въпреки че не го знае… Трябва да ти разкажа толкова много истории, а имам толкова малко време. Няма значение, всички родословни дървета са в семейния сейф. Те са толкова много. Всички са ни роднини — У, Куанг, Сунг, Куок, Нгъ — всички стари фамилии. Използвай предпазливо това, което знаеш. Ето ключът от сейфа.

И още една тайна, синко Филип. Ние сме потомци на втората жена на баща ми. Татко се оженил за нея, когато бил на петдесет и три, а тя на шестнайсет. Тя е дъщерята на Джон Юан, незаконен син на големия американски търговец Джиф Купър от евроазиатката Изоубъл Яу. Изоубъл Яу е държаната в дълбока тайна дъщеря на Роб Струан, доведения брат на тай-пана и съосновател на «Ноубъл хаус». Така че в жилите ни има кръв и от двата рода Струан. Аластър Струан е твой братовчед, както и Колин Дънрос. Макструан не са ни роднини. Тяхната история е написана в дневника на дядо. Синко, варварите от Англия и Шотландия, идвали в Китай, но никога не се женели за онези, които са обожавали и в повечето случаи са ги изоставяли, за да се върнат на сивия остров на мъглите, дъждовете и облаците. Господи, как мразя английския климат и как ненавиждам миналото!

Да, Филип, ние сме евроазиатци, както и да го погледнеш. Така и не успях да се примиря с това. То е нашето проклятие и нашият кръст, но зависи от всички нас да го превърнем в щастие. Предавам ти «Хаус ъф Чен» богата и силна както е искал Джин-куа. Предай я и ти такава на твоя син и се погрижи и той да направи същото за неговия. В известен смисъл Джин-куа ни е дал живот. Завещал ни е богатство, тайни, приемственост и власт. И ни е дал една от монетите. Вземи, Филип, прочети за монетата.“

Старият свитък бе изписан с изящни калиграфски букви:

На този осми ден от шестия месец на година 1841, по календара на варварите, аз, Чен-це Джин Арн от Кантон, главен търговец на кохонга, дадох днес на Зеленоокия Дявол, тай-пан на „Ноубъл хаус“ и главен пират на всички чуждестранни дяволи, които обявиха война на Царството Небесно и откраднаха нашия остров Хонконг, четири милиона рупии в сребро… или един милион лири стерлинги техни пари и по този начин го спасих от Едноокия, неговият най-голям враг и съперник, който щеше да го погълне. В замяна на това тай-панът ни дава специални търговски, привилегии за период от двайсет години, обещава, че за вечни времена компрадор на „Ноубъл хаус“ ще бъде човек от „Хаус ъф Чен“ и се заклева, че той или неговите приемници ще зачетат всички дългове и дълговете на монетите. Те са четири. Всяка от тях е счупена на две половинки. Дал съм на тай-пана четири половинки. Той се закле, че когато някоя от другите половинки бъде дадена на него или на някой от следващите тай-панове, ще бъде изпълнено желанието на онзи, който я е донесъл, независимо какво е то… независимо дали е в рамките на техния закон, или на нашия, или извън тях.

Една от тези половинки остава в мен; една давам на У Фанг Чой, моя братовчед; една ще бъде дадена на внук ми Гордън Чен; а последната запазвам в тайна. Ти, който четеш това, помни, че не бива да използваш тази монета с лека ръка, защото тай-панът на „Ноубъл хаус“ е длъжен да даде каквото пожелаеш, но само веднъж. И не забравяй, че макар Зеленоокият Дявол да удържи на обещанието си, както и онези след него, той все пак е бясно варварско куче, коварен като мръсен Манчу, защото ние сме го обучавали — опасен като гнездо на пепелянки.

Филип Чен неволно потръпна, спомняйки си жестокостта, която бе винаги готова да изригне в Йан Дънрос. „Истински потомък на Зеленоокия Дявол помисли си той. — Да, и той и баща му.“

„Проклет да е Джон! Какъв дявол се е вселил в него? Какво ли са замислили с Линк Бартлет? Дали монетата сега е в Бартлет? Или е още в Джон и сега е може би в ръцете на похитителите.“

Докато умореният му мозък прехвърляше всички възможности пръстите му провериха кутията с бижутата. Една по една. Всичко е на мястото си. Той остави най-голямата за накрая. Буца заседна на гърлото му докато я отваряше, но огърлицата бе все още там. Въздъхна с огромно облекчение. Красотата на смарагдите му достави много голямо удоволствие, разсея малко страховете му. „Колко глупава е била Хег Струан като е заповядала това да бъде изгорено заедно с тялото й. Каква дяволски ужасна загуба щеше да бъде! И колко умно е постъпил татко като е пресрещнал ковчега, преди да бъде изгорен и я е свалил.“

Той неохотно остави огърлицата и затвори сейфа. „Какво да направя за монетата? За малко да я използвам, когато тай-панът отне дяловете ни и по-голямата част от властта. Да. Но тогава реших да му дам време да се самодокаже и това е вече третата година оттогава, а още нищо не е доказал. И въпреки че американската сделка изглежда превъзходна, тя още не е подписана. А сега и монетата я няма.“

Обезумял, той изстена гласно. Гърбът го болеше, главата също. Долу се виждаше големият град, корабите пуснали котва на Глесинг Пойнт и други, които отпътуваха нанякъде. Каулуун бе също толкова блестящ и той видя как един самолет излита от Кай Так, друг се приближава за кацане, а трети вие в небето и светлините му примигваха.

„Какво да правя? — запита се той изтощен. — Дали монетата е в Бартлет? Или е в Джон? Или е в Бившите вълци?

Попаднала в погрешни ръце, тя може да унищожи всички ни.“

— Разбира се, Джейсън. Дънрос би могъл да го направи, да нареди да развалят спирачките ми! — каза Горнт.

— О, хайде, за Бога! По време на парти с двеста души наоколо? Йан не е толкова глупав.

Този разговор ставаше в дома на Джейсън Плъм, на най-горния етаж на сградата Хепи вели. Нощният въздух беше прохладен, независимо, че влажността отново се бе покачила. Плъм се изправи, изхвърли фаса си и запали нова цигара. Той беше тай-пан на третата по големина търговска фирма в Хонконг, по-висок от Горнт, в края на петдесетте, със слабо лице и елегантно облечен.

— Дори Йан, проклетият му Дънрос не би бил толкова дързък.

— Грешиш. Шотландското лукавство е в кръвта му, той е животно с непредвидими действия. Мисля, че е негова работа.

Плъм се замисли.

— Какво каза на полицията?

— Казах им само, че са ми отказали спирачките. Нямаше нужда да въвличам тези лекета, поне засега не. Само че спирачките на Ролс-Ройс не се развалят от само себе си. Добре, няма значение. Утре ще накарам Том Никлин да ми отговори на въпроса, ако изобщо има отговор. След това полицията ще има достатъчно време да се занимае със случая.

— Съгласен съм — Плъм се усмихна многозначително. — Няма нужда полицията да ни знае мръсното бельо, колкото да е странно, нали?

— Не.

И двамата се засмяха.

— Имал си късмет. Да ти откажат спирачките по нанадолнище! Сигурно е било доста неприятно.

— Да, Джейсън, докато преодолея началния шок. — Горнт поразду истината.

Вечеряха на терасата с изглед към хиподрума, ситито и морето. Бяха само двамата — съпругата на Плъм бе в Англия, а децата му, вече големи, не живееха в Хонконг. Сега пушеха, седнали в огромни кресла в кабинета на Плъм. Стаята беше уютна, обзаведена луксозно и с вкус, както и останалата част от десетстайното жилище. Всички стени на кабинета бяха в библиотеки с книги до тавана.

— В заключение — каза Горнт — ако някой може да установи, дали спирачките са били пипани това е Том Никлин и никой друг.

— Да — Плъм пиеше леденостудено Перие, — ще навиваш ли отново младия Никлин за Макао?

— Аз? Шегуваш ли се!

— Не, не се шегувам — отговори Плъм с добре изработен подигравателен смях. — Не гръмна ли двигателят на Дънрос по време на състезание преди три години? Само дето не го уби!

— Със състезателните коли постоянно се случват такива неща.

— Да, но невинаги с помощта на съперника — усмихна се Плъм.

Горнт също се усмихна, но вътрешно не му бе до смях.

— Наистина ли го мислиш?

— Нищо, приятелю. Само клюки. — Домакинът се наведе и наля още уиски на Горнт. — Говори се, че срещу незначителен подкуп един от китайските механици е поставил… поставил както се казва малък гаечен ключ в двигателя.

— Съмнявам се, че е имало такова нещо.

— Аз се съмнявам, че е могло да се докаже. Така или иначе, доста неприятно. Има хора, които за нищожно възнаграждение, биха направили всичко.

— Да. За щастие ние не играем на дребно.

— Това е и моята идея, скъпи приятелю. — Плъм изтърси пепелта от цигарата си. — Сега, кажи какъв ти е планът?

— Много прост, в случай, че Бартлет не подпише следващите десет дни сделка със „Струан“. Тогава можем да оскубем „Ноубъл хаус“ като застреляна патица.

— Много хора са опитвали, а „Струан“ още е „Ноубъл хаус“.

— Да. Но в момента са уязвими.

— Как?

— Плащанията на „Тода шипинг“ и задълженията към „Орлин“.

— Не е истина. Кредитите на „Струан“ са отлични — разбира се удължени, но не повече отколкото на другите. Само ще отложат отпускането на нов кредит. Или Йан ще отиде при Ричард Куанг — или „Блекс“.

— Да кажем „Блекс“ не помогне — те няма да го направят — и да кажем, че Ричард Куанг е неутрализиран. Тогава остава „Виктория“.

— Тогава Дънрос ще поиска още кредит от банката и ние ще трябва да му дадем. Пол Хавъргил ще го постави на гласуване пред борда на директорите. Всички знаем, че не можем да се преборим с блока на „Струан“ и ще гласуваме „за“, преструвайки се на щастливи, че можем да услужим, както обикновено го правим.

— Не този път. Този път с радост мога да съобщя, че Ричард Куанг ще гласува против „Струан“. Това ще ограничи борда на директорите и искането за кредит ще се отложи — той няма да може да направи плащанията си и загива.

— За Бога, Ричард Куанг не е в директорския съвет! Да не си се побъркал?

Горнт дръпна от цигарата си.

— Не, ти си забравил моята игра. Така нареченото Състезание. Започна преди два дни.

— Срещу Ричард?

— Да.

— Горкият стар Ричард!

— Да. Той ни е решаващият глас. И Дънрос не очаква атака от него.

Плъм учудено го погледна.

— Ричард и Дънрос са големи приятели.

— Но Ричард е в беда. Започна натиска върху „Хо-Пак“. Ще направи всичко, за да се спаси.

— Колко от акциите на „Хо-Пак“ разпродаде под костуема цена?

— Много.

— Сигурен ли си, че Ричард няма резерви да отбие атаката, че няма резервни фондове?

— Ако има, винаги можем да претърпим неуспех, аз и ти.

— Да, ние можем. — Джейсън Плъм гледаше виещия се на спирала пушек от цигарата си, — но това, че Дънрос няма да може да посрещне плащанията си, не значи, че е свършен.

— Съгласен съм. Но след „нещастието“ с „Хо-Пак“ новината, че „Струан“ е имала неустойка ще докара акциите му до мъртва точка. Пазарът ще се изнерви, ще са налице признаци за надвиснал спад, който ние ще подклаждаме, като продаваме акциите му под реалната им стойност. Няма назначен съвет на борда в следващите две седмици, освен ако Пол Хавъргил свика извънреден. Но няма да го направи. Той си иска обратно пакета акции, повече от всичко на света. Така, че всичко е премислено предварително. Хавъргил ще определи правилата за спасяване на Ричард Куанг и гласуването ще бъде едно от основните правила. Бордът ще остави за няколко дни Йан да се изнерви и тогава ще предложи продължение на кредита и връщането на доверието в „Струан“ срещу процент от неговите акции — като залог за кредита.

— Дънрос никога няма да се съгласи — нито той, нито Филип Чен или Цу-ян.

— Или това или „Струан“ фалира — при положение, че ти твърдо държиш на това условие, а ти имаш контрола при гласуването. Щом вземем контролния пакет акции от него… ако ти контролираш съвета и съответно „Виктория“, той е ликвидиран.

— Да. Но представи си, че той получи кредит от друго място?

— Тогава, Джейсън, той само ще бъде лошо изпомачкан, може би оставен завинаги слаб. При всички положения ние ще направим удар. Въпросът е да улучим точно момента.

— А Бартлет?

— Бартлет и „Пар-Кон“ са мои. Той няма да тръгне с потъващия кораб на „Струан“. Аз ще се погрижа за това.

След кратка пауза Плъм Се обади:

— Възможно е.

— Участваш ли при това положение?

— След „Струан“ как ще налапаш „Пар-Кон“?

— Няма. Но вероятно — можем. — Горнт загаси фаса си. — „Пар-Кон“ ще изисква по-продължителни усилия и там проблемите са други. Най-напред „Струан“. Добре, казвай?

— Ако получа имотите на „Струан“ в Хонконг — 35 процента от земевладенията им в Тайланд и Сингапур и сме петдесет на петдесет при операциите на Кай Так.

— Всичко, с изключение на операциите Кай Так — необходими са ми, за да закръгля „Ол Ейжа Еъруейс“, сигурен съм, че ще ме разбереш, стари приятелю. Но ще имаш място в борда на новата фирма, десет процента от акциите на номинална стойност, места в съвета на „Струан“, разбира се, също и във всичките им клонове.

— 15 процента. И председателство, през година. Ще се редуваме с теб, нали?

— Съгласен, но аз ще бъда пръв. — Горнт запали цигара. — Защо не? По това време следващата година „Струан“ няма да има място в съвета, така че, Джейсън стари приятелю, твойто председателство формално е уредено. — Така, постигнахме пълно съгласие, нали? Ако искаш да го направим писмено в два екземпляра, по един за всеки от нас.

Плъм направи отрицателен жест с глава и се усмихна:

— Няма нужда от писмено съгласие, достатъчно е да си стиснем ръцете! — Той протегна ръката си. — Аз съм съгласен!

— Долу „Ноубъл хаус“!

Двамата се засмяха, много доволни от споразумението, което постигнаха. Превземането на собствеността на „Струан“ ще направи „Ейжън пропърти“ най-голямата поземлена компания в Хонконг. Горнт пък щеше да получи почти пълен монопол върху въздушния и морски транспорт — пълно превъзходство в Азия.

„Добре — мислеше Горнт. — Сега при Фор Фингър Уу. — Сега“.

— Би ли ми поръчал такси, трябва да тръгвам.

— Използвай моята кола, шофьорът…

— Благодаря, но не, предпочитам такси. Наистина, Джейсън, благодаря.

Плъм се обади на портиера. Докато чакаха таксито, двамата пиеха наздравици за ликвидирането на „Струан“ и за печалбата, която щяха да имат от това. Телефонът от съседната стая иззвъня.

— Извини ме за момент. — Плъм отиде в съседната стая, като остави вратата полупритворена. Това беше неговата лична спалня, която използваше от време на време, когато работеше до късно. Беше много малка стая, спретната, звукоизолирана, обзаведена като корабна каюта с вградено легло, стереоуредба с хайфи колони, малък хладилник. На едната стена беше нареден усъвършенстван късовълнов любителски радиопредавател, който беше хоби на Джейсън Плъм още от детските му години.

Той вдигна телефона.

— Да?

— Мистър Лоп-синг, моля? — попита женски глас.

— Тук няма мистър Лоп-тинг, — отговори непринудено той. — Съжалявам, сбъркали сте номера.

— Искам да оставя съобщение.

— Не е този телефон. Направете справка в телефонния указател.

— Спешно съобщение за Артър: Центърът съобщава, че срещата се отлага за вдругиден. Чакайте допълнителни инструкции в 6,00.

Отсреща затвориха и се чу нормалният телефонен сигнал.

Плъм се намръщи и върна обратно слушалката.

Фор Фингър Уу стоеше заедно с Гудуедър Пуун до перилата на плоскодънното си корабче и наблюдаваше как Горнт се качва на лодката, която беше изпратил за него.

— Не се е променил много за тези години, нали? — каза отвлечено Уу с присвити искрящи очи.

— Всички чуждоземни дяволи ми изглеждат еднакви, няма значение. Наистина колко ли години минаха? Десет? — попита Пуун, почесвайки хемороидите си.

— Наближават дванадесет. Хубави времена бяха. Големи печалби. Много хубаво, измъквахме се нагоре по течението към Кантон, избягвайки чуждоземните дяволи и техните лакеи, хората на Председателя Мао ни посрещаха добре. Наши хора командваха и никакъв чуждоземец наоколо — без дебелаци, чакащи да им намажеш ръката. Можеше да се видиш с приятели и роднини без неприятности, не като сега?

— Червените станаха много по-трудни, много умни и много трудни — по-лоши от Мандарините.

Уу се обърна, когато седмият му син се качи на палубата. Младият мъж беше облечен в чиста бяла риза, сиви панталони и хубави обувки.

— Внимавай — безцеремонно го предупреди Уу. — Сигурен ли си, че знаеш как да постъпиш?

— Да, татко.

— Добре, — каза Фор Фингър, прикривайки гордостта си. — Не искам никакви грешки.

Той проследи несръчното му преминаване по импровизираната пътека от талпи, която съединяваше това корабче със следващото и оттам до площадката на пристана осем корабчета по-нататък.

— Знае ли седмият син нещо вече? — попита тихо Пуун.

— Не, не още — кисело му отговори Уу. — Тези глупаци, да ги хванат с моите пистолети! Без пистолети цялата ни работа ще е на вятъра.

— Добър вечер, мистър Горнт. Аз съм Паул Чой, моят чичо Уу ме изпрати да ви посрещна — представи се младият мъж на перфектен английски, повтаряйки лъжата, която за него беше станала вече почти истина.

Горнт се спря, изненадан, след това продължи по неустойчивата стълбичка, краката му бяха по-сигурни от тези на младежа.

— Добър вечер — отговори на поздрава той. — Американец ли сте? Или само сте учили там, мистър Чой?

— И двете. — Паул Чой се усмихна. — Знаете как става. Пазете главата си от въжетата, хлъзгаво е, ад.

Той се обърна и го поведе напред. Истинското му име беше Уу Фанг Чой и беше седмият син на баща си от третата му жена, но когато се роди, баща му Фор Фингър Уу извади хонконгско свидетелство за раждане, необичайно за обитателите на лодките. В него записаха моминското име на майка му, прибавиха Паул и името на един от неговите братовчеди, който се съгласи да фигурира като баща.

— Слушай, синко — му каза Фор Фингър Уу, когато Паул вече разбираше, — когато говориш хакло на борда на кораба ми, можеш да ме наричаш татко, никога обаче пред чужденец, дори когато говорим хакло. През другото време съм „чичо“, — един от многото чичовци. Разбрано?

— Да. Но защо, татко? Нещо лошо ли съм направил? Съжалявам, ако съм те обидил.

— Не си ме обидил. Ти си добро момче и се трудиш прилежно. Само че така ще е по-добре за фамилията.

— Но защо, татко?

— Като му дойде времето ще ти обясня.

Когато стана на дванадесет години и показа качества, баща му го изпрати в Щатите.

— Сега ще трябва да научиш начина на живот на чуждоземните дяволи. Трябва да говориш като тях, да спиш като тях, да станеш един от тях — външно, но никога не забравяй, кой си всъщност, кои са твоите хора и че всички чуждоземни дяволи стоят по-ниско от нас, едва имат право да се наричат човешки същества и със сигурност можеш да ги наричаш нецивилизовани.

Паул Чой се усмихна на себе си. Само ако знаеха американците — от тай-пан до най-ниското стъпало — англичани, иранци, немци, руснаци, всички раси и народности, ако наистина знаеха, какво мисли за тях и последният въшлив хамалин, ще получат кръвоизлив. Казваше си го милиони пъти. Не всички раси в Китай презират чужденците. Разбира се, не сме прави, казваше си той. Чужденците са човешки същества и някои дори са цивилизовани — по техен си начин — и много по-напред в техническо отношение. Но ние сме над тях.

— Защо се усмихвате? — попита Горнт, провирайки се под въжетата и избягвайки разпръснатите боклуци по палубата.

— Мислех си колко е странен животът. Миналия месец по това време карах сърф в Малибу, Калифорния. Боже, Абърдийн е доста различно нещо, нали?

— Имаш предвид миризмите?

— Разбира се.

— Така е.

— Не е по-добре и при прилив. Изглежда никой, освен мен не ги усеща.

— Кога за последен път сте били тук?

— Преди две години, само за десет дни, по повод получаване В. А. степен по икономика, но изглежда няма да свикна. — Чой се засмя. — Нова Англия, нали?

— Къде се учихте?

— Най-напред в Сиатъл. После в „Юнивърсити ъф Уошингтън“. След това получих стенен в „Харвард бизнес скул“.

Горнт спря.

— Харвард?

— Разбира се. Подпомогнат бях със стипендия.

— Това е много хубаво. Кога се дипломирахте?

— Миналата година през юни. Беше като излизане от затвор! Наистина здраво те притискат, за да си на ниво. Две години, като в ад! Като завърших отидох с приятел в Калифорния, работехме всякаква черна работа, за да изкараме пари за сърф и за да се позабавляваме след толкова учене. След това… — Чой се усмихна… — преди два месеца чичо Уу се свърза с мен и каза, че е време да започна работа и ето ме тук! Нали той плащаше образованието ми. Родителите ми умряха преди много години.

— Най-силният студент ли беше в Харвард?

— Трети.

— Това е много добре.

— Благодаря. Вече сме близко, последното корабче е нашето.

Те вървяха по несигурната пътека. Преминавайки от един плаващ дом на друг Горнт подозрително гледаше мълчаливите обитатели на лодките. Семействата дремеха или приготвяха ядене или вечеряха или играеха ма-джонг, някои кърпеха мрежите си, деца ловяха риба с въдици.

— Доста е хлъзгаво, мистър Горнт. — Той скочи върху, лепкавата палуба. — Успяхме! Дом, роден дом! — Разроши косата на съненото момченце, което ги очакваше и му каза на хакло, който Горнт не разбираше: — не заспивай, малко братче, защото дяволите ще ни надхитрят.

— Няма да засия — отговори с тънък глас момченцето, гледайки подозрително чужденеца.

Паул Чой поведе Горнт надолу. Старото корабче миришеше на смола и тиково дърво, риба, морска вода и на хиляди бури. Тясна пътека ги отведе в голяма кабина. В откритото огнище горяха въглища, на неугледна тухлена камина къкреше чай. Пушекът от огнището се виеше нагоре, излизайки през тръбата, минаваща през грубо изрязан отвор в палубата. Имаше няколко груби дървени стола, маси и монтирани едно над друго легла.

Фор Фингър Уу беше сам. Усмихвайки се, посочи един от столовете на гостенина.

— Радвам се да те видя — каза той на несигурен, трудноразбираем, английски. — Уиски?

— Благодаря — отвърна Горнт. — И аз се радвам, че те виждам.

Паул Чой наля уиски в две получисти чаши.

— Искате ли вода, мистър Горнт? — попита той.

— Чисто и не много, моля.

— Разбира се.

Уу взе своята чаша и отново каза:

— Радвам се да те видя.

— Да. Наздраве!

Те гледаха как Горнт пие уискито.

— Хубаво уиски — каза той. — Много хубаво.

Уу грейна в усмивка и посочи Паул.

— Той син на сестра.

— Да.

— Хубаво училище — Голдън Маунтън.

— Да. Да, каза ми. Сигурно си много горд.

— Какво?

Паул му преведе.

— Благодаря. Той говори добре, нали?

— Да. — Горнт се усмихна. — Много добре.

— А, добре. Цигара?

— Благодаря.

Горнт взе цигара. След това и Уу взе една. Паул им поднесе огънче. Отново мълчание.

— Хубаво със стар приятел?

— Да. А ти?

— Добре.

Ново мълчание.

— Той син на сестра — повтори старият човек и видя, че Горнт кимна с разбиране, без нищо да каже, очаквайки старецът да продължи.

Някои от тези чужденци с розови лица най-накрая се научават да се държат. Да, но някои усвояват прекалено добре нашия начин на мислене — тай-пан, например, с неговите грозни сини, студени като на риба очи, каквито повечето от чуждите дяволи имат. Някои даже разбират малко хакло. Да, тай-панът е много хитър и цивилизован, но нали пред себе си има генерации и преди тях Злите Очи. Но, старият Зеленоок дявол, първият от рода им, който сключи договор с прародителя на моя род, великият военачалник, Уу Фанг Чой. Неговите синове удържаха дадената дума — техните синове също. Така че този, настоящият тай-пан трябва да се третира като стар приятел, независимо че е най-страшният от рода.

Старецът оглеждаше Горнт. Иий, каза си той вътрешно, сигурно е отвратително да виждаш в огледалото това обрасло с брада маймунско лице и белезникавата като корема на крастава жаба кожа по цялото тяло! Отвратително!

Той се усмихна, опитвайки се да разгадае мислите на Горнт. Не успя нищо да открие под външния израз.

— Може поиска услуга? — помоли той.

Гредите на корабчето скърцаха приятно при полюшването.

— Да. Каква услуга, стари приятелю?

— Син сестра — време работи — дай работа? — Той видя учудването върху лицето на Горнт и това го обезпокои, но не го показа. — Обясни — започна на английски, обръщайки се към сина си, след това прибави на хакло, — обясни на този говноядец, какво искам. Така, както съм ти казал.

— Чичо ми се извинява, че не може сам да ви обясни, мистър Горнт — любезно каза Паул Чой. — Той ви моли да ми дадете работа, нещо като обучение във вашите въздушни и морски поделения.

Горнт пиеше от уискито.

— Защо ви е това, мистър Чой?

— Моят чичо има конкретни интереси в тези области, както знаете и иска да модернизира операциите си. Аз подробно мога да цитирам данни от подготовката си, ако приемете молбата, сър — втората година в Харвард беше с насока към тази част — към транспорт от всякакъв вид. Приеха ме в международния отдел на „Бенк ъф Охайо“, преди чичо ми да ме върне тук. — Паул Чой се поколеба и след това добави: — във всеки случай това е, което моят чичо иска да знае.

— Какви други диалекти знаете, освен хакло?

— Мандарин.

— Колко знаци можете да пишете?

— Около четири хиляди.

— Можете ли да стенографирате?

— Само бързо писане, сър. Мога да печатам около осемдесет думи в минута, но не съвършено без грешка.

— Какво? — попита Уу.

Горнт наблюдаваше как Паул Чой превежда на чичо си, преценявайки и двамата. След това попита:

— Какъв стаж искате да изкарате при мен?

— Той иска да науча всичко за въздушния и морския транспорт, комисионерството също, практическите операции и, разбира се, да бъда печеливша брънка във вашата машина. Аз съм на двадесет и шест. Вещ съм в новите компютърни теории. Разбира се, мога и да програмирам. В Харвард се квалифицирах в конгломерати и финанси.

— А ако работата ви е незадоволителна или ако изникнат персонални конфликти?

Младият мъж отговори твърдо:

— Няма да има такова нещо, мистър Горнт — във всеки случай ще направя всичко възможно да не го допусна.

— Какво? Какво каза? Дословно? — остро попита Фор Фингър Уу на хакло, забелязал промяната в тона на гласовете.

Синът му повтори тази част от разговора, дословно.

— Добре — каза Уу със стържещ глас. — Предай му, че ако не изпълняваш абсолютно точно задълженията си, така че той да е доволен от теб, ще бъдеш пропъден от фамилията и моят гняв ще погуби бъдещето ти.

Паул Чой се поколеба, прикривайки шока от току-що чутото. Цялото му американско възпитание го караше да изкрещи на баща си, да върви по дяволите и че е дипломиран в Харвард, че е американец, има американски паспорт, който сам си е заслужил, независимо от каква лодкарска или проклета там фамилия произхожда. Но се овладя — по лицето му нищо не можеше да се прочете.

„Не бъди неблагодарен — заповяда си. — Ти не си американец — истински американец. Ти си китаец и главата на твойто семейство има правото да ти заповяда. Ако реши, може да ти наложи да се грижиш и за плуващ кучкарник в Абърдийн.“

Паул Чой въздъхна. Знаеше, че е по-щастлив от единадесетте си братя. Четирима бяха капитани на корабчета в Абърдийн, петият живееше в Банкок и плуваше по река Меконг, шестият имаше ферибот в Сингапур, друг се занимаваше с импорт — експорт на кораби в Индонезия, двама бяха загинали в морето, един беше в Англия, занимаваш се неизвестно с какво и последният, най-възрастният, ръководеше дузина сампани-ресторанти, а също и три лодки за развлечения с осем момичета за забавления в тях.

След кратка пауза Горнт попита:

— Какво точно каза чичо ви?

Паул Чой се поколеба, след това реши да предаде дословно думите на баща си.

— Благодаря ви, че бяхте честен с мен, мистър Чой. Постъпихте мъдро — каза Горнт. — Отлично ви разбирам.

За първи път Горнт обърна поглед към стария моряк и му се усмихна.

— Разбира се. С удоволствие ще взема племенника ти на работа.

Уу светна от радост, а Паул Чой се опита да скрие облекчението си.

— Няма да ви подведа, мистър Горнт.

— Да, сигурен съм.

Уу посочи бутилката уиски.

— Не, благодаря. Достатъчно.

— Кога започва работа?

Горнт погледна към Паул Чой.

— Кога искате да започнете?

— Утре? Когато е удобно за вас, сър.

— Утре. Сряда.

— Иий благодаря. Осем часа?

— Девет, след осем и половина, някъде. Шестдневна работна седмица, разбира се. Ще работите до късно и ще ви товаря с работа. От вас ще зависи колко ще получавате и колко скоро ще повиша отговорностите ви.

— Благодаря, мистър Горнт. — Паул със задоволство преведе за баща си.

Уу пиеше уискито си, без да бърза.

— Колко пари? — попита той.

Горнт помисли, сумата не трябва да бъде нито много, нито малко, за да запази престижа на Паул Чой и на чичо му.

— 1 000 ХК на месец, през първите три месеца, след това ще преразгледам заплащането.

Младият мъж скри разочарованието си от предложената заплата. Това беше едва 200 US долара, но преведе на хакло.

— Може би 2 000? — каза Уу, скривайки задоволството си от предложението на Горнт. Хиляда беше перфектно предложение, но той започна да се пазари за престиж — собствен и на сина си.

— Ако ще се стажува, много ценни менажери ще отделят от собственото си време — обясни любезно Горнт. — Обучението, на който и да е, е скъпо.

— Много пари Голдън Маунтън. — Каза Уу твърдо. — Две?

— 1000 първия месец. 1 250 следващите два?

Уу се намръщи и додаде:

— Три месеца 1 500?

— Добре. Трети и четвърти месец по 1 500. След четвъртия месец ще преразгледам заплатата му. Ще има гарантирана работа в „Ротуел-Горнт“ за най-малко две години.

— Какво?

Паул Чой отново преведе.

„Как бих могъл, по дяволите, да си осигуря ваканция в Щатите с тези 50 долара, седмично, дори с 60 — мислеше си той. — И къде ще живея? На проклетия сампан ли?“

В този момент Горнт казваше нещо и той го пропусна.

— Сър?

— Казах, тъй като постъпи честно, ще ти осигурим безплатна квартира в една от къщите на компанията — Гъбълс. Там настаняваме всички стажанти от Англия. Щом ще бъдеш част от чуждоземните дяволи, по-добре е да живееш между бъдещите им босове.

— Да, сър! — Паул Чой не можа да сдържи усмивката си. — Да, сър, благодаря ви.

Фор Фингър попита нещо на хакло.

— Той иска да знае къде е къщата, сър?

— На върха е. Много е хубава, мистър Чой. Сигурен съм, че ще бъдете повече от доволен.

— Да. Предполагам, сър.

— Утре вечер се пригответе за преместване.

— Да, сър.

След като Уу разбра, кимна в знак на задоволство.

— Съгласен всичко. Две години, после види. Може повече?

— Да.

— Добре. Благодаря, стар приятел. — След това на хакло. — Сега го попитай, каквото искаше да знаеш… за банката.

Горнт се готвеше да тръгне.

— Сър, има още нещо, за което чичо ми иска да попита, ако имате време да отговорите.

— Разбира се — той седна отново и Паул Чой забеляза, че стана напрегнат.

— Чичо ми иска мнението ви за навалицата пред абърдийнския клон на банка „Хо-Пак“.

Горнт внимателно се вгледа в него.

— Какво го интересува за банката?

— Чуват се различни слухове — каза Паул Чой. — Чичо ми има много пари там, също и повечето от приятелите му. Навалицата пред банката е доста обезпокояваща.

— Мисля, че ще е добре да изтегли всичко.

— Господи — промърмори ужасено Паул Чой. Той много внимателно наблюдаваше Горнт и забеляза внезапната му напрегнатост и после също толкова внезапното му задоволство. Това поведение го изненада. Помисли малко, след това реши да смени тактиката и попита: — Чичо ми иска да знае дали продавате акциите на „Хо-Пак“ по-ниско.

— Чичо ви или вие, мистър Чой? — иронизира Горнт.

— И двамата, сър. Той има доста акции, които евентуално в бъдеще ще иска аз да движа — младият мъж доста преувеличаваше. — Аз му обясних механизма на модерното банково дело и пазара на акции — функционирането и каква е разликата между Хонконг и Щатите. Много бързо схваща, сър — ново преувеличение. — Той пита, дали трябва да продава под стойността в момента?

— Да. Мисля, че трябва. Много се говори, че „Хо-Пак“ прекалено се разпростира — взема кредити за кратък период с голяма лихва, отпуска заеми при голям срок на изплащане, предимно за закупуване на имоти. Класически начин една банка да изпадне в затруднено положение. По-сигурно е да изтегли всичките си пари оттам и да продаде акциите под стойността им.

— Ще върнат ли „Блекс“ или „Виктория“ сигурността в „Хо-Пак“?

Горнт с усилие запази самообладание. Старото корабче леко потъна от вълните на минаващо с пухтене покрай тях друго.

— Защо други банки трябва да правят това?

„Хванат съм в капан — мислеше изненадано. — Не мога да им кажа истината, не се знае докъде ще се разпространи, след като научат. В същото време не мога да излъжа стария копелдак и неговото вълче. Той ме пита за услуга и трябва да отговоря. Въпрос на престиж.“

Паул Чой се наклони напред, вълнението му бе очевидно.

— Моята теория е, че ако наистина има голям натиск върху „Хо-Пак“, другите банки няма да допуснат фалит — няма да позволят бедствието, което стана с „Ийст Индия“ и „Кантон бенк“ миналата година, защото ще предизвика шокови вълни, които пазарът няма да хареса. Всеки е в очакване на бум и мисля, че големите не биха разрешили една катастрофа да унищожи такъв шанс. Тъй като „Блекс“ и „Виктория“ са големите тук, предполагам, че ще спасят „Хо-Пак“.

— Каква е твоята идея, мистър Чой?

— Ако някой знае, кога стойността на акциите на „Хо-Пак“ е достигнала най-ниската точка и една от двете банки или и двете обявят подкрепа за „Хо-Пак“, този човек ще направи състояние.

Горнт се опитваше да вземе решение, но беше много уморен и умът му не бе толкова буден. „Този инцидент трябва да ми е повлиял повече отколкото предполагам, дали е работа на Дънрос? Дали не си го връща за Коледата или за победата на Пасифик Ориент, а може би за случилото се в Макао?“

Горнт почувства радост при спомена за възбудата, която го обзе при състезанието на шосе, когато знаеше, че всеки момент двигателят на тай-пана ще спре.

Гледаше как колите взимаха с вой завой след завой, а Дънрос го нямаше. После очакването, надеждата и новината, че колата му се е обърнала и сред трясъка на ламарините е гръмнал двигателят му. В стомаха му всичко се обърна. И накрая съобщението, че колата му е експлодирала, но Дънрос е жив. Изпита едновременно съжаление и радост.

Не го искаше мъртъв. Искаше го разорен и жив, за да изживее катастрофата си.

Не бях аз, който натисна копчето на този заговор. Разбира се помогнах на младия Никлин.

Погледът му попадна на Паул Чой и на стария му чичо. Пропъди спомените и се концентрира.

— Да, прав сте наистина, мистър Чой. Но предположението ви е теоретично. „Хо-Пак“ още не е пропаднала. Възможно е изобщо да не стане. Освен това няма причина, която и да е банка да направи това, което вие смятате, никога досега не е правено. Всяка банка остава или фалира в резултат на собствената си политика. Това е въпрос на свободната инициатива. Това, което вие предлагате ще предизвика опасен прецедент. Не е възможно да се подкрепя всяка зле ръководена банка. Нито една от тези две не проявява претенции към „Хо-Пак“, мистър Чой. Имат достатъчно собствени клиенти. Нито една от тях не се е намесвала в интересите на „Хо-Пак“ досега и се съмнявам, че биха го направили в бъдеще.

„Празни приказки — мислеше Паул Чой. — Всяка банка се разраства, както е във всеки бизнес и «Блекс» и «Виктория» са по-алчни от всички други — освен «Струан» и «Ротуел-Горнт».“

— Сигурен съм, че имате право, сър. Но чичо ми ще ви бъде много признателен, ако го предупредите, по един или друг начин, в случай, че разберете нещо. После се обърна към баща си на хакло: — Свърших, благородни чичо. Този варварин смята, че банката има проблеми.

Уу смени цвета на лицето си.

— Утре ще съм пръв на опашката. Трябва бързо да изтеглиш всички пари оттам. — Айейа! В името на всички богове! Ще му прережа гърлото на банкера Куанг, ако изгубя и една медна пара, нищо че ми е племенник!

Паул Чой се втренчи в баща си.

— Банките са проклето изобретение за прибиране богатството на честните хора — ядосваше се Уу. — Или ще си взема обратно и последната медна монета или ще му пролея кръвта! Кажи ми какво каза за банката!

— Моля те имай търпение, Благородни Чичо. По законите на варварите не е любезно да го задържаш излишно.

Уу овладя гнева си и се обърна към Горнт на англо-китайския си жаргон:

— Банка лошо, айейа? Благодаря за истина. Банка лош навик, айейа?

— Понякога — каза Горнт предпазливо.

— Благодаря за услугата… за… също искам харесвам син на сестра, айейа?

— Съжалявам, нищо не разбирам. Какво иска да каже чичо ви, мистър Чой?

След като поприказва за очи с баща си, младият мъж каза:

— Моят чичо ще оцени като истинска услуга, ако може да му бъде съобщено лично и предварително в случай, че има истински натиск, опит за превземане или спасяване на „Хо-Пак“. Разбира се, ще бъде запазено в пълна тайна.

Уу кимна с глава, сега се усмихваше само външно.

— Да. Услуга. — Той протегна ръка.

Двамата се ръкуваха приятелски. Варварите харесват този обичай, независимо, че той го намира за отвратителен и в контраст с коректните маниери от време оно. Но искаше синът му бързо да получи необходимото обучение и това трябваше да стане при втората по големина компания. Освен това се нуждаеше от информацията на Горнт. Той беше разбрал важността на предварителната информация.

— Изпрати го на брега, племеннико и го качи на такси. Вземи първо Ту Хетчит Ток и ме изчакай до таксиметровата колонка.

Отново благодари на Горнт, изпрати ги до палубата и остана докато се отдалечат. Неговото фери кампан чакаше и той ги проследи с поглед докато се качиха в него и се отправиха към брега.

Беше хубава вечер. Имаше влага във вятъра. Дали ще вали? Погледна звездите и нощното небе, концентрирайки всичките си познания и опит. Дъжд ще дойде само с буря. А може и тайфун. Беше краят на дъждовния период и можеше да завали неочаквано и проливно.

„Има полза от дъжда — мислеше Уу, — но не и от тайфун.“

Той потрепери. Почти сме влезли в деветия месец.

Деветият месец беше изпълнен със спомени. През годините тайфуни са му нанасяли свирепи щети деветнадесет пъти — седем пъти след смъртта на баща му през 1937 година, когато застана начело на „Хаус ъф Сийбърн Уу“ и капитан на търговската флотилия.

Първият беше същата година. Ветрове и вълни 115 възела връхлетяха от север/северозапад и потопиха цял флот от 100 търговски лодки в устието на река Пърл. Над хиляда души се удавиха и най-големият му син с цялото си семейство. През ’49 беше наредил на цялата си армада на база в Пърл Ривър да избяга от комунистически Китай и да се установи постоянно в Хонконг, тази армада беше изненадана в морето и потопена заедно с още деветдесет лодки и триста сампани. Той и семейството му се спасиха, но изгуби 817 души от своите хора. Тогава ветровете дойдоха от изток. Отново преди дванадесет години от изток/североизток и още седемдесет лодки. Преди десет години тайфун Сусани покоси флотата му, намираща се на база в Тайван и отне живота на петстотин души и на други двеста до Сингапур. И живота на още един от синовете и семейството му. Тайфун Глория, през ’57 година; Тайфун Уанда миналата година разруши Абърдийн и повечето от хакло морски села в Новите територии.

Уу много добре си спомняше датите на тези тайфуни, и продължителността им. Втори септември, осми, отново втори, осемнадесети, двадесет и втори, десети и тайфун Уанда на първи. „Да — помисли той, — тези цифри, прибавени и към шестдесет и три, което се дели на магическото число три, след което се получава двадесет и едно. И ако се събере две и едно, прави три. Ще дойде ли тайфунът на трети септември тази година? Никога не е идвал на тази дата, никога, доколкото си спомням, но тази година? Шестдесет и три прави, шест и три, девет. Дали няма да дойде на деветия ден от деветия месец?“

Опита вкуса на вятъра. Влагата се бе увеличила. Идваше дъжд. Вятърът беше по-свеж. Духаше от север/североизток.

Старият моряк се изхрачи и плю. Джос! Независимо дали ще е на трети, девети или втори, все е съдба. Единственото сигурно е, че тайфун ще има през септември, независимо от коя посока ще духа. Може и този месец да стане, което ще е също толкова лошо. Той погледна сампана, минаващ сред корабите, синът му редом с варварина, чудейки се доколко би могъл да му се довери. Момченцето е умно и познава чуждоземните дяволи много добре. Да, но доколко и той самият е възприел тяхната злина? Скоро ще го разбера. Стане ли брънка от нашата верига, той ще ми се подчинява. Или ще умре. В миналото „Хаус ъф Уу“ винаги е търгувала с опиум с или за „Ноубъл хаус“. Едно време опиумът беше почтена стока.

За някои още е. За мен, Смъглър Мо, Уайт Паудър Ли, дали да се обединим в братство или не?

Но Уайт Паудър? Толкова ли са различни от нас? Не е ли само по-силен опиум — както спиртът в сравнение с бирата.

Каква е разликата между търговията с белия прах и търговията със сол? Никаква. Освен, че глупавият чужд закон нарича едната контрабанда, а другата не! Всичко стана преди около двадесет години, когато варварите изгубиха войната с демоните дошли от Източното море, правителството монополизира търговията тук.

Не се ли базираше търговията на Хонконг с Китай изцяло върху опиума, отглеждан във варварска Индия?

Но сега, когато унищожиха продуктивните насаждения там, се опитват да се преструват, че тази търговия не е съществувала, че е ужасно престъпление и че е неморална и наказанието за нея е двадесет години затвор!

Как може цивилизованият човек да разбира варварите?

Отвратен, той слезе долу.

„Иий — мислеше уморено той. — Беше тежък ден. Първо изчезването на Джон Чен. После тези две кантонски мърши, хванати на аерогарата и моят товар с оръжие, конфискуван от гадната полиция. След това писмото на тай-пан, предадено ми този следобед на ръка: «Поздрави, достопочтени стари приятелю. Съветвам те да поставиш Намбър Севън Сан при врага — за негово и наше добро. Покани Блек Биърд на среща тази вечер. Телефонирай ми след срещата».“ — Беше подписано от стар приятел и подпечатано с печата на тай-пан.

„Стар приятел“ за китайците беше точно определен човек или — компания, които са ти направили изключителна услуга в миналото или бизнесмен, който е доказал, че е способен и може да му се има доверие. Това отношение можеше да се предава от една генерация на следващата и така нататък.

„Да — помисли Уу — този тай-пан наистина е приятел. Той му предложи идеята с името и свидетелството за седмия син, уреди да го изпратят в Голдън кънтри, подготви почвата там и в университета и го наблюдаваше, без синът му да подозира — хитрост, с която реши дилемата как да изучи един от синовете си в Америка, без да бъде опетнен от участието в търговията с опиум.

Какви глупаци са варварите! Да, но това не се отнася до този тай-пан, той не е такъв. Истински стар приятел е, — също и «Ноубъл хаус».“

Уу си спомни за богатствата, които той и семейството му са трупали от поколения насам с или без помощта на „Ноубъл хаус“ в мирно и военно време. Спомни си как търгуваше там, където варварските кораби не успяваха — злато, нефт, опиум, каучук, техника, медикаменти, каквото и да е, всичко, до което можеше да се добере. Печелеше дори и от хора, помагайки им да избягат от комунистически Китай, възнаграждението за тази услуга беше доста чувствително. С или без помощта на „Ноубъл хаус“, но предимно с нейна помощ, с този тай-пан и с неговите предшественици. Така Уу кланът беше започнал да просперира и просперираше.

В момента Фор Фингър Уу притежава шест процента от „Ноубъл хаус“, акциите бяха закупени през годините и скрити с помощта на „Ноубъл хаус“ в сложен лабиринт, но изцяло под контрол на Фор Фингър Уу, най-големият дял от бизнеса на „Ноубъл хаус“ с трансформиране на фондовете в злато, заедно със солидни инвестиции в Макао, Сингапур и Индонезия, участие в бизнеса с недвижими имоти, кораби и банково дело.

„Банки — мрачно помисли той. — Ще прережа гърлото на племенника си, ако изгубя дори една медна монета!“

Отиде в задната страна на корабчето, където спяха с жена си. Тя лежеше на голямо покрито със сламен дюшек легло.

— Свърши ли вече? Идваш ли да си лягаш?

— Не. Ти спи. Аз имам още работа.

Тя послушно изпълни нареждането му. Беше първата му жена, ожениха се преди четиридесет и седем години.

Той си свали дрехите и се преоблече. Чиста бяла риза, чисти чорапи и обувки, добре изгладен панталон. Бързо се изкачи на палубата, чувстваше се неудобно и притеснено в дрехите, които беше облякъл.

— Ще се върна преди разсъмване, Фор Гранд-сан — каза той.

— Да, дядо.

— Да чакаш и да не заспиваш!

— Да, дядо.

Той леко потупа момчето и тръгна по пътеката от талпи, спря на третото корабче.

— Гудуедър Пуун? — извика.

— Да… да? — обади се сънен глас. Старецът се беше свил върху стар чувал и дремеше.

— Събери всички капитани. Ще се върна след два часа.

Пуун се ококори от изненадата.

— Ще отплуваме ли? — моментално попита той.

— Не. Ще се върна след два часа. Събери капитаните!

Уу продължи нататък и се качи в личната си фери сампан. Взря се напрегнато към брега. Паул Чой стоеше до големия му черен Ролс с щастлив регистрационен номер — 8, купен за 150 000 ХК долара при държавна разпродажба. Униформеният шофьор и телохранителят стояха почтително до сина му. Както винаги изпита задоволство при вида на голямата си скъпа кола. Разбира се, не беше единственият обитател от морските селца, притежател на Ролс. Но неговият беше най-новият модел. Номерът му осем — baat, беше щастливо число, защото се римуваше с taat, което означаваше „процъфтяващо развитие“.

Почувства смяна на посоката на вятъра и възбудата му нарасна. Това беше тежък ден, но утре ще е по-лошо.

Дали тази мърша Джон Чен е избягал в Голдън кънтри или наистина е отвлечен за откуп? 100 000 награда за Джон Чен са добре инвестирани пари. Бих платил дванадесет пъти по толкова за Джон Чен и за шибаната му монета. Благодаря на всички богове, че поставих шпионин в дома на „Хаус ъф Чен“.

Той посочи към брега.

— Побързай, стари човече, подкани сърдито лодкаря. — Имам много работа да върша до разсъмване.

18

14:23 часа

Денят беше задушен и топъл, въздухът влажен, а небето покрито с набъбващи облаци. Още с отварянето на абърдийнския клон на банката „Хо-Пак“ започна навалицата. Хора, шум, миризма на пот вътре и пред малката сграда.

— Нямам повече пари, уважаеми Санг — тихо каза изплашената касиерка, пот бе избила по гърба на чистата й спретната униформена престилка.

— Колко са ти необходими?

— 7 457 за клиента Ток-синг, но сигурно има най-малко още петдесет души чакащи.

— Отивай на гишето — отговори, също толкова изнервено менажерът на банката. — Протакай плащането. Преструвай се, че проверяваш сметката. От главния офис казаха, че преди час са изпратили нова пратка… може би трафикът е натоварен… всеки момент ще пристигнат пари. Бързо отивай на гишето, мис Панг. Той затвори вратата след нея и започна пак да върти телефона. — Уважаемият Ричард Куанг, моля. Побързайте…

След отварянето точно в десет часа, около петстотин души изтеглиха целите си спестявания, благославяйки техния джос.

Тези с наети сейфове един по един, придружавани от чиновник на банката, слизаха долу в трезора. След това треперещите им ръце сграбчваха осигуровки, банкноти, кюлчета злато или бижута и всички секретни неща, напъхваха ги в куфар или книжен илик — или в издутите си джобове, напълнени вече с изтеглените преди това банкноти. После внезапно изплашени, че имат цялото си богатство — открито и уязвимо, отстъпваха мястото си на следващия в опашката, също толкова изнервен и екзалтиран.

Опашката започна да се трупа още на разсъмване. Хората на Фор Фингър Уу бяха заели първите тридесет места. Новината обиколи пристанището и всички, които имаха някакъв влог се струпаха. До десет часа, изнервеното, нетърпеливо множество беше склонно към бунт. Но движещите се напред-назад неколцина униформени полицаи, мълчаливи и бдителни успокоиха хората. На обяд пристигнаха два закрити полицейски фургона и паркираха в една от близките улици. Беше взвод, минал през специална подготовка за потушаване на бунт. Придружаваха ги офицери европейци.

По-голямата част от навалицата беше от обикновени рибари и местни жители, хакло и кантонци. Вероятно само един на десет души — роден в Хонконг. Останалите бяха неотдавнашни емигранти от Народна Република Китай, Централното Кралство, както наричаха родината си. Те прииждаха в Хонконг, търсейки убежище от комунизма, бягайки от националисти или принудени от глад и бедност, както правеха и прадедите им повече от век. Деветдесет и осем на сто жители в Хонконг бяха китайци и тази пропорция не се променяше.

Излезлите от банката успокояваха питащите отвън, че им е платено всичко. Независимо от това всеки си спомняше за фалита миналата година, за банкрути, измами, хищни лихвари, алчни грабители и колко лесно могат да ти се изпарят спестяванията, без да имаш вина за това, независимо кой е начело на правителството — комунист, националист или военен. Четири хиляди години е било все едно и също.

Мразеха и проклинаха зависимостта си от банките — но трябваше някъде да държат парите си, при този начин на живот и при толкова много крадци навсякъде. Проклети банки, изобретение на дявола — и на чужденците! Да. Преди да дойдат чуждоземните дяволи в Централното Кралство нямаше книжни пари, само истински, сребърни, златни или медни — в повечето случаи сребърни и медни — които можеш да почувстваш й скриеш. Не като мръсните книжни пари. Преди да дойдат в Централното Кралство животът беше хубав. Какво стана сега?

Сутринта в осем часа един нетърпелив менажер се обади на Ричард Куанг по телефона.

— Високоуважаеми господине, пред банката може би има вече петстотин души, опашката се простира чак до пристанището.

— Няма значение! Изплащайте в брой на всеки, който си иска парите. Не се тревожете! Опитайте се да ги успокоите. Повечето са обикновени суеверни рибари. Помъчете се да ги убедите да не теглят парите си. Но ако настояват — изплащайте. „Хо-Пак“ е силна толкова, колкото са „Блекс“ и „Виктория“. Злобна лъжа е, че сме в затруднено положение. Преглеждайте внимателно спестовните им книжки и не бързайте с обслужването. Работете методично!

И така, менажерът на банката и касиерите се опитваха да убедят клиентите да не теглят, че няма причини за безпокойство, мълвата е разпространена от злобни хора.

— Разбира се може да си получите парите, ако настоявате, но не мислите ли…

— Айейа, дай й парите — каза раздразнено следващият от опашката, тя си иска парите, аз си искам моите, жените ми също чакат навън. Айейа, нямам цял ден на разположение! Трябва да излизам в морето. Този вятър дето излезе, е на буря и трябва да изляза за риба докато не е късно и…

И банката започна да изплаща. Напълно.

Като всички останали „Хо-Пак“ използваше депозитите на клиентите за отпускане на кредити. В Хонконг имаше само няколко разпоредби и няколко закона. Някои от банките раздаваха във вид на кредити около 80 процента от авоарите си, защото бяха сигурни, че клиентите им няма наведнъж да изтеглят всичките си пари.

Освен днес в Абърдийн. Но, за щастие, това беше само в един от осемнадесетте клона. „Хо-Пак“ още не е заплашена.

Три пъти през деня се обажда в главния офис за допълнителни пари. И два пъти за съвет.

В десет и една минута тази сутрин Фор Фингър Уу седеше навъсен до бюрото на главния менажер. Беше заедно с Паул Чой и Ту Хетчит Ток, които стояха изправени до него.

— Искаш да ликвидираш всичките си депозити в „Хо-Пак“? — ахна ужасен мистър Санг.

— Да. Веднага — каза Уу и Паул Чой кимна с глава в знак на потвърждение.

— Но ние нямаме… Уу освирепя.

— Искам веднага всичките си пари. В брой или на кюлчета. Сега! Не разбираш ли?

Мистър Санг премигна. Набра номера на Ричард Куанг и набързо обясни:

— Да, да, мистър — той подаде слушалката на Уу. — Високоуважаемият Куанг иска да говори с високоуважавания Уу.

Никакви увещания не можеха да повлияят на стария моряк.

— Не. Сега. Моите пари и парите на моите хора. И от онези депозити, ъ, онези специалните, там както ги наричате.

— Но, в този клон там няма достатъчно налични пари, уважаеми чичо, — каза с успокояващ глас Ричард Куанг. — Ще наредя да ви изготвят изплатим чек.

Уу избухна:

— Не искам чекове, искам пари! Не разбираш ли? Пари!

Не му беше ясно какво е изплатим чек и изплашеният мистър Санг започна да му обяснява. Паул Чой се намеси.

— Това е добре, благородни чичо — каза той. — Изплатим чек…

— Как може къс хартия да замести пари? Искам пари, моите си пари, на момента! — гръмогласно запротестира старецът.

— Моля, велики чичо, дай аз да говоря с уважаемия Куанг — каза омиротворяващо Паул Чой, разбирайки дилемата. — Може би ще съм в състояние да помогна.

— Добре, говори, но ми вземи парите в брой — кисело кимна с глава Уу.

Паул Чой се представи по телефона.

— Може би по-лесно ще се разберем, ако говорим на английски, сър. — Той разговаря няколко минути след това кимна с глава, доволен от полученото обяснение. — Само за момент, сър. — Тогава обясни на хакло: — велики чичо, уважаемият Куанг ще ти заплати напълно с държавни гаранции, злато или сребро в главния офис и ще ти даде чек за остатъка, който можеш да осребриш във „Виктория“ или „Блекс“. Но, ако се вслушаш в съвета ми, защото нямаш сейф, за да заключиш кюлчетата, може би ще е по-разумно да приемеш от Ричард Куанг изплатим чек, — който ще мога да депозирам, незабавно, в една от двете банки по твой избор…

— Банки! Това са кошчета за ловене на раци, измислени от чужденците.

Паул Чой загуби половин час да увещава баща си, да отидат в главния офис на „Хо-Пак“, но Фор Фингър Уу остави Ту Хетчит Ток при треперещия мистър Санг.

— Ти остани тук, Ток. Ако не получа парите си, ти ще ги вземеш от този клон!

— Да.

Отидоха в главния офис и до обяд Фор Фингър Уу направи нови влогове, половината в „Блекс“, другата половина във „Виктория“. Паул Чой се замая от броя на отделните сметки, които трябваше да се закриват и откриват. Също и от общата сума.

Над двадесет милиона ХК.

Въпреки увещанията и обясненията старият моряк отказа да инвестира част от парите си в акции на „Хо-Пак“, продавани под стойността им, казвайки, че това е мошеническа игра на белите крадци. Накрая Паул се измъкна и започна да обикаля борсовите агенти, опитвайки се да продава за своя сметка.

— Но, скъпи момко, ти нямаш кредит. Ако можеш да ми гарантираш с печата на чичо си или с негова писмена гаранция, разбира се…

Разбра, че борсовите агенции са европейски, предимно английски. Нито една китайска. Всички брокерски места също бяха заети от европейци, пак предимно англичани.

— Това не ми изглежда нормално, мистър Смит — каза Паул Чой.

— Ох, страхувам се нашите местни, мистър… мистър Чий ли беше името ви?

— Чой, Паул Чой.

— А, да. Страхувам се, нашите местни не се интересуват от сложен, модерен бизнес, като комисионерството и пазар на акции — разбира се знаете, че местните тук са емигранти. Нали? Когато сме дошли тук, Хонконг е бил само пуст скалист бряг.

— Да. Но аз се интересувам, мистър Смит. В Щатите брокери…

— А да, Америка! Сигурен съм, че те правят нещата различно там, мистър Чой. А сега ме извините… приятен следобед.

Паул Чой обикаляше от борсов агент на борсов агент и навсякъде едно и също. Никой не искаше да го финансира без гаранция с печата на баща му.

След обиколката седна на пейка в „Мемориъл скуеър“ близо до Съдебната палата и многоетажните сгради на „Струан“ и „Ротуел-Горнт“, за да обмисли по-нататъшните си действия. Влезе в библиотеката на Съдебната палата и успя да склони педантичния библиотекар да го ориентира в правните постановки тук.

— Аз съм от „Симс Даусън енд Дик“ — непринудено започна той. — Юрисконсулт съм на фирмата. Завършил съм в Щатите. Искат от мен бърза информация за борсата на акциите и комисионерството.

— Правителствени разпоредби ли, сър? — попита услужливо възстарият библиотекар.

— Да.

— Няма такива, сър.

— Е?

— Вижте, реално погледнато никакви. — Библиотекарят отиде до рафтовете и извади един гигантски том. Необходимите неща бяха събрани в няколко параграфа.

Паул ахна от учудване.

— Това ли е всичко?

— Да, сър.

Главата му се замая от откритието.

— Но, това значи, че е широко отворено, пазарът е широко отворен!

Библиотекарят се забавляваше с неговата изненада.

— Да, в сравнение с Лондон и Ню Йорк. Колкото до комисионерството, вижте, всеки може да се установи като борсов агент, сър, при условие, че има акции за продаване и хора, които се интересуват от купуване и че двете страни са готови да плащат комисионни. Проблемът е, ъ, че тук фирмите контролират сами пазара на акциите.

— Как бихте разбили този монопол?

— О, не бих искал, сър. В Хонконг сме за статукво.

— Как би могло да се направи пробив тогава? И да се вземе участие в разпродажба?

— Съмнявам се, че ще можете. Англичаните доста зорко контролират.

— Това е несправедливо.

Библиотекарят кимна с глава и се усмихна мило на младежа. Той беше събрал върховете на пръстите си в пирамида и гледаше с умиление младия китаец, възхищавайки се от невинността и американското му образование.

— Предполагам, искате да играете на борсата за собствена сметка? — меко попита той.

— Да… — Паул Чой опита да прикрие грешката си и се запъна — всъщност… Даусън ми каза…

— Хайде, хайде, мистър Чой, вие не сте от „Симс Даусън енд Дик“ — меко го упрекна той. — Ако бяха наели американски юрист, това щеше да е нечувано нововъведение… И тогава не само аз, а още стотина души щяхме да знаем за вас и то много преди да сте пристигнали. Вие сигурно сте мистър Чой, височайшият племенник на Уу Санг Фанг, който току-що се е върнал от Харвард.

Паул Чой зяпна:

— Как разбрахте?

— Това е Хонконг, сър. В такова малко място човек трябва да знае какво става наоколо и да е ориентиран. Така оцеляваме. Вие наистина ли искате да се включите в борсата?

— Да, мистър…?

— Мануел Перейра. Аз съм португалец от Макао. — Библиотекарят извади химикалка и на гърба на визитната си картичка с красиви печатни букви написа адрес на фирма. — Ето. Това е фирмата на стар приятел, Ишуар Суржани. Неговият офис е непосредствено след „Натан роуд“ в Каулуун. Той е парси от Индия. Занимава се с обмяна на валута и с продажба на акции от време на време. Може би ще може да ви помогне — но да знаете, ако ви даде пари в заем, или кредит, лихвата ще е голяма.

— Много благодаря, мистър Перейра. — Паул Чой протегна ръка и изненаданият Перейра топло стисна десницата му. Обърна се да тръгне, но внезапно спря.

— Вижте, мистър Перейра… пазарът на акции. Има ли някаква вероятност? Каквато и да е? Някакъв начин да упражнявам такава дейност?

Мануел Перейра беше със сребърносиви коси, дълги красиви ръце и говореше великолепно китайски. Той внимателно прецени младежа пред себе си. След това тихо каза:

— Няма нищо, което да ви пречи да откриете фирма, да установите собствен пазар на акции — китайска борса. Това не противоречи на хонконгските закони — или липсата им. — Очите на възстария библиотекар блестяха. — Единственото, което ви трябва са пари, контакти, познания и телефони.

— Моите пари, моля — дрезгаво каза амата най-после й беше дошъл редът. — Ето ми спестовната книжка. — Лицето й се бе зачервило от горещината. Часът беше три без десет и тя стоеше на опашката от разсъмване. Пот бе избила по бялата й блуза. Посивялата й коса бе вързана на опашка отзад. — Айейа, не се бутайте, — викна тя на тези след нея. — И вашият ред ще дойде!

Уморената касиерка взе подадената книжка и след това погледна към часовника. „Слава Богу, затваряме след десет минути“ — помисли с облекчение тя и в същото време се чудеше как ли ще успеят да затворят вратата при толкова напиращи да влязат.

В книжката имаше 232,42 ХК долара. Изпълнявайки инструкцията на мистър Санг, да протака обслужването, тя отиде до картотеката и започна да прави справката, като се опитваше да не чува потока от неприлични забележки на нетърпеливите клиенти. Видя, че сумата е нанесена коректно в книжката, пак погледна часовника и се върна на високото си столче пред гишето. Отключи чекмеджето с парите. Вътре нямаше достатъчно и тя отново го заключи. Изправи се и тръгна към офиса на главния менажер. Вълна на раздразнение мина през чакащите на гишето. Касиерката беше несръчна в работата си и ниска на ръст жена. Очите на чакащите я следяха, поглеждайки ту часовника, ту нея.

Тя почука на вратата, влезе и затвори след себе си.

— Не мога да платя на старата Ах Там. — Останали са ми само 100 ХК долара, отлагах, колкото е възможно.

Санг избърса потното си лице.

— Часът е почти три, мис Чо, тя ще ти е последният клиент.

Той я изведе през страничната врата и слязоха в трезора. Вратата на сейфа трудно се отваряше. Касиерката ахна, като видя изпразнените рафтове. Обикновено по това време те бяха пълни с подредени една върху друга пачки и книжни фишеци с монети. Подреждането на парите след затваряне беше любимото й занимание, както и докосването на новите, шумолящи току-що отпечатани банкноти.

— О, това е ужасно, почитаеми Санг! — възкликна почти разплакана тя. Очилата й се бяха изпотили и косата разрошила.

— Това е временно, само временно, мис Чо. Не забравяй какво писа днес достопочтеният Хейпли в „Гардиън“. — Опита се да я успокои той. Взе последните пари от сейфа, ругаейки пристигналата пратка. — Ето вземи. — 15 000 са, за да поуспокоиш тълпата. — Подаде й да се разпише за тях и взе още за другите двама касиери. Сега вече трезорът беше празен.

Когато влезе в залата, последва наелектризирано, напрегнато затишие при вида на очевидно голямата сума пари. Даде парите на другите касиери и се върна обратно в офиса си.

Мис Чо подреди внимателно пачките в чекмеджето си. Всички я наблюдаваха, нея и другите двама касиери. Тя остави върху гишето пачка с 1000 долара, разкъса лентичката и отброи 320 ХК долара, три по един и останалите в монети. Провери парите отново и ги подаде през гишето. Възрастната жена ги натъпка в книжен пакет. Следващият от опашката пристъпи изнервен на нейното място и пъхна спестовната си книжка под носа на мис Чо.

— Ето, за Бога. Искам седем хиля…

Точно в този момент удари три часа и мистър Санг незабавно се появи и обяви на висок глас:

— Съжалявам, но работният ден приключи. Всички касиери да затворят… — краят на думите му бе заглушен от възмутените протести на опашката.

— Дю не ло мо, от тъмно вися на тая проклета опашка…

— Чакал съм цели осем часа.

— О моля, платете ми, имате достатъчно…

— Моля, моля, моля, моля…

При нормални условия биха затворили вратите и обслужили останалите вътре клиенти. Сега обаче, тримата изплашени касиери послушно затвориха гишетата, въпреки протестите на клиентите. Окачиха табелки ЗАТВОРЕНО.

Изведнъж навалицата в банката се превърна в разярена тълпа.

Тези отпред бяха притиснати към гишетата от напиращите да влязат вътре. Някакво момиче изпищя. Протегнати ръце се вкопчваха в решетката, която беше по-скоро декоративна, отколкото защитна. Всички бяха бесни. Възрастен моряк, който беше на ред, протегна ръка и се опита да издърпа чекмеджето с парите. Амата, която току-що си получи парите се мъчеше да си пробие път встрани, но бе притисната от кипящата тълпа. Друга жена изгуби равновесие и падна. Опита се да се изправи, но мелницата от крака не й даваше възможност да го направи. Изпаднала в отчаяние тя захапа един крак и така успя да стане със скъсани чорапи и ужасено лице. Нейната паника екзалтира още повече тълпата. Някой извика.

— Убийте кучия син…

Всички подеха:

— Убийтее!

Последва миг на колебание, след което всички едновременно, като един се втурнаха напред.

— Стоп!

Командата се разнесе като гръм първо на английски, после на хакло, на кантонезки и отново на английски. Настъпи затишие.

Униформеният полицейски инспектор стоеше уверено и спокойно пред тях без оръжие, само с мегафон в ръка. Беше влязъл през задната врата на банката.

— Часът е три — каза той на хакло. — Според закона банките се затварят в три часа. Тази банка в момента е затворена. Моля обърнете се и си отидете по домовете! Спокойно без паника!

Ново затишие, този път по-напрегнато, след това увеличаващи се признаци за начало на насилие, един мъж намусено възропта.

— Какво ще стане с парите ми…?

Другите почти бяха поели ропота, но полицаят реагира бързо, много бързо, директно към мъжа — вдигна подвижната преграда на тезгяха, разбута тълпата и застана пред него. Хората отстъпиха назад.

— Утре — тихо каза той, — ще си изтеглиш всичките пари утре.

Мъжът сведе поглед, скривайки омразата си към чужденеца със сини, студени като на риба очи. Отстъпи намръщен назад. Полицаят погледна останалите директно в очите.

— Вие отзад — заповяда той, моментално и безпогрешно откривайки мъжа, който ги задържа. — Обърнете се и дайте възможност на хората да излязат.

Мъжът покорно изпълни заповедта. Възбудената тълпа доби отново човешки вид. След моментно колебание още един се обърна и започна да пробива път към вратата.

— Хайде да излизаме, няма за какво да се мотаем тук цял ден — кисело подкани той.

Всички започнаха да излизат, роптаейки гневно — но поотделно, не като възбудена тълпа. Санг и касиерите избърсаха изпотените си от напрежение лица, след това седнаха зад преградата на безопасно разстояние.

Полицейският началник помогна на възрастната ама да се изправи. В края на устата й имаше засъхнало петънце кръв.

— Добре ли сте, госпожо? — попита той на хакло.

Тя се взря недоумяващо в него. Той повтори въпроса си на кантонезки.

— А, да… да — дрезгаво отговори тя, здраво притиснала към гърдите си книжния пакет с парите. — Благодаря. — Тя се обърна, потопи се в изнизващото се множество и изчезна. Стаята скоро се опразни. Англичанинът застана на тротоара пред банката, след като и последният клиент беше излязъл. Започна фалшиво да си подсвирква с уста, гледайки как хората се разпръскват в различни посоки.

— Сержант!

— Да, сър.

— Можеш да освободиш хората си. Доведи ги утре сутринта в девет и ще поставиш един на пост пред входа, за да пуска само по трима в банката. Ти и още четирима души ще сте повече от достатъчно.

— Да, сър — сержантът козирува.

Полицейският инспектор се обърна и влезе в банката. Заключи входната врата и се усмихна на Санг.

— Доста е влажно този следобед, нали? — каза той на английски, за да достави удоволствие на менажера, — всички образовани китайци в Хонконг се гордееха, че говорят този международен език.

— Да, сър — отговори изнервеният Санг.

Той харесваше инспектора и му се възхищаваше. Но днес за първи път виждаше белия началник изправен пред разярената тълпа, застанал сам, като зъл бог пред разбунтуваното множество, предизвиквайки го да започне да бълва огън и пламък.

Отново го побиха тръпки и той промълви:

— Благодаря, инспекторе.

— Дай да отидем в кабинета ти и да направя докладната.

— Да, моля. — Санг се наду пред подчинените си и се разпореди: — Приключете с книгите и приберете всичко по места.

Той заведе инспектора в офиса си, седна и се усмихна облекчено.

— Чай, инспекторе?

— Не, благодаря. — Главният инспектор Доналд С. С. Смит беше около метър и осемдесет висок, добре сложен, с руса коса, сини очи и опънато загоряло от слънцето лице. Той извади сноп листа и ги постави на бюрото. — Това са сметките на моите хора. Утре в девет ще закриеш влоговете и ще им ги изплатиш. Ще чакат пред задния вход на банката.

— Да, разбира се. Ще бъде чест за мен, но ще изгубя много от престижа си, ако ме напуснат толкова ценни вложители. Инспекторе, банката е толкова сигурна днес, колкото беше и вчера.

— Разбира се. Независимо от това, утре в девет. Моля в брой. — Той му подаде още попълнени бланки и четири спестовни книжки. — За тези тук ще взема изплатими чекове. Сега веднага.

— Но инспекторе, денят днес е необичаен. Банката „Хо-Пак“ няма проблеми. Разбира се, ако искате можете да…

— Сега. — Смит се усмихна приветливо. — Бланките са подписани и попълнени.

Санг ги погледна. Всичките бяха на китайци, които знаеше, че са познати на познати на този човек, чийто прякор беше Змията. Общата сметка на тези влогове възлизаше на 850 000 ХК долара. „И това е само в този клон — помисли си Санг, силно впечатлен от проницателността на Змията. Какво ли ще се получи, ако се прибавят и сметките във «Виктория», «Блекс» и всички други клонове в Абърдийн?“

— Добре — уморено каза Санг. — Но ще ми бъде много болно, че толкова много вложители напускат нашия клон.

Смит отново се усмихна.

— Нали още не е фалирала „Хо-Пак“?

— О не, инспекторе — отговори Санг, шокиран. — Издали сме активи на стойност един билион, имаме и банков резерв от десетки милиони в брой. Това са само хора, като тези местните тук, които временно са изгубили доверие в банката. Видяхте ли статията на мистър Хейпли в „Гардиън“?

— Да.

— Ах. — Лицето на Санг помръкна. — Злобни клюки, разпространявани от ревниви шефове на фирми и банки! Щом Хейпли го твърди, разбира се, че е така.

— Сигурно! Между другото, аз съм доста зает този следобед.

— Да. Разбира се. Веднага ще се заема. Аз, ъ, четох във вестника, че сте хванали един от бандата Бивши вълци.

— Трима заподозрени, мистър Санг, само заподозрени.

Санг потръпна.

— Дяволи! Но ще ги хванете всичките… изроди такива, да изпратят ухото на сина му! Сигурно са чужденци. Мога да се басирам, че е работа на чужденци. Ето, сър, чековете са готови…

На вратата се почука. Влезе ефрейтор и козирува.

— Извинете, сър, навън чака камион на банката. Казаха, че са от главния офис на „Хо-Пак“.

— Айейа — възкликна с облекчение Санг, — най-после. Бяха обещали да пристигнат до два часа. Пристигнали са още пари.

— Колко? — попита Смит.

— Половин милион, — избърза да отговори ефрейторът, подавайки документа. Той беше нисък, буден мъж с подвижни очи.

— Добре — каза Смит. — Така, мистър Санг, това ще намали натиска върху вас утре, нали?

— Да. Така е. — Санг видя, че двамата мъже го наблюдават и побърза да каже, — ако не бяхте вие и вашите хора… С ваше позволение искам да се обадя сега на мистър Ричард Куанг. Сигурен съм, че ще бъде чест за него да направи малък принос към благотворителния фонд на полицията в знак на признателност.

— Много любезно, мистър Санг, но няма нужда.

— Ще се почувствам засегнат, ако не приемете, инспектор Смит.

— Наистина сте много любезен, — каза Смит, уверен, че без него и хората му, Санг, касиерите и още много други сега щяха да са мъртви. — Благодаря, но наистина няма нужда. — Той прие изплатимите чекове и излезе.

Мистър Санг започна да убеждава ефрейтора, който накрая се съгласи да повика началника си, сержант Мок. Той също започна да отказва в началото.

Мистър Санг продължи да настоява. Ричард Куанг, на свой ред одобри предложеното от менажера дарение — 20 000 ХК долара в брой.

— Мистър Мок, приемете ги, моля ви, заедно с благодарностите на банката.

— Благодаря, почтени Санг — каза любезно Мок, поставяйки парите в джоба си. Беше доволен, че е в дивизията на Змията и изключително впечатлен от предсказанието на шефа си за размера на вероятното възнаграждение, което ще получат за свършената следобед работа в банката. — Надявам се да останете платежоспособни и да надживеете бурята. Утре ще организираме работата и денят ще мине по-спокойно. Ще бъдем тук в девет за парите си…

Старата ама седеше на пейка край пристанището, за да се възстанови от преживяното в банката. Гърдите я боляха, всъщност те винаги я боляха — уморено си помисли тя. Съдба. Казваше се Ах Там. Понечи да стане, но млад шляещ се наблизо мъж я спря.

— Сядай долу, старо! Искам да говоря с теб. — Беше нисък, около двадесетгодишен, тумбест, с лице нашарено от белези от шарка. — К’во имаш в плика?

— Какво? Какъв плик?

— Този, дето си го стиснала с вонящите си ръце.

— Този ли? Нищо, почтени господине. Това са бедните ми покупки, които…

Младежът седна на пейката до нея и изсъска в ухото й:

— Млък, стара вещице! Видях те, че излезе от шибаната банка. Колко имаш в плика?

Изплашената старица отчаяно стискаше парите до гърдите си. Беше затворила очи от ужас и проплака:

— Това са всичките ми спестявания, поч…

Той издърпа илика и го отвори.

— Айейа! — Преброи старите банкноти. — 323! — каза презрително. — Ти на кого си ама — на някой просяк ли? Май не си от много умните на тоя свят?

— О да, така е, почтени господине! — отвърна, следейки го с малките си черни очички.

— Моят дял е 20 процента — каза той и започна да отброява.

— Но сър — захленчи умолително тя, — 20 е много за мен. Ще направите голямо добро, ако приемете 5 процента заедно с благодарностите на една бедна старица!

— 15.

— 6.

— 10 и това е окончателно. Няма цял ден да се разправям с теб!

— Но сър, вие сте млад и силен. Силните трябва да защитават възрастните и бедните.

— Така е — помисли за момент той, опитвайки се да бъде справедлив. — Добре, 7 процента.

— О, колко сте великодушен, сър. Благодаря. — Тя го гледаше докато той отброи 22 долара, след това бръкна в джоба на дънките си и извади още 61 цента.

— Ето, вземи. — Даде й рестото, след това й върна плика с парите.

Амата започна да го отрупва с благодарности. Беше щастлива от споразумението, което бяха постигнали.

„О, богове — мислеше екзалтирано тя, — 7 вместо, най-малко 15, е справедливо.“

— И вие ли имате пари в тази банка, почтени господине? — любезно го попита тя.

— Разбира се — отговори вежливо младежът, сякаш е вярно. — Моето Братство има сметка там от години. Имаме… — той удвои първата сума, която му дойде наум — … само в този клон имаме над 25 000.

— Иий — монотонно проточи възклицанието си старицата. — Толкова богат! В момента, в който те видях, знаех, че си 14 карата злато… и че си почтен.

— Дори съм по-добре, отколкото си мислиш — гордо и самодоволно се захвали той. — Аз съм… — Но спря, спомняйки си предупрежденията на шефа, да бъде предпазлив. И разбира се не й каза, че е Кин Соп-минг, Смолпокс Кин, един от бандата на Бившите вълци и че са четирима. — Хайде, заминавай, стара жено. Имам по-важна работа от това да си говоря с теб.

Амата се изправи, поклони се и тогава забеляза мъжа, който беше пред нея на опашката в банката. Кантонец, закръглен продавач, който имаше сергия за домашни птици на една от търговските улици в Абърдийн.

— Добре — каза му тя, — но ако искаш клиент, ето там има един лесен. Беше пред мен на опашката в банката, изтегли над 8 000 ХК долара.

— О, къде е? Къде е той?

— Ще ми дадеш ли 15 процента?

— 7 — и това е последно! 7!

— Добре, 7. Погледни натам! — прошепна тя. — Дебелият, дето прилича на мандарин, с бялата риза — този дето се е изпотил.

— Разбрах.

Младежът се изправи и се отдалечи, за да пресрещне търговеца на птици. Засече го на ъгъла. Мъжът замръзна, изплашен за момент, след това се пазари малко и накрая плати 16-те процента, които му искаха, след което си тръгна. Младежът се върна при амата.

— Ето, бабке — каза той. — Прелюбодеецът имаше 8 162. 16 процента от тази сума прави…

— 1 305,92, а моите 7 са 91,41, моментално си сметна дела амата.

Той отброи точно, а тя се съгласи да дойде на следващия ден и да шпионира за него.

— Как се казваш?

— Ах Су — излъга тя. — А ти?

— Мо Уу-фанг — отвърна той, използвайки името на приятеля си.

— До утре — сбогува се радостно, доволна от дневната печалба, пак му благодари и се отдалечи, поклащайки се тромаво.

Неговата печалба от деня също беше добра. Сега имаше в джоба си над 3 000 долара, а сутринта беше само с парите за рейса. Неочакван късмет! Сутринта бе дошъл в Абърдийн от „Глесинг пойнт“ без други планове, освен да пусне още едно писмо за откуп до „Хаус ъф Чен“.

— Ще го пуснеш, за да пратим шибаната полиция по грешна следа — каза баща му, който беше шеф на бандата.

— Но това писмо няма да ни донесе пари.

— Как можем да му предадем сина, като е убит и заровен? Ти би ли платил без никакво доказателство, че ще ти го върнат жив? Разбира се, не! Голяма грешка е, че си го ударил с лопатата.

— Но той се опита да избяга! — оправда се брат му.

— Истина беше, брат ми. Но първият удар беше достатъчен и не го уби, само малко му преви главата. Не трябваше да удряш повече!

— Не трябваше, но ме бяха хванали вече дяволите и продължих. Ударих го само четири пъти! Иий, тези благородници са с много меки глави!

— Да, прав си — съгласи се баща му, Кин Мин-та или още Болдхед Кин, който беше нисък, оплешивял, с много златни зъби. — Хайде, няма какво да се връщаме повече на това. Джос. Негова си е грешката, дето се е опитвал да избяга! Видяхте ли какво пише в сутрешния брой на „Таймс“!

— Не — още не, татко.

— Ето, дай да ти го прочета: „Директорът на полицията е дал изявление, че са арестували трима заподозрени, един, от които предполагат, е член на Бившите вълци, опасната престъпна банда, отвлякла Джон Чен. Властите се надяват, случаят скоро да бъде разрешен“.

Всички се разсмяха, той, по-малкият му брат, баща му и последният член на бандата — приятелят му, Дог-йърд Чен, Пун По Чен. Добре знаеха, че това са фантазии на полицията. Нито един от тях не беше член на някакво тричленно братство и нито един не беше залавян за престъпление досега, въпреки че основаната от баща му банда вече доста време оперираше хазартен синдикат в „Норт пойнт“. Баща му предложи отвличането на Джон Чен, както и изпращането на отрязаното ухо, когато неблагоразумният нещастник се бе опитал да избяга.

— Всяко зло за добро! „Убий един, за да ти имат страх хиляди“! Изпращайки ухото ще сплашим цял Хонконг, ще се прочуем и забогатеем.

„Да, точно така — мислеше той, припичайки се на слънце в Абърдийн. — Но все още не сме забогатели. Не казах ли на баща си тази сутрин, че нямам нищо против да бия този път и да изпратя писмото. Но това няма да ни донесе пари.“

— Няма значение, слушай ме какво ти казвам! Измислил съм план, достоен за Ал Капоне. Ще почакаме няколко дена и тогава ще позвъним в „Хаус ъф Чен“. Ако веднага не получим парите, ще отвлечем самия компрадор — великия мистър Чен!

Всички го зяпаха със страхопочитание.

— Да, и ако мислиш, че и този път няма да плати, след като е видял ухото на сина си, разбира се ще кажем, че е ухото на сина му… можем да го изровим и да му покажем и другото ухо?

Смолпокс Кин се развесели, спомняйки си как се кикотеха при тези думи. Само дето не се търкаляха от смях по пода.

— Сега по работа, Дог-йърд Чен, имаме нужда отново от твоя съвет.

Дог-йърд Чен беше далечен братовчед на Джон Чен и работеше като менажер в една от многобройните му китайски компании.

— Твоята информация за сина беше отлична. Може би ще успееш да ни осведомиш и за движенията на бащата?

— Разбира се, почитаеми шефе, няма проблеми — отговори Дог-йърд Чен. — Той е човек с постоянни навици и лесно се плаши. Също и сладкодумната му жена, тая кучка, която сигурно спи все от една и съща страна на леглото. Тя така бързо ще ни снесе парите, само и само бързо да си го върне жив и здрав. Сигурен съм, че сега той ще е по-сговорчив. Ще трябва да му искаме двойно на това, което очакваме да получим. Цял живот работя за него и го знам какъв скъперник е.

— Отлично. Сега с Божия благословия, дай да решим, как и кога да отвлечем самия него?

19

16:01 часа

Сър Дънстън Бар беше въведен в офиса на Ричард Куанг с подобаващо внимание. Главният офис на „Хо-Пак“ беше малък и непретенциозен, намираше се в центъра, недалеч от „Хаус стрийт“. Място по-скоро за работа, а не за показ. В повечето случаи двама-трима души работеха в един офис, движейки два-три различни бизнеса, използвайки един и същи телефон и една и съща секретарка. Защо не, би казал един умен човек? Така се печели.

Ричард Куанг не споделяше с никого офиса си. Той знаеше, че това се харесва на белите му клиенти — а малкото, които имаше бяха много важни за него и за банката. Като възможното и толкова важното му избиране за член на „Търф клъб“ с право на гласуване или в „Хонконг голф клъб“, „Крикет клъб“ или някои от другите по-малки, но престижни клубове, които строго се контролираха от английски тай-пан и където се събираха големите бизнесмени.

— Хелоу, Дънстън — поздрави любезно гостенина си Куанг. — Как си?

— Чудесно. А ти?

— Много добре. Сутринта ходих на хиподрума, гледах тренировката на коня ми.

— Да. И аз ходих там.

— О, не те видях!

— Само за две-три минути. Моят кон имаше температура, вероятно ще се наложи да го задраскаме от състезанието в събота. Но видях твоята Бътърскот Лес, тя летеше по трека тази сутрин.

— Почти счупи рекорда на трек. Определено ще се опитаме да го направим в събота.

Бар се засмя:

— Непременно ще ти се обадя малко преди състезанието и тогава ще ме посветиш в тайната си информация! Не можеш да имаш доверие на треньор или жокей, нали? Независимо дали е твой или мой!

Поговориха за несъществени неща, а след това Бар мина по същество.

Ричард Куанг се опита да прикрие шока си.

— Да закрия всички сметки на корпорацията?

— Да, стари приятелю. Днес. Съжалявам, такова е решението на съвета на директорите, докато не отмине надвисналата над главата ти буря.

— Но ти не можеш сериозно да мислиш, че имаме затруднения в банката? — засмя се Ричард Куанг. — Не си ли прочел статията на Хейпли в „Гардиън“… Злобни лъжи на конкуренцията — някои банкери и тай-панове.

— Да, прочетох това. Бих казал, че е една от неговите безсмислици. Абсурд? Злословене? Защо някой ще вземе да злослови? Говорих тази сутрин с Хавъргил и Саутърби и те казаха, че този път Хейпли трябва много да внимава, защото ако подозира тях — ще го съдят за клевета. Този човек заслужава бой с камшик! Както й да е… сега искам да получа изплатим чек — съжалявам, но това е искането на Съвета.

— Да, да разбира се. — Ричард запази усмивката на лицето си, независимо от това, колко омразен в този момент му беше грамадният, червендалест англичанин. Ясно му беше, че Бар използва Съвета само, за да подпечата собствените си решения. — Нямаме проблеми, ние сме билион доларова банка. Колкото до клона в Абърдийн, това е работа на подозрителните и суеверни местни жители.

— Да, знам. — Бар го наблюдаваше. — Чух, че си имал проблем в клона на Монкок, също и в Цим Ша Цуи… в Ша Тцуи, Новите територии. Господ да ти е на помощ… и в Лан Тао също. — Лан Тао беше остров на шест мили източно от Хонконг, най-големият в архипелага от триста острова, влизащи в границите на колонията. Беше почти безлюден, поради недостига на вода.

— Няколко клиенти изтеглиха влоговете си — каза Ричард Куанг иронично. — Нямаме проблеми там.

Всъщност имаха проблеми. Той го знаеше и се страхуваше, че и на другите им е ясно. Започна се с Абърдийн. След това, през деня звъняха разтревожено и менажери от други клонове. Банката имаше осемнадесет клона, пръснати из колонията. В четири от тях тегленията силно нараснаха. В ранния предобед, оживена опашка се бе оформила и в Монкок. Всички искаха целите си влогове. Макар, че случилото се в Монкок не прие застрашителните размери на Абърдийн, недоверието към банката растеше. Ричард Куанг можеше да си обясни реакцията на хората по крайбрежните села, като отзвук от новината за това, че Фоу Фингър Уу и неговите хора масово си бяха изтеглили влоговете. Но тогава, каква бе причината за опашките в Монкок? Защо там? А защо в Лан Тая? Ами в Цим Ша Цуи — най-печелившият му клон, който съперничеше с оживлението си на „Голдън фери терминал“, където дневно минаваха 150 000 души, пътуващи за и от Хонконг?

Трябва да е някакъв заговор!

„Дали зад всичко това не стои моят враг и изпечен съперник Смайлър Чинг? Или онези гадове от «Блекс» и «Виктория»?“

Ами ако мозъкът на този заговор е Хавъргил? Или пък Саутърби от „Блекс“ — той винаги ме е мразел. Проклетници! Но защо им трябва да ме нападат? Разбира се, аз съм по-добър банкер от тях и те завиждат, но моят бизнес е с цивилизовани хора и едва ли ги засяга. Защо? Или пък е изтекла информация, че въпреки моите решения за ръководенето на банката и въпреки възраженията ми, моите партньори, пряко контролиращи банката са разгласили, че вземам фондове — за кратки срокове при ниска лихва, а отпускам заеми за недвижими имоти — за дълги срокове при висока лихва. И сега в резултат на тяхната глупост няма да можем да издържим на натиска.

На Ричард Куанг му идваше да крещи, да си скубе косите. Неговите тайни съдружници бяха Ландо Мата и Тайтфист Танг, основни акционери на хазартния и златообработващия синдикат в Макао, заедно със Смъглър Мо, който пък му помогна да основе и финансира „Хо-Пак“ преди десет години.

— Видя ли тази сутрин предсказанията на Стария сляп Тунг? — попита го той, усмихнат.

— Не, не съм. Какво казва?

Ричард Куанг потърси вестника и след това му го подаде.

— Всичките предсказания са за бум. Навсякъде осмица, щастливо число и сме в осмия месец. Рожденият ми ден също е на осми този месец…

Бар прочете предсказанието. Въпреки вроденото си недоверие в такива неща, бе живял достатъчно дълго в Азия, за да може категорично да ги отхвърли. Сърцето му се разтуптя. Популярността и всеобщото уважение към Стария сляп Тунг бяха големи.

— Боже, та ако човек му вярва ще си помисли, че ни предстои най-големия бум в историята — смая се той.

— Обикновено е доста предпазлив. Айейа, представяш ли си какво означава това. Направо нечувано! Много добре, нали?

— Повече от добре. Междувременно, стари приятелю, дай да приключим с този бизнес, а?

— Разбира се. Само че, Дънстън, това е много шум за нищо. По-силни сме от всякога — акциите ни едва са спаднали с един пункт. — Още с отваряне на борсата са били пуснати масово малки количества наши акции, под стойността им, на което ако не се реагира веднага, цената стремглаво пада. Ричард Куанг бе наредил на брокерите си моментално да ги изкупят и да продължават да изкупуват. Това бе стабилизирало запаса му от акции. През деня неговите дилъри, за да запазят позицията на акциите му трябваше да закупят почти пет милиона дяла, невиждано количество, продадено за един ден. Никой от експертите му не можа да открие кой бе пуснал за разпродажба такова голямо количество. Нямаше друга причина за загубване на доверието в банката, освен оттеглянето на Фор Фингър Уу. Да е проклет този дърт дявол и неговият прекалено умен, изучен в Харвард племенник! — Защо не…

Телефонът иззвъня.

— Извини ме! — предупредих да не ме прекъсваш!

— Мистър Хейпли от „Гардиън“, каза, че е важно, — оправда се секретарката Мери Йок, негова племенница. — Обади се и секретарката на тай-пан. Съвещанието на директорския съвет на „Нелсън трейдинг“ е изместено за днес в пет часа следобед. Мистър Мата позвъня и каза, че също ще присъства.

Сърцето на Ричард Куанг прескочи няколко удара. „Защо? — питаше се той, ужасено. Нали съвещанието трябваше да бъде отложено за следващата седмица. Ох, защо?“ Остави този въпрос за по-късно и се върна на Хейпли. Реши, че ще е твърде опасно да отговаря на въпросите му в присъствието на Бар.

— Предай му, че ще го потърся по-късно — той се усмихна. — Хайде да го отложим за ден-два, Дънстън, ние наистина нямаме проблеми…

— Не мога, приятелю. Съжалявам. Имаше специално заседание по въпроса и решението е това да се уреди още днес. Бордът на директорите настоява за това.

— В миналото сме били много щедри към вас — в момента работите с четиридесет милиона наши пари, които сме отпуснали без гаранции. Имаме и други седемдесет милиона вложени, като джойнт венчър, в новата ви строителна програма.

— Да, Ричард, наистина си бил щедър и твоята печалба ще е значителна. Но тези заеми са нещо друго и споразуменията по тях бяха направени в дух на добра воля още преди доста време и ще бъдат честно уредени в определените срокове. Никога не сме имали неустойка към „Хо-Пак“ или към който й да било. — Бар му подаде обратно вестника и заедно с него подписаните и подпечатани с печата на корпорацията книжа. — Сметките ще се обединят, така че един чек ще бъде достатъчен.

Общо възлизаха малко над девет и половина милиона долара.

Ричард Куанг подписа чека и го подаде с усмивка на сър Дънстън Бар, след това, когато той си отиде, започна да проклина всички наоколо, отиде в офиса си и тръшна вратата след себе си. Изрита бюрото, после вдигна телефона и се разкрещя на секретарката, да го свърже с Хейпли.

— Да ги вземат дяволите всички! — изпищя той към тавана и се почувства по-добре. Чудя се… ох, чудя се дали ще мога да убедя Змията, утре да забрани всякакви опашки? Може би той и хората му ще могат да го направят, като се разминат само с няколко счупени ръце.

Ричард се замисли. Денят му бе отвратителен. Започна още сутринта на хиподрума. Беше уверен, че треньорът — или жокеят — дават на кобилата му стимулиращи хапчета, за да бяга по-бързо. А на състезанието в събота ще прекратят хапчетата, ще подкрепят някой аутсайдер и накрая ще приберат печалбата без той да участва в подялбата. Отвратителни мърши са всичките! Лъжци! Сигурно мислят, че издържам коня си, за да губя пари?

Капризният Бар и кучият му син чичо Уу! Тези тегления ще са причината да загубя повечето от парите си. И без подкрепата на Ландо Мата, Смъглър Мо, Тайтфист Танг и тази на тай-пан мога да мина. Достатъчно съм силен да издържа. Сигурно трябва да крещя и пищя, да проклинам и плача, но всъщност нищо не може и няма да уплаши нито мен, нито „Хо-Пак“. Твърде много държат на мен.

Наистина скапан ден. Единственият светъл момент беше срещата му с Кейси. Достави му удоволствие да гледа тази толкова умна, спретната, свежа и открита американка. Разговаряха за финанси и той почувства, че може със сигурност да им вземе целия или поне част от бизнеса. Чистата печалба ще е голяма. Стори му се доста наивна. Познанията й за банково дело и финанси са впечатляващи, но за света на Азия, никакви! Толкова е наивно да излагаш открито плановете си. Да благодарим на Бога, че ги има американците.

— Аз обичам Америка, мис Кейси. Да. Два пъти в годината ходя там, хапвам хубави стекове и се забавлявам във Вегас — и правя бизнес, разбира се.

„Иий — мислеше щастливо той, — проститутките там са най-добрите и най-достъпните в света и струват доста по-евтино от момичетата в Хонконг! Такова удоволствие е да правиш любов с американките — миришат приятно, страхотни гърди, дълги бедра и хубави задници. Но, най-хубаво е във Вегас. Спомни си русата красавица, дето стърчеше над него, но като легна в леглото…“

Личният му телефон позвъни. Вдигна го раздразнен както винаги, защото му се бе наложило да го инсталира. Но нямаше друг избор. Направи го, когато го напусна дългогодишната му секретарка, за да се ожени, и жена му се наложи да назначи на нейно място любимата си племенница. „За да го шпионира разбира се — кисело си помисли той. — Иий, през какво ли не трябва да минава мъжът?“

— Да? — обади се той, чудейки се, какво ли иска сега жена му?

— Не си ми се обаждал цял ден… Чакам от часове да те чуя!

Чувайки гласа на любовницата си, сприхавото му настроение изчезна.

— Слушай, малко съкровище — отговори разнежено той. — Бедното ти татенце беше много зает през целия ден. Аз…

— Ти просто не искаш вече скъпата си дъщеричка. Ще трябва да се удавя в пристанището или да си намеря друг, който да ме цени повече!

Кръвното му се вдигна, докато слушаше разтревожените й оплаквания.

— Хайде, престани, съкровище, ще се видим тази вечер в десет. Ще си направим пиршество с осем различни блюда в любимия ми ресторант и…

— Десет е много късно и не искам пир, искам стек и да вечеряме в ресторанта на покрива на хотел „Виктория енд Албърт“ и шампанско!

Куражът му се стопи при мисълта, че може да бъде видян и да го наклеветят на жена му. Но пък от друга страна ще се издигне много в очите на приятели, врагове и на цял Хонконг, ако покаже новата си метреса, новоизгряващата звезда на небосклона на хонконгската телевизия — Винъс Пун.

— Ще те взема в десет.

— Десет е много късно. Девет.

Набързо премисли всичките си срещи за вечерта, за да види как да задоволи каприза й.

— Виж, малко съкровище, аз ще се…

— Десет е късно. Девет. Мисля, че ще умра от мъка, защото ти не ме обичаш вече.

— Послушай ме. Татенцето ти има три срещи и не…

— Ох, главата ме заболя, като ми говориш така си мисля, че не ме искаш вече. Този жалък човек трябва да ми среже вените, или…

Той почувства промяната в гласа й. Всичко се обърна в стомаха му при тази заплаха.

— Или да започна да отговарям на телефонните обаждания на други, разбира се по-нискостоящи от моето татенце, но също толкова богати, независимо от това…

— Добре, малко съкровище. Ще дойда в девет!

— О, ти ме обичаш, нали миличък! — Независимо, че говореше кантонезки, Винъс Пун нарочно използваше английски думи и караше сърцето му да се разтапя. Английският беше езикът на любовта за модерните китайци, в техния липсваха романтични думи. — Кажи ми! — настояваше тя. — Кажи, че ме обичаш!

Той й го каза с отпаднал глас и след това затвори телефона.

„Малка сладкодумна никаквица — каза си раздразнено той. — Но какво да се прави. Само на деветнадесет години е и има право да е капризна, сприхава и да изисква, когато ти си почти на шестдесет. Тя те кара да се чувстваш на двадесет и твоят yang изпитва блаженство. Иий, Винъс Пун е най-добрата, която съм имал. Скъпа, но сякаш има мускули в нейното златно дере, за което беше писал легендарният император Канг.

Почувства възбудата на своя yang и се почеса доволно. Какво да дам на тази малка хитруша тази вечер? Ще й купя пръстен, а да, пръстен с камбанки. Това сигурно ще я накара да бъде много старателна, като се забавляваме.

Но трябва да помисля за утре. Как да се приготвя за утре?

Да се обадя на сержант Танг-по в Цим Ша Цуи и да ангажирам неговото и на всички други подразделения в Каулуун. Да им кажа добре да екипират полицаите си. Да телефонирам в «Блекс» и на братовчеда Танг от голямата «Танг енд по бенк» и братовчеда Смайлър Чинг и Хавъргил, да подготвят допълнително пари срещу гаранции и холдингови акции на «Хо-Пак». А да, ще телефонирам и на приятеля си Джо Джейсън, вицепрезидент на «Чикаго федеръл енд интернешънъл Мърчънт бенк» — неговата банка има активи за над четири билиона и той има да ми се реваншира за много услуги. Много. Много бели са ми задължени.“

Спомняйки си изведнъж за срещата при тай-пана, Ричард Куанг се откъсна от бляновете си. Душата му се сви. „Нелсън трейдинг“ може да депозира билион и огромни суми в брой. Ох, ако „Нел…“

Телефонът иззвъня дразнещо.

— Чичо, мистър Хейпли се обажда.

— Хелоу, мистър Хейпли, радвам се да ви чуя. Съжалявам, че бях зает.

— Няма нищо, мистър Куанг. Исках да уточня няколко неща с вас, ако е възможно. Първо за вълненията в Абърдийн. Полицията с…

— Едва ли може да се нарекат вълнения, мистър Хейпли. Няколко шумни, нетърпеливи клиенти, това е всичко — каза той, ненавиждайки канадско-американския акцент на Хейпли и необходимостта да се държи любезно с него.

— В момента гледам няколко фотоса тук, мистър Куанг, тези от следобедното издание на „Таймс“ — прилича ми на бунт.

Банкерът се размърда в стола си и с усилие се овладя.

— Добре, не съм бил там… аз ще говоря с мистър Санг.

— Вече говорих, мистър Куанг. Разговарях с него половин час. Той каза, че ако не е била полицията, тълпата е щяла да разруши банката до основи. — Последва колебание. — Вие сте в правото си да мълчите по въпроса, но аз се опитвам да помогна, а не мога да го направя без факти, така че, ако сте съгласни да сътрудничите… Колко хора са изтеглили влоговете си в Лан Тао?

Ричард Куанг отговори, намалявайки цифрата наполовина.

— Нашият човек каза, че са 36. 82 — в Ша Тин. Колко са в Монкок?

— Малко.

— Знам, че са били 48, други 100 са си тръгнали при затварянето на банката. Ами в Цим Ша Цуи?

— Нямам още данни за там, мистър Хейпли — каза спокойно Ричард Куанг, обхванат от нетърпение, вбесен от тона, с който го разпитваше Хейпли.

— Всички вечерни издания са пълни с информации за натиска върху „Хо-Пак“. Някои дори използват думата фалит.

— О, хо…

— Да. Мисля, ще е добре да се приготвите за напечено положение утре по клоновете си, мистър Куанг. Изглежда опозицията ви се е организирала добре. Всичко е твърде точно подредено, за да може да се нарича съвпадение.

— Ценя високо вашата загриженост, мистър Хейпли, много съм ви благодарен, разбира се. Ако мога нещо да направя…

Отново дразнещият смях.

— Някой от големите ви вложители да е закрил сметката си днес?

Ричард Куанг се поколеба за част от секундата, Хейпли усети пробива и веднага се впусна.

— Разбира се, аз зная за Фор Фингър Уу. Исках да кажа от големите английски бизнесмени.

— Не, мистър Хейпли, още не.

— Упорито се говори, че „Хонконг енд Лан Тао фармс“ ще сменят банката, с която работят.

Ричард Куанг почувства язвителността на думите му.

— Да се надяваме, че няма да се окаже вярно, мистър Хейпли. Кои са тай-пановете и с коя банка или банки ще работят? Да не би „Виктория“ или „Блекс“?

— Вероятно китайска. Съжалявам, не мога да разкрия източника си. Но добре организирайте отбрана — изглежда големите са решили да ви съсипят.

20

16:25 часа

— Те не спят заедно, тай-пан — каза Клаудия Чен.

— Моля? — Дънрос откъсна погледа си от документите, над които работеше и я погледна разсеяно.

— Не. Поне миналата нощ не са спали заедно.

— Кои?

— Бартлет и вашата Сирануш.

Дънрос прекрати работата си.

— О?

— Да. Отделни стаи, отделни легла, закусват заедно — двамата в скромни халати, необичайно за тях, защото и двамата спят голи.

— Така ли?

— Поне така е било миналата вечер.

Дънрос се усмихна и тя се зарадва, че новината го развесели. Беше първата му усмивка за деня. Откакто бе дошла сутринта в осем, той работеше непрекъснато, като обладан от зъл дух, тичаше по срещи, връщаше се обратно и пак работеше в офиса: полицията, Филип Чен, губернатора, два пъти ходи в банката, веднъж да посреща не знам си кой. Без обяд. Портиерът й каза, че е пристигнал в офиса още на разсъмване.

Тя забеляза спад в настроението му днес. Тежестта на грижите, която рано или късно превива всеки тай-пан — понякога ги съсипва. Беше видяла как чезне бащата на Йан от непоносимите загуби на кораби през военните години — катастрофални за Хонконг, загубата на синовете и племенниците му. Загубата на Китай, накрая окончателно го съсипа. Беше видяла как Суецкият канал пречупи Аластър Струан и той не успя да се възстанови, особено след организираното от Горнт бързо спадане на акциите им.

Сигурно много е преуморен. Да се грижи за всичките ни хора и за „Ноубъл хаус“, неприятностите с враговете, катастрофите, предизвикани от природните бедствия и от хора, които като че винаги присъстват при всяко зло — всички грехове и… и наказанията за минали грехове, които всеки момент може да се стоварят върху главите ни, както става от време на време. „Жалко, че не са китайци нашите тай-панове — помисли тя. — Тогава греховете на миналото щяха да са по-леки.“

— Какво те кара да мислиш така?

— Нито един от тях не облича нищо за спане — пижами или нощници. — Тя се изчерви.

— Откъде знаеш, Клаудия?

— Моля, тай-пан, не мога да разгласявам източниците си!

— Какво друго знаеш?

— А! — каза тя, след това бързо смени темата. — Срещата на Съвета на „Нелсън трейдинг“ е след половин час. Искахте да ви предупредя. Мога ли да ви отнема няколко минути преди това?

— Да. След четвърт час. Какво друго знаеш?

Тя въздъхна, след това важно погледна в бележника си.

— Никога не е била женена. О, тай-пан, имала е много ухажори, но никой не се е задържал. Всъщност, ако се съди по клюките, никой не е…

Дънрос повдигна учудено вежди:

— Да не искаш да кажеш, че е девствена?

— За това не сме сигурни — само, че няма репутация на момиче, което излиза с мъж и закъснява или не се прибира цяла нощ. Не. Единственият мъж, с който излиза, е мистър Бартлет и това не се случва често. Само, когато имат служебни ангажименти. Той, между другото, е доста голям бохем — плейбой е точната дума. Не само с една жена… Мистър Бартлет няма постоянна приятелка, тай-пан. Нищо постоянно, както те казват. Развел се е през 1956 година, същата година вашата Сирануш е започнала да работи във фирмата му.

— Тя не е моята Сирануш — поправи я той.

Клаудия се усмихна още по-широко.

— Тя е на двадесет и шест години. Зодия стрелец.

— Имаш някой, който й е задигнал паспорта — или най-малкото надзърнал в него?

— О не, тай-пан, опазил ме Бог. — Клаудия се направи на шокирана. — Аз не шпионирам хората. Само задавам въпроси. Но се басирам, че не са били любовници с мистър Бартлет.

— Това не е за бас, щях да съм изумен, ако не са спали заедно. Той очевидно е влюбен в нея и тя в него. Нали ги видя как танцуваха. Тук наистина няма място за басиране.

Бръчките около очите й се задълбочиха.

— Тогава, на колко ще се басираш, ако ти докажа, че изобщо не са били любовници?

— А? Знае ли човек?

— Казвай, тай-пан?

Той я гледаше. После каза:

— Хиляда към… Десет срещу един ти давам.

— Съгласна съм! Залагам сто. Благодаря, тай-пан. Сега за „Нелсън“…

— Откъде получи тази информация?

Тя извади един от телексите, които държеше в ръцете си. Останалите остави в табличката на бюрото му.

— Вие изпратихте телекс преди две вечери на хората ни в Ню Йорк, за да ви съберат информация за нея и да проверят отново досието на Бартлет. Отговорът току-що пристигна.

Той го взе и го прегледа. Четеше страшно бързо и зрителната му памет беше феноменална. Телексът даваше информацията, която Клаудия, преди малко изложи пред него, без разбира се вмъкнатите от нея интерпретации. Телексът завършваше с това, че за К. С. Чолок не се знае да има полицейско досие. Има 46 000 долара влог в банката „Сан Франциско сейвинг акаунт енд лойън“ и 8700 долара чекова сметка в „Лос Анжелос енд Калифорния бенк“.

— Шокиращо е, колко лесно може да се открие в Щатите, какви спестявания има даден човек, нали, Клаудия?

— Наистина е шокиращо. Никога не бих използвала тяхна банка.

Той се усмихна.

— Освен да теглиш заеми от тях! Клаудия, следващия път просто ми дай телекса.

— Да, тай-пан. Но моят начин на поднасяне на информацията не е ли по-вълнуващ?

— Да. Но къде тук пише, че спят голи? Тази част е твоя измислица!

— О не, това е от моя източник тук. Търд Тоалетме… — Клаудия спря малко късно и попадна в клопката му.

Той й се усмихна невинно.

— Така! Шпионин в хотел „Виктория енд Албърт“! Търд Тоалетмейд! Коя точно, Клаудия?

За да не засегне престижа му, тя се направи на смутена.

— Айейа! Истинският шпионин никога не издава доносчиците си. Ейа! — усмихна му се мило тя. — Ето, тук съм записала кой ви е търсил. Опитала съм се да отложа колкото е възможно от обажданията за утре. Ще ви подсетя за съвещанието.

Въпреки че кимна, тя забеляза, че усмивката му вече е изчезнала и отново е някъде далеч в себе си. Мислеше за шпионажа и за А. М. Г., за срещата в десет тази сутрин с Брайън Куок и Роджър Крос и за тази, която му предстои в шест.

Срещата сутринта беше кратка, напрегната и неприятна.

— Първо да видим има ли нещо ново за А. М. Г.? — попита той.

Роджър Крос веднага му отговори.

— Било е очевидно нещастен случай. Никакви подозрителни белези по тялото. Никой не е видян наоколо, никакви следи от кола, от удар или от изгубване на контрол — нищо, освен следите на мотора. Сега, да се разберем за папките, Йан, между другото знаем, че у теб е единственото съществуващо копие.

— Съжалявам, но не мога да изпълня желанието ти.

— Защо?

Имаше кисела нотка в гласа на полицая.

— Още не съм признал, че те изобщо съществуват, но…

— О, за Бога, Йан, не ставай смешен! Разбира се, че папките съществуват. Да не мислиш, че сме глупаци? Ако ги нямаше въпросът щеше да е приключен. Най-настойчиво те съветвам да ни ги дадеш, за да ги ксерографираме.

— А пък аз те съветвам да не губиш самообладание.

— Йан, ако така мислиш, значи твърде малко ме познаваш. Аз официално искам да ни предадеш тези папки. Ако откажеш, тази вечер в шест часа, ще упражня правото си по силата на официалната секретна заповед. Независимо дали си тай-пан на „Ноубъл хаус“ или не, приятел или не, една минута след шест часа ще бъдеш под арест, оставен в изолация и ще прегледаме всичките ти документи и сейфове, докато не открием папките! Сега бъди така любезен и ги предай!

Дънрос си припомни изопнатото лице и студените очи, вперени в него, истинският му приятел Брайън Куок беше шокиран.

— Не.

Крос въздъхна. Заплахата в гласа го накара да трепне.

— За последен път те питам, защо?

— Защото, попаднат ли в чужди ръце, биха били заплаха за Нейно Величество и…

— Милостиви Боже, та нали аз съм началникът на Специалната служба.

— Зная.

— Тогава, дай ни копие от папките.

— Съжалявам. Почти цяла нощ се мъчих да измисля сигурен начин, за да…

Роджър Крос се изправи.

— Йан, ще се върна в шест за папките. Не се опитвай да ги унищожиш. Довиждане в шест.

Миналата нощ, докато цялата къща спеше, Дънрос отиде в кабинета си и прочете отново папките. А. М. Г. е мъртъв, вероятно убит, със замесването на МИ–5, на МИ–6, евентуално и на КГБ и изумяващото нетърпение на Крос; може би с някои от материалите секретните служби още не разполагат, несъстоятелността на предишното му предположение, както и че много пасажи са твърде пресилени и ги бе отхвърлил, а те всъщност не бяха. Сега всички рапорти добиха ново значение. Сведенията в някои от тях бяха изключителни.

Да ги предаде, е твърде рисковано. Да ги запази при себе си — невъзможно.

През нощта Дънрос обмисли възможността да ги унищожи. Накрая дойде до заключението, че е негов дълг да ги запази. За момент помисли да ги остави открито върху бюрото си, френският прозорец бе широко отворен към терасата и да отиде да си легне в спалнята. Щом Крос е толкова заинтересован за папките, вероятно той и хората му го наблюдават. Да ги заключи в сейфа е опасно. Веднъж беше отварян. Няма сейф, който да устои срещу организирана професионална атака.

Дънрос протегна комфортно краката си, вълнението му растеше от красивата опияняваща топлина на опасността, която го заобикаляше — от физическата опасност. Вълнуваше се от близкото присъствие на врага, от усещането, че си на ръба — между живота и смъртта. Единственото, което отнемаше част от удоволствието му бе, че „Струан“ е предадена отвътре. Този въпрос непрекъснато го занимаваше. Дали шпионинът на „Севрин“ е същият, който предаде техните тайни на Бартлет? Един от седемте ли е? Аластър, Филип Чен, Ендрю, Жак, Линбар, Дейвид Макструан от Торонто или баща му.

Той премисли вероятността всеки един от тях да е предателят. Мислеше трезво, абстрахирайки се от чувствата. Всеки бе имал възможността да го направи, ръководен от едно и също нещо: чувството на ревност и омраза в различна степен. Но нито един от тях не би продал „Ноубъл хаус“ на външен човек. Нито един. Дори при това положение, някой го е направил.

Кой?

Минаха часове.

Кой? „Севрин“, какво да прави с папките, дали е бил убит А. М. Г., колко от това в папките е истина? Кой?

Нощта беше прохладна. Приятен ветрец подухваше в лицето му. Винаги бе обичал нощта, толкова е по-красива от деня, звездите примамливо близко, постоянно нащрек — в очакване на враг, пръста върху спусъка… животът е много прост в такива моменти, убиваш или те убиват.

Постоя така известно време, след това освежен се върна, заключи папките в сейфа и седна в креслото си с лице към огромния френски прозорец. Преценяваше възможностите, които имаше и шансовете си в ситуацията, отпусна се и задрема. Спа около час, час и половина и се събуди, както обикновено преди идването на изгрева.

Облече се и тихо излезе. По пътя нямаше задръствания. Би рекорда си до сградата на „Струан“ с шестнадесет секунди. В кабинета си, на последния етаж, се изкъпа, избръсна и облече ленен костюм, след това слезе в офиса на долния етаж. Денят беше много влажен. „Вероятно идва тропическа буря — помисли той. — Дано сме щастливци и минем само с дъжд.“ Отдалечи се от прозореца и седна на бюрото и се концентрира върху делата на „Ноубъл хаус“.

Имаше куп телекси, пристигнали през нощта, и трябваше да се справя с проблеми по преговори и инициативи, с възможности за сделки в Колонията и големия свят — във всички посоки. На север чак до Юкон, където „Струан“ имаше джойнт венчър с канадския дърводобивен и минен гигант „Маклин-Уудлей“, за търсене на петролни находища. На юг достигаше Сингапур, Малайзия, чак Тасмания за плодове и суровини, предназначени за Япония. На запад до Англия, на изток — Ню Йорк, пипалата на „Ноубъл хаус“, за които Дънрос бе мечтал се разпростираха вече, макар и още слаби.

Нищо, скоро ще бъдем силни. Сделката с „Пар-Кон“ ще направи паяжината ни желязна. Хонконг център на света, а нас ядро на центъра. Да са благословени телексът и телефоните.

— Мистър Бартлет, моля.

— Хелоу!

— Йан Дънрос е, добро утро, съжалявам, че те безпокоя толкова рано, може ли да отложим срещата за 6.30?

— Да. Проблем ли има?

— Не. Зает съм. Имам да наваксвам с някои неща.

— Нещо ново за Джон Чен?

— Още нищо. Ще те държа в течение. Поздрави Кейси.

— Благодаря, ще я поздравя. Йан, партито миналата вечер беше чудесно. Имаш очарователна дъщеря!

— Благодаря. Ще дойда в хотела в 6.30. Кейси, разбира се, също е поканена. Довиждане дотогава.

„Кейси! — помисли той. — Кейси и Бартлет. Кейси и Горнт. Горнт и Фор Фингър Уу.“

Рано сутринта се чу с Фор Фингър Уу, който му разказа за срещата си с Горнт. Приятно чувство се разля в него, като чу за инцидента с Горнт, „Пик роуд не беше добро място да ти откажат спирачките“ — помисли той.

Жалко, че му се е разминало. Това щеше да ми спести много мъки. След това забрави Горнт и премисли разговора си с Фор Фингър Уу.

Разбираше добре смесицата от китайско-английски жаргон и хакло, които той говореше. Уу му разказа всичко. Каза му за коментара на Горнт по отношение на „Хо-Пак“ и за съвета, който му бе дал — да изтегли всичките си пари оттам. Това беше странен съвет и причина за безпокойство. Така както и статията на Хейпли във вестника.

Дали този мръсник знае нещо, което аз не знам?

Отиде до банката.

— Пол, знаеш ли какво става?

— Какво имаш предвид?

— Банката „Хо-Пак“?

— О, за навалицата? Бих казал, че е много неприятно за престижа на банките. Горкият Ричард! Почти сме сигурни, че има необходимите резерви, за да устои на бурята, но не знаем степента на неговите способности. Веднага говорих по телефона с него, като прочетох абсурдната статия на Хейпли. Обадих се и на Крисчън Токс. Йан, той трябва да контролира репортерите си и да престанат с такива драсканици или…

— Казаха ми, че имало опашка и в Цим Ша Цуи.

— Не съм чул за там. Ще проверя. Дори и така да е „Чинг просперити“ и банките „Ло Фат“ ще го подкрепят. Боже Господи, той превърна „Хо-Пак“ в първостепенна банкова институция. Ако се разори само Господ знае какво ще последва. Дори в нашия клон в Абърдийн имаше някои тегления. Не, Йан, да се надяваме, че ще се размине. Толкова е задушно днес, мислиш ли, че ще вали?

— Не зная. Да се надяваме. Дано само не е в събота!

— Ще е ужасно, ако вали на състезанието. Между другото Йан, партито миналата вечер беше разкошно. Много приятно, радвам се, че се запознах с Бартлет и приятелката му. Как вървят преговорите с него?

— Отлично! Слушай, Пол…

Дънрос се усмихна, като си спомни как понижи гласа си независимо, че бяха в кабинета на Хавъргил… Офисът на Хавъргил беше обърнат към центъра, стените му бяха в библиотеки до горе, натъпкани с книги и много добре звукоизолиран.

— Приключихме сделката. Като начало за две години. Ще подпишем документите до седем дни. Внасят по 20 милиона всяка година, за следващите допълнително ще преговаряме.

— Поздравявам те, скъпи приятелю. А срокът за изплащане?

— Седем години.

— Чудесно! Това ще покрие почти всичко. Много ще е хубаво, ако сделката с „Тода“ е извън баланса — и още един милион за „Орлин“. В последна сметка, може да ти дадат малко отсрочка. И тогава най-после ще можеш да си отдъхнеш, да забравиш лошите години и да погледнеш напред към по-добро бъдеще.

— Да.

— Договорирал ли си чартърно наемане за корабите?

— Не. Но ще го направя навреме, така че да осигуря изплащането на заема.

— Забелязах, че акциите ти са се вдигнали с два пункта.

— Да, започнаха. В следващите тридесет дни трябва да се вдигнат двойно.

— О? Какво те кара да си толкова сигурен?

— Предстои бум.

— Така ли?

— Всичко сочи натам, Пол. Доверието към нас расте. Сделката ни с „Пар-Кон“ ще сложи началото на бума. Отдавна му беше време.

— Това би било идеално! Кога ще обявиш сделката си с „Пар-Кон“?

— Петък, след затваряне на борсата.

— Отлично. Така мисля и аз. До понеделник всички вече ще са готови да купуват.

— Дотогава нека да го пазим в тайна.

— Разбира се. О, чу ли, Куилън е щял да се убие миналата вечер. Станало е точно след твоето парти. Отказали са му спирачките на „Пик роуд“.

— Да чух. Трябваше да се убие — тогава акциите на втората по големина компания щяха да скочат до небето от радост.

— Хайде, Йан! Бум? Наистина ли така мислиш?

— Достатъчен, за да купуваш в големи количества? Какво ще кажеш за един милион кредит — ако го използваш, за закупуване акции на „Струан“.

— Лично — или за „Ноубъл хаус“?

— Лично.

— Ще задържим ли цената на акциите?

— Разбира се.

— И ако паднат?

— Няма.

— Да кажем, че паднат, Йан?

— Ти какво предлагаш?

— Добре, тъй като е в семейството, защо не направим така — ако паднат с два пункта при затваряне на борсата, продаваме и взимаме разликата от твоята сметка?

— Съгласен, но при спадане с три пункта, акциите на „Струан“ ще скочат двойно.

— Да. Нека бъде два пункта, докато подпишеш сделката с „Пар-Кон“. „Ноубъл хаус“ доста е прехвърлила кредита за оборотни фондове. Нека оставим уговорката за два пункта, а?

— Добре.

„В безопасност съм и при два — мислеше Дънрос, успокоявайки се.“

Преди да си тръгне от банката, Дънрос мина през офиса на Джонджон, втори пълномощен директор на банката и несъмнен наследник на Хавъргил. Беше едър и деликатен мъж. Дънрос и на него даде същите сведения. Той остана доволен от новината, но съветваше да се внимава с планирания бум и обратно на Хавъргил беше много разтревожен от проблемите, които има „Хо-Пак“.

— Хич не ми харесва това, Йан.

— Да. Ами статията на Хейпли?

— О, това са глупости. Ние не участваме в такива мошеничества. „Блекс“? Също толкова глупаво. Защо ще искаме да елиминираме първостепенна китайска банка, дори да можем да го направим. Може да е работа на „Чинг бенк“. Вероятно старият Смайлър Чинг би могъл да го направи — той и Ричард са стари врагове. Може да е комбинирана атака на половин дузина банки. Или пък наистина вложителите на Ричард са изплашени. От три месеца чувам разни слухове. Затънали са в съмнителни сделки по осъществяване на строителни проекти. Ако той фалира, всички ще бъдем засегнати. Внимавай много, Йан!

— Много ще се радвам, когато ти се качиш горе, Брус.

— Не подценявай Пол — той е много умен и е бил винаги полезен за Хонконг и за банката. Мисля, че ни предстоят трудни времена тук, Йан. Трябва да призная, че постъпи много мъдро, като реши да вложиш капитали в Южна Америка — пазарът е голям и трябва да пробием там. Мислил ли си за Южна Африка?

— Какво за там?

— Да обядваме заедно следващата седмица. Сряда? Съгласен ли си, имам идея за теб.

— Каква?

— Ще почака, приятелю. Чу ли за Горнт?

— Да.

— Много необичайно за Ролс, нали?

— Да…

— Той е уверен, че може да ти вземе „Пар-Кон“.

— Няма да може.

— Виждал ли си Филип днес?

— Филип Чен? Не, защо?

— Нищо.

— Кажи защо питаш?

— Срещнах го на Хиподрума. Изглежда… да, изглежда много зле и е много разстроен. Отвличането на Джон много го е съсипало.

— Теб не би ли те съсипало?

— Да. Наистина, но не мисля, че се разбираха много със сина си.

Дънрос помисли за Ейдриън и Глена и за сина си Дънкън, който бе на петнадесет и сега прекарва ваканцията си при приятели в Австралия. Какво ще направя, ако отвлекат някой от тях? Какво ще направя, ако след това по пощата ми изпратят отрязано ухо?

Ще се побъркам.

Ще се побъркам от ярост. Ще забравя всичко друго и ще преследвам престъпниците, когато ги открия възмездието ще трае хиляда години. Аз ще…

Някой почука на вратата.

— Да? О хелоу, Кейти — беше щастлив, както винаги, да види по-малката си сестра.

— Съжалявам, че те прекъсвам, Йан, но Клаудия каза, че имаш няколко минути до следващата среща. Може ли?

— Разбира се, че може — отговори той с усмивка и постави настрана папката, над която работеше.

— Благодаря. — Тя затвори вратата и седна на високия стол до прозореца.

Дънрос се протегна, облекчавайки болката си в кръста и се усмихна.

— Хей, много ми харесва шапката ти. — Беше светла сламена шапка с жълта панделка, която хармонираше на лекия й копринен костюм. — Какво има?

— Имам мултипъл склерозис.

Той я погледна с неразбиране.

— Какво?

— Така показват изследванията. Докторът ми съобщи вчера, но не успях да ти кажа… Днес той се консултира и с друг специалист и диагнозата се потвърди. — Гласът й беше спокоен, лицето също и стоеше изправена на стола, изглеждаше по-хубава от всякога. — Трябваше да го споделя с някого. Съжалявам, че ти го казах толкова направо. Мислех, че можеш да ми помогнеш да планирам, какво да правя, не днес, а когато имаш време, може би през уикенда. — Видя израза му и се засмя нервно. — Мисля, че не е чак толкова лошо.

Дънрос се облегна в кожения си фотьойл и се опита да накара мозъка си да работи.

— Мултипъл… това е опасно, нали?

— Да. Да, опасно е. Явно е болест, която засяга нервната система и още не могат да я лекуват. Не знаят нищо за болестта, къде и как се появява… нищо.

— Ще ангажираме друг специалист. Не, по-добре да отидеш с Пен в Англия. Там има специалисти. Трябва да има начин за лекуване, Кейти, сигурно има.

— Няма скъпи, но Англия е хубава идея. Аз съм… Доктор Тулей каза, че иска да ме изпрати за консултация на „Харлей стрийт“. Много ще се радвам, ако Пен дойде с мен. Заболяването не е в напреднал стадий и няма място за голямо безпокойство, ако съм внимателна.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако се грижа за себе си, взимам лекарствата, спя следобед и не се преуморявам. Ще мога да се грижа за Ендрю, за децата и дома и да играя по малко тенис и голф. Виждаш ли, те могат да задържат развитието на болестта, но не могат да възстановят уврежданията, които е нанесла. Той каза, че ако не се грижа за себе си и не почивам — най-важно е да почивам, процесът ще започне отново да се изостря. Да. Разбираш ли, скъпи?

Той я гледаше втренчено, скривайки мъката си. Болеше го сърцето, а имаше толкова планове за нея. „О, Боже, горката Кейти!“

— Да. Добре, да благодарим на Бога, че можеш да почиваш, колкото си искаш, — каза той, опитвайки се да изглежда спокоен. — Имаш ли нещо против, аз да говоря с доктор Тулей?

— Нямам нищо против, Йан. Недей да се безпокоиш толкова! Той каза, че ако се грижа за себе си, всичко ще е наред и аз го уверих, че по този въпрос няма да има проблеми. — Кейти беше изненадана, че тихият й глас и спокойно отпуснатите върху коленете ръце не издаваха ужаса, който вътрешно я измъчваше. Имаше чувството, че усеща просмукването на микробите или вирусите в кръвта си. Струваше й се, че се хранят за сметка на нервната й тъкан, малко по малко, секунда след секунда, час след час. Щяха да оставят първо пръстите на ръцете и краката й безчувствени, след това китките и коленете, после… Боже Всемогъщи, какво след това…

Тя извади кърпичка от чантата си и внимателно попи избилата на челото й пот.

— Толкова е влажно днес, нали?

— Да. Кейти, защо стана така неочаквано?

— Виж, не е неочаквано. Те просто не бяха установили диагнозата, затова бяха всичките тестове.

Беше започнало като лека замаяност и главоболие преди шест месеца. Забеляза го при игра на голф. Като стоеше изправена, опитвайки се да пази равновесие, очите й се замъгляваха и не можеше да фокусира топката. Тя като че се разделяше на две, три и отново на две. Ендрю се бе изсмял и бе я посъветвал да отиде на очен лекар. Но въпросът не бе до очила, нито до по-силни лекарства. Тогава добрият стар доктор Тулей, техният домашен лекар, я изпрати в „Матилда хоспитъл“ на изследване. Последвалите тестове я потвърдиха. Боже, вчера ли стана това. Вчера ли ме обрекоха на инвалидна количка? Да завърша живота си като безпомощно същество.

— Каза ли на Ендрю?

— Не, скъпи — отвърна тя, връщайки се към действителността. — Все още не съм. Не мога. Поне засега не. Горкият Ендрю, толкова лесно се паникьосва. Тази вечер ще му кажа. Не можех да говоря за това, преди да съм го споделила с теб. Ти първи трябваше да го научиш. Ние винаги казваме първо на теб, нали така правехме? Лечи, Скоти и аз.

Тя си спомни времето, когато бяха млади, за щастливите дни в Хонконг и в Аир, в тяхната къща на хълма сред ароматен пирен и с изглед към морето. Спомни си коледните и летните ваканции, Йан, Лечи — най-големият брат, Скот — нейният брат-близнак. Всички, освен Йан трепереха от баща си и затова той беше техен защитник и парламентьор, готов да поеме вместо тях наказанията — без вечеря, да пише по петстотин пъти, че няма с никого да спори, че детето трябва да се вижда, но не и да се чува. Само него наказваха с бой и той никога не се оплакваше. Ох горките Лечи и Скоти…

— О, Йан — каза тя с пълни със сълзи очи, — съжалявам. — Усети как ръцете му я обгърнаха, почувства се най-после на сигурно място и кошмарът някак избледня. Знаеше обаче, че ужасът никога няма да я напусне. Никога! Нито пък можеше някога да върне братята или любимия си. — Няма нищо, Йан — успокои го тя през сълзи. — Не плача за себе си. Просто се върнах у дома в Аир, когато бяхме малки, мислех си за Лечи, Скоти и за моя Джони. Стана ми много, много мъчно за тях…

Пръв умря Лечи. Изчезна безследно през 1940 във Франция. Никой не знаеше как точно се е случило. В един момент е бил край пътя, а в следващия — никаква следа от него, само острия мирис над малкото каменно мостче по пътя към Данкрит от преградния огън на нацистите. През всичките години на войната бяха живели с надеждата, че Лечи е в някой поносим военнопленнически лагер. След края на войната се проточиха месеци на мъчително издирване, без да успеят да открият нито следа, нито свидетел, нито дори малка вест за него. Първо семейството, а след доста време и бащата — оставиха най-после духът на Лечи в покой.

Скот беше на шестнадесет през ’39-та и го изпратиха на безопасно място в Канада, да завърши училище. На осемнадесет, вече пилот той, без да се вслуша в молбите на баща си, се записа в Канадските военновъздушни сили. Искаше сам да отмъсти за Лечи. Много скоро бе повишен и пренасочен в ескадрила бомбардировачи. На 14 февруари 1945 година на път за базата, след прочутите бомбардировки над Дрезден, въпреки че помощник-пилотът бе успял да приземи повредения самолет, Скоти бил вече мъртъв.

Кейти присъства на погребението, също и Йан — в униформа, завърнал се в отпуск от Чункинг, където служейки във военновъздушните сили на Чанг Кай-шек, самолетът му бил нападнат и свален. Тя плака на рамото на Йан. Плака за Лечи, за Скоти и за любимия си Джони. Вече беше вдовица. Лейтенант Джон Селкрик, още един от неуловимите ястреби в небето, беше улучен от вражески изтребител и като факел приземен, а прахта му разпиляна още преди да стигне земята.

Нямаше погребение за Джони, нямаше какво да погребат.

— Каква безсмислена загуба, нали Йан! Всичките! И за какво?

— Не знам, скъпа моя малка Кейти — отговори й той. — Не знам, нито пък мога да разбера защо аз оцелях — а те не.

— Слава Богу, че поне ти остана! — тя го прегърна нежно, опитвайки се да се съвземе. Успя да скъта мъката обратно в сърцето си. Избърса сълзите си, извади малко огледалце и се огледа. — Господи, как изглеждам! Извини ме, моля те. — Банята му беше в съседство с кабинета и тя отиде да оправи грима си. Когато се върна, той продължаваше да гледа през прозореца.

— Ендрю не е в офиса сега, но щом се върне ще му кажа.

— Не, моля те. Това е мое задължение. Така ще е по-честно. — Тя повдигна глава и му се усмихна. — Обичам те, Йан.

— И аз те обичам, Кейти.

21

16:55 часа

Върху бюрото на Роджър Крос беше картонената кутия, която Бившите вълци бяха изпратили на Филип Чен. До нея лежеше писмото за откуп, пръстен, шофьорска книжка, химикалка, дори и разкъсаните, измачкани парчета вестник, в които бе обвита кутията. Там бяха оръфаната черга и малкото найлоново пликче, само съдържанието липсваше.

Всичко бе номерирано. Роджър Крос беше сам в стаята и оглеждаше предметите.

До телефона, на бюрото му бе и докладът на Алън Медфърд Грант. В кабинета цареше тишина. Малките прозорци гледаха към Уанчай и онази част от пристанището, която беше откъм „Глесинг пойнт“.

Телефонът иззвъня.

— Да моля?

— Търсят ви — мистър Роузмънт от ЦРУ и мистър Ланган от ФБР, сър.

— Да — каза Роджър Крос и затвори телефона. Отключи най-горното чекмедже на бюрото си, внимателно постави папката на А. М. Г. върху разкодирания телекс и отново заключи. В средното чекмедже имаше записващо устройство. Натисна един бутон. Лентата се завъртя безшумно. Друго копче безшумно освобождаваше допълнителен секрет за заключване на вратата. Стана и отиде да отвори.

— Здравейте. Влезте, моля — любезно ги покани той. Затвори вратата и незабелязано натисна кончето за секрета. — Сядайте. Ще пиете ли чай?

— Не, благодаря.

— Какво мога да направя за вас?

И двамата носеха големи, служебни пликове. Роузмънт отвори своя и извади разделена по средата купчина качествени фотоси с размери осем на десет.

— Заповядай — подаде му той горната част.

Бяха снимки на Ворански — тичащ по кея, качващ се и слизащ от таксита, по улиците на Каулуун, говорещ по телефона и с неговите наемни, китайски убийци. Една от снимките показваше ясно двама от тях, излизащи от телефонна кабина, зад гърба им се виждаше свит в ъгъла труп.

Благодарение на изключителното си самообладание, Крос успя да скрие изумлението си и заслепяващата го ярост.

— Добре направено — каза той, оставяйки снимките върху бюрото си, без да забравя останалите в ръцете на Роузмънт.

— И какво?

Роузмънт и Ед Ланган се намръщиха.

— Нали и ти го следеше?

— Да. Разбира се, — изкусно излъга Крос. — Скъпи приятелю, това е Хонконг. Много би ми се искало да ни оставиш да си вършим работата, без да се бъркаш.

— Виж Родж, ние не искаме да се месим, искаме да ви осигурим гръб.

— Може да нямаме нужда от гръб — отговори Крос с остра нотка в гласа си.

— Сигурно. — Роузмънт извади пакет цигари и запали. Беше висок, слаб, със сивееща, късо подстригана коса и красиво лице. Ръцете му излъчваха сила, както и всичко в него.

— Знаем къде са се окопали двамата убийци. Поне се надяваме да е така… — обясни той. — Едно от нашите момчета мисли, че ги е засякло.

— Колко от хората ви следят кораба?

— Десет и те не са забелязали никой от твоите да го наблюдава. Диверсията за малко да изплаши и нас.

— Много е рисковано — съгласи се Крос, чудейки се за каква диверсия става въпрос.

— Нашите момчета не успяха да претърсят джобовете му — знаем, че се е обаждал два пъти от телефонната кабина… — Роузмънт улови погледа на Крос, очите му едва се присвиха. „Странно, — помисли си той. — Изглежда Крос не знае за обажданията. Ако наистина не знае, тогава неговите оперативни работници не са на вярна следа. Може би лъже и това означава, че комунистчето е действало свободно в Хонконг, поне докато са му видели сметката.“ — Светкавично пратихме радиограма вкъщи, очакваме отговор всеки момент. Кой ли е всъщност този от снимките?

— В документите му пише Игор Ворански, старши моряк от Съветския търговски флот.

— Имаш ли го в картотеката си, Родж?

— Не е ли доста необичайно двамата заедно да ми идвате на гости? Съдейки от филмите ви ФБР и ЦРУ винаги са контра.

Ед Ланган се усмихна.

— Така е! Прав си, също както вие и МИ–5, или пък КГБ, ГРУ и петдесет още други съветски служби. Само че понякога пътищата ни се кръстосват — ние сме вътрешната сигурност на САЩ, Стен пък работи за външното разузнаване, но в последна сметка се отнася за едно и също нещо — сигурността. Мислехме си… всъщност не бихме ли могли да си сътрудничим. Тази работа може да се окаже дебела и ние със Стен се оказваме в чужди води.

— Точно така — подкрепи го Роузмънт, не вярвайки на ушите си.

— Съгласен съм — поде Крос, убеден в необходимостта от тяхната информация, — добре, но вие започвате първи.

Роузмънт въздъхна.

— Добре, Родж. От доста време до нас идват слухове, че в Хонконг нещо се готви. Не знаем какво точно, но да съм проклет ако това, което надушвам не е свързано с Щатите. Струва ми се, папката на А. М. Г. е брънката, която ще разплете всичко. Виж: вземи Банастазио — той е мафиот, голяма работа. Занимава се с наркотици и всичко останало. А сега Бартлет и оръжието. Оръжие…

— Бартлет свързан ли е с Банастазио?

— Още не сме сигурни. В момента проверяваме. С положителност само знаем, че оръжието е било товарено в Лос Анжелос, където е и базата на самолета. Оръжие, наркотици и нашият растящ интерес към Виетнам. Откъде, за Бога идват тези наркотици? Златният триъгълник? Виетнам, Лаос или Йоннън провинс в Китай. Сега сме във Виетнам и…

— Да, и лошо са ви посъветвали за Виетнам, стари приятелю. Поне сто пъти съм ти го казвал.

— Родж, политиката не я правим нито ние, нито вие. После — нашият самолетоносач идва тук и твърде скоро след него пристига „Съветски Иванов“. Много удобно, нали? Може би именно оттук е изтекла информацията. Ед ти я снася, ние хващаме писмата на А. М. Г. от Лондон и разбираме за „Севрин“! Излиза, че КГБ има внедрени шпиони из цяла Азия и ваш високопоставен човек работи за тях.

— Това не е доказано.

— Да, така е. Но аз познавах А. М. Г. и той не е за подценяване. Ако той твърди, че „Севрин“ не е случайно тук и че вие имате доносник, то значи, че е така. Разбира се и ние имаме доносници в ЦРУ, КГБ също. Сигурен съм Ед има във ФБР.

— Много се съмнявам в това — остро го прекъсна Ед Ланган. — Нашите хора са подбрани много внимателно, а вие взимате от къде ли не.

— Сигурно — каза Роузмънт. — Да се върнем на наркотиците, Родж. Комунистически Китай е най-големият ни враг и…

— Отново грешиш, Стенли. НРК не е най-големият враг. Русия е най-големият враг.

— Китай е комунистически, а комунистите са врагове. Виж, много е хитро да залееш Щатите с евтини наркотици и НРК да отвори вратите си.

— Но те нямат. Нашият Отдел за борба с наркотици е най-добрият в Азия — досега не е открил нищо, което да потвърждава твоята версия, че Китай стои зад търговията с наркотици. Нищо не е открито. НРК е също толкова против наркотиците, колкото сме и ние.

— Нека е така, както казваш — каза Роузмънт. — Родж, този агент фигурира ли в картотеката? От КГБ е, нали?

Крос запали цигара.

— Ворански беше тук миналата година. Наричаше се Сергей Кудрьов, също старши матрос и пак със същия кораб — не са много изобретателни, какво ще кажете? — нито един от двамата не се засмя на думите му. — Истинското му име е майор Юрий Бакиан от 6 отдел на КГБ.

Роузмънт тежко въздъхна. Ед го погледна.

— Значи си прав. Всичко се връзва.

— Може би. — Роузмънт помисли малко. — Родж, можеш ли да ни кажеш нещо за контактите му миналата година?

— Държеше се като турист, отсядаше в „Найн дрегън“ в Каулуун…

— Това го има в рапорта на А. М. Г., споменава се за този хотел — каза Ланган.

— Да. Наблюдаваме хотела почти година. Нищо не открихме. Бакиан-Кудрьов се държа като турист. Остана две седмици, после, точно преди отплуването се промъкна на кораба!

— Имал ли е приятелка?

— Не. Не постоянна. Моташе се в „Гуд лак данс клъб“. Между другото, голям сваляч, но не е задавал въпроси и не се е срещал специално с някой.

— Някога посещавал ли е „Синклер Тауърс“?

— Не.

— Жалко — каза Ланган, — щеше да е много точно — Цу-ян има заведение, а той познава Банастазио, Джон Чен познава Банастазио и отново се връщаме на оръжие, наркотици, А. М. Г. и „Севрин“.

— Да — каза Роузмънт и след това попита: — Хванахте ли вече Цу-ян?

— Не. Отиде в Тайпей и там изчезна.

— Мислиш ли, че са го убили?

— Предполагам — каза Крос. Но всъщност беше убеден, че точно така е станало. Националисти, комунисти или мафията? Дали е бил двоен агент — или най-големият дявол на всички разузнавания… даже троен агент?

— Или вие ще го намерите, или ние — или момчетата в Тайван.

— Родж, Ворански наведе ли ви на някаква следа? — попита Ланган.

— Не. Никаква, въпреки че го следим от години. В Банкок е работил в Съветското търговско представителство, бил е в Ханой, Сеул, но няма никакви съмнителни прояви. Дори е кандидатствал за британски паспорт и едва не го получил. За щастие нашите хора се усетили. Съжалявам, че е мъртъв — знаеш колко трудно попадаме на такава птица. Колко усилия и време отидоха на вятъра. — Крос замълча и запали цигара. — Майорският чин е доста висок във военната йерархия, което намирисва на нещо голямо. Може да е бил само един от техните „специални“ с указание да се внедри за двадесет-тридесет години в Азия.

— Тези копелета от толкова време си разиграват коня, че чак започва да вони! — въздъхна Роузмънт. — Какво ще правиш с трупа?

Крос се усмихна.

— Едно от моите момчета говори руски и се обади на капитана на кораба — Григорий Суслов. Той, разбира се, е партиец, но сравнително безвреден. От време на време ходи при едно момиче, което работи в бар. Тя има апартамент в Монкок и срещу скромно възнаграждение той винаги е добре дошъл у тях. Посещава конните надбягвания, ходи на театър, играл е хазарт няколко пъти в Макао и говори добре английски. Суслов е под наше наблюдение, затова хич не ми се ще някой от вашите велики шпиони да си навира носа около него.

— Значи Суслов е познат тук?

— Да. От години плава по тези места. Базата му е близо до Владивосток. Между другото знам, че е бил командир на подводница. Често го закършва и след това се чувства зле.

— Какво искаш да кажеш?

— Напива се, но не чак до козирката. Гуляе с някои от нашите дангалаци, като Сем и Моли Фан.

— Онези дето постоянно публикуват във вестниците ли?

— Да. Те по-скоро са досадници, отколкото заплаха за сигурността. Както и да е, инструктирах моя човек да обясни на капитана, колко ужасно съжаляваме за това, че един от неговите моряци изглежда е получил сърдечен удар в една телефонна кабина на „Голдън фери терминал“. Суслов беше подобаващо изненадан, но сговорчив. В джоба на Ворански „случайно“ бе намерено копие с дословния телефонен разговор. Като още едно потвърждение, колко неприятен ни е случаят, им го написахме на руски. За щастие на кораба всички са професионалисти и достатъчно интелигентни, за да знаят, че не премахваме агентите им, освен ако не представляват сериозна заплаха. На тях им е ясно, че само следим онези, за които вече знаем, а в случай, че започнат да ни изнервят — ги депортираме. — Крос погледна строго Роузмънт, въпреки че гласът му остана спокоен. — Считаме, че тези методи са по-подходящи от нож, гарота, отрова или пистолет.

Роузмънт кимна с глава.

— Но кой би спечелил от смъртта му?

Крос отново погледна фотосите. Не можа да разпознае двамата китайци, въпреки че лицата им се виждаха ясно. Трупът отзад беше неопровержимо доказателство.

— Ще ги открием, които и да са. Този, който ни съобщи по телефона твърдеше, че са професионалисти. Но това е малко вероятно, защото говореше само шанхайски с нинг-ток диалект. Възможно е да става въпрос за група от трима. Може да се окаже, че е „Грийн Панг“. Със сигурност се вижда обаче, че е обучен — ножът е използван изкусно. А ако е един от вашите хора, тренирани в разузнавателната школа на Чанг Кай-шек? Или кореец, вербуван и обучен от ЦРУ — те също са антисъветски настроени. Възможно е да се окаже агент на Народна Република Корея, но вероятността е малка. Техните агенти рядко си служат с убийство, особено в Хонконг.

Роузмънт кимна, без да коментира забележката. Той даде останалите снимки на Крос, надявайки се, че англичанинът ще му съдейства — нещо, от което имаше нужда.

— Това са снимки от къщата, в която влязоха. Ето тук — табелата с името на улицата — „Фърст сийзън“ №14, нашите момчета не могат да четат йероглифи, но в превод означава „Първи сезон“. Това е една мръсна малка уличка на гърба на автобусната спирка в „Норт пойнт“.

Крос наблюдаваше внимателно и двамата. Роузмънт погледна часовника си, стана и отиде до единствения прозорец в кабинета с изглед към пристанището.

— Погледнете само! — възкликна с гордост той.

Другите се приближиха. Самолетоносачът току-що заобикаляше „Норт пойнт“ по посока на военноморския док. Беше внушителен, задължителните флагове опънати от лекия бриз, палубата изпълнена с подредени в редица моряци в бели униформи, готови за излитане военни самолети. Имаше вместимост почти 84 000 тона. Напомняше огромен мост. Имаше 1100 футова писта, от която едновременно можеха да излитат и да се приземяват самолетите. Беше първият от този тип самолетоносачи.

— Това се казва кораб — със завист каза Крос. За първи път самолетоносачът влизаше в пристанището на Хонконг, след пускането през 1960 година. — Какъв кораб! — повтори той, вътрешно ядосан, че е американски, а не английски. — Каква е максималната му скорост?

— Не зная, сигурно го има в техническата му характеристика. — Роузмънт се обърна към него. — Не можеш ли някак си да изхвърлиш от пристанището този проклет шпионски съветски кораб?

— Да, и във въздуха можем да го вдигнем и ще е също толкова глупаво. Стенли, успокой се. Ремонтирането на корабите им, а някои от тях наистина се нуждаят от това, е допълнителен източник на доходи за държавата. Нашите методи са усъвършенствани, изпитани през годините, доказали ефективността си.

„Да, имате — мислеше без злоба Роузмънт, — но не са резултатни вече. Британската империя не е това, което е била някога и освен това сега сме изправени пред нов тип врагове, по-умни, по-безскрупулни, щедро финансирани фанатици с амбиции за световно господство, независимо на каква цена и за чия сметка. Вие, англичаните вече нямате пари, нямате военна флота, нямате армия, нямате военновъздушни сили и проклетото ви правителство гъмжи от социалисти и предатели, които по наше мнение вече са ви предали. Преебали са ви отвътре. Във вашата служба за сигурност работят предатели, които са по-голяма тиня и от Филби. Господи, спечелихме две световни войни за вас, платихме загубите, а вие какво? Ако не е нашето стратегическо оръжие, ракетите, нашата флота, армия, въздушни сили, нашите данъкоплатци, парите ни, всички ще сте мъртви или в проклетия Сибир. Междувременно, трябва да работя с вас, независимо дали това ви харесва, или не. Хонконг ни е необходим за база, а полицаите ви, за да охраняват самолетоносача.“

— Родж, благодаря ти, че ми даде от твоите хора — каза той. — Много сме ти благодарни.

— Ние също не искаме проблеми докато самолетоносачът е тук. Красив кораб! Завиждам ви за него. Ще се погрижа да получиш копие от списъка на баровете, които вашите момчета трябва да избягват — някои от тях са комунистически свърталища, другите са често посещавани от по-буйни войници на Нейно Величество. — Крос се усмихна. — Въпреки че едва ли ще ни се размине без някой и друг скандал.

— Разбира се, Родж, това убийство на Ворански ми изглежда твърде нагласено. Искаш ли да изпратя един от хората си, който говори шанхайски, да помага при разпита?

— Ще ти се обадя, ако имаме нужда от помощ.

— Може ли сега да ни дадеш нашето копие на рапортите на А. М. Г.? После ще се разкараме от главата ти.

Крос го погледна и се размърда притеснено на стола си, независимо, че очакваше въпроса.

— Трябва ми разрешение от началниците.

Роузмънт се изненада.

— Нашият шеф в Англия е бил при твоя Велик Бял Баща и той си е дал благословията. Трябваше да си получил заповед още преди час.

— О?

— Разбира се. По дяволите, не бихме могли да знаем, че А. М. Г. е получавал пари от тай-пан, а още по-малко, че му е изпращал шпионска информация! Засипват ни със спешни телекси по този въпрос. Откакто Ед има първото копие на завещанието и признанията на А. М. Г. Вашингтон непрекъснато ни притиска да се доберем до останалите негови рапорти. Сега се опитваме да проследим обаждането до Швейцария, но…

— Какво, какво каза?

— Обаждането на Киърнън. Второто негово обаждане.

— Не те разбирам.

Роузмънт му обясни. Крос се намръщи.

— Моите хора не са ми казвали за това. Нито Дънрос. Защо му е нужно на Дънрос да ме лъже или премълчава? — Крос им предаде разговора си с Йан. — Той няма причина да крие, нали?

— Не. Тай-панът според теб наред ли е?

Крос се засмя.

— Ако питаш дали е сто процента британски роялист, чиято вярност е към неговата „Ноубъл хаус“, собствените принципи и Кралицата — не непременно в същия ред — отговорът е — твърдо да.

— Е, добре, дай ни сега копията и да си вървим.

— Когато получа потвърждение отгоре.

— Провери при дешифровчиците — трябва да е написано: „Приоритет 1–4а“. Там е наредено да ни предадете копия от рапортите на А. М. Г.

„Приоритет 1–4а“ се получава много рядко и се изискваше моментално реагиране.

Крос се поколеба, мъчейки се да се измъкне от клонката, в която попадна. Дори не смееше да им каже, че папките на А. М. Г. не са още в него. Вдигна слушалката и набра.

— Крос е на телефона. — Има ли нещо за мен от „Източника“? Става въпрос за „Приоритет 1–4а“?

— Не, сър. Нищо, освен това, което ви пратихме преди час — това, за което се разписахте — отговори жената от СИ.

— Благодаря. — Крос затвори телефона. — Още нищо не е получено.

— По дяволите — изруга Роузмънт. — Заклеха се, че ще е получено, преди да сме дошли при теб. Явно всеки момент ще пристигне. Ако нямаш нищо против — да почакаме тук.

— Имам след малко среща в Центъра и трябва да тръгвам. Може би по-късно тази вечер.

И двамата поклатиха глави. Ланган каза:

— Ще чакаме. Имаме нареждане веднага да ги изпратим. Заповедта е да ги занесем на ръка. Осигурена ни е денонощна охрана. В Кай Так всеки момент се очаква да пристигне военен самолет за куриерите — дори не ни се разрешава да ги преснимаме тук.

— Не се ли престаравате?

— Ти най-добре би могъл да отговориш — какво съдържат?

Крос започна да играе със запалката си с емблемата на университета в Кеймбридж. Имаше я от студентските си години.

— Вярно ли е това, което А. М. Г. пише там за ЦРУ и за Мафията?

Роузмънт го изгледа.

— Не зная. По време на Втората световна война вие използвахте какви ли не престъпници. От вас се научихме да не пропускаме нито една възможност — това беше ваше правило номер едно. Освен това — добави Роузмънт убедено, — тази война е наша и каквото й да ни струва трябва да я спечелим.

— Да, трябва — повтори като ехо Ланган, също толкова убеден, — защото ако стане така, че загубим тази война целия свят ще загине и няма да имаме втори шанс.

Трима мъже бяха застанали на мостика на „Съветски Иванов“ с бинокли, насочени към американския самолетоносач. Единият беше цивилен и имаше прикрепен за яката микрофон — диктуваше експертния си технически коментар на това, което виждаше. От време на време, някой от другите двама допълваха. Бяха в летни военноморски униформи. Единият от тях беше капитанът, Григорий Суслов, а другият, неговият първи заместник-капитан.

Самолетоносачът бавно влизаше в пристанището, придружаван от влекачи. Минаващите покрай него търговски кораби и фериботи надуваха сирени за поздрав. На задната палуба свиреше военен оркестър. Моряци с бели униформи махаха с ръце за поздрав на минаващите покрай тях кораби. Денят беше много влажен и следобедното слънце хвърляше дълги сенки по палубата.

— Капитанът е експерт.

— Да. Но с тази радарна система и дете би могло да се справи с управлението — отговори Суслов. Беше широкоплещест мъж с брада, дълбоки кафяви очи и кръгло приветливо лице. — Онези радарни устройства горе изглежда са новите GES за много далечен обхват. Така ли е Василий?

Техническият експерт моментално прекрати записването.

— Да, другарю капитан. Но погледнете назад! Там имат четири бойни самолети F5, паркирани са вдясно на палубата.

Суслов подсвирна от учудване.

— Не се очакваше да са на въоръжение до следващата година.

— Не.

— За това направи отделна докладна, веднага щом влезе на док. Само за това сведение си заслужаваше да дойдем.

— Да.

Когато самолетоносачът леко зави, Суслов внимателно фокусира бинокъла си. Дори можа да види рейките за бомби на самолетите.

— Колко ли бомбардировачи F5 има в търбуха си и колко атомни бойни глави за тях?

— Дано имаме късмет, другарю капитан — каза заместникът му.

— Да се надяваме. Тогава смъртта на Ворански няма да е била напразно.

— Американците не знаят ли, че ще бъде съблазън за всеки агент в Азия?

— Добре, че са наивни. Това много опростява задачата ни. — Още веднъж Суслов се съсредоточи върху самолетите F5.

Мостикът беше изпълнен с модерни съоръжения за наблюдение. Един от радарите можеше да обхване цялото пристанище. Пред екрана му седеше моряк с посивели коси. Самолетоносачът се появяваше, като усилен, ясен сигнал сред неизброимите други.

Бинокълът на Суслов се премести върху огромния мостиков комплекс на самолетоносача и го обходи от край до край. Усети как тръпки преминаха по тялото му пред внушителните размери и сила, които излъчваше.

— Казват, че досега не са го презареждали — нито веднъж след пускането му през 1960 година.

Вратата на радиокабината зад гърба му се отвори и радистът, отдавайки чест, му подаде каблограма.

— Спешна е, от Центъра.

Суслов я взе и се разписа за нея. Беше безсмислена върволица от думи. Хвърли последен поглед на самолетоносача, отпусна бинокъла на гърдите си и тръгна към каютата си. Пред вратата й имаше охрана, както и на двата входа към мостика.

Той заключи, отвори добре замаскиран малък сейф, от който извади книгата за дешифриране. Бързо разшифрова съобщението. Прочете го внимателно и за момент се замисли.

Прегледна втори път каблограмата, върна книгата, заключи сейфа и изгори оригинала в пепелника. След това вдигна слушалката.

— Мостикът ли е? Другарят Меткин да се яви в моята каюта.

Докато го чакаше се загледа през люка. Кабината му беше разхвърляна. На бюрото имаше снимка на едра, щастливо усмихната жена. И още една, на красив младеж във военна униформа и на момиче. Върху полуоправеното му легло се въргаляха книги, тенис ракета и вестници.

На вратата леко се почука и той отключи. Влезе морякът, наблюдаващ екрана на радара.

Суслов му подаде разкодираната каблограма и отново заключи вратата.

Морякът беше нисък на ръст, с посивяла коса и добродушно лице. Официално се водеше политкомисар на кораба и съответно, старши офицер. Той прочете написаното:

Първи приоритет. Григорий Суслов. Поемате веднага всички задачи и отговорности на Ворански. Лондон докладва, засилен интерес от страна на ЦРУ и МИ–6 към информацията в сините папки, предадени на Дънрос, от английския разузнавач — координатор, А. М. Г. Наредете на Артър да достави незабавно копия. Ако Дънрос е унищожил копията, телеграфирайте осъществим план за неговото отвличане, задържане и провеждане на обстоен разпит, чрез дрогиране.

Лицето на политкомисаря остана безизразно. Той погледна Суслов.

— За А. М. Г. ли става въпрос? Алън Медфърд Грант?

— Да.

— Дано изгори в ада!

— Така ще стане, ако има справедливост на този или онзи свят. — Суслов се усмихна мрачно. Отиде до барчето и взе наполовина пълна бутилка водка и две чаши. — Слушай, Дмитрий, ако аз не успея или нещо ми се случи, ти поемаш командването. — Той му показа ключа. — Отключваш сейфа. Вътре са инструкциите за дешифриране и всичко друго, което трябва да знаеш.

— Разрешете аз да отида вместо вас тази вечер. Вие сте по-необходим…

— Не. Благодаря, стари приятелю. — Суслов го потупа топло по рамото. — В случай на инцидент, ти поемаш командването и продължаваш изпълнението на мисията. Нали за това са ни обучавали. — Те чукнаха чашите си. — Не се безпокой, всичко ще мине без грешка, — успокои го той. Беше щастлив, че върши това, за което някога мечтаеше, удовлетворен от работата и от положението си. Работеше за VI отдел на Първа дирекция на КГБ, който отговаряше за разузнаването в Китай, Северна Корея и Виетнам. Беше старши асистент в катедра Международни отношения на Владивостокския университет. Контраразузнавач–2А, полковник от КГБ и най-важното — висш партиен функционер за Далечния Изток. — Центърът издава заповедите. Ти трябва да ни пазиш гърба тук. Нали?

— Разбирам. Знаеш, че можеш да разчиташ на мен, Григорий. Мога да се справя с всичко. Но се безпокоя за теб — каза Меткин.

Двамата работеха от няколко години заедно и той много уважаваше Суслов, въпреки че не знаеше откъде идват заповедите му. Понякога се изкушаваше да проучи това за себе си. „Много се увличаш — каза си той. — Следващата година се пенсионираш и може би ще имаш нужда от влиятелни приятели и единственият начин да получиш помощ от тях е да знаеш и кътните им зъби. Но със или без Суслов ти си заслужил и презаслужил пенсията си и можеш спокойно и достойно да се оттеглиш у дома си в Крим.“ Сърцето на Меткин заби по-бързо при мисълта за красотите и мекия климат на Черно море, за спокойния живот с жена си и как понякога ще вижда сина си, който, издигнал се в йерархията на КГБ, ще работи във Вашингтон, далеч от външна и вътрешна угроза.

„Господи, пази сина ми от предателство и грешки — замоли се горещо той. Доповръща му се при мисълта, че шефовете му могат да узнаят, че е вярващ, защото родителите му, обикновени селяни го бяха възпитали в любов към Бога. Ако узнаеха нямаше да има Крим след пенсионирането.“

— Ворански! — каза той, внимавайки да не издаде омразата си към него. — Та той беше отличен разузнавач! Къде ли е сгрешил?

— Предаден е, това е проблемът — мрачно обясни Суслов. — Ще открием убийците му и те ще си платят. Ако следващият нож е за мен… — Едрият мъж присви рамене, напълни чашите с водка и се усмихна… — И какво от това? Нали всичко е в името на каузата, на партията и майка Русия.

Отново чукнаха чаши и пиха до дъно.

— Кога слизаш на брега?

Суслов усети приятно разливащата се по тялото му топлина, опасностите сега изглеждаха по-малко реални. Той посочи люка.

— Веднага щом акостира на безопасно място — ехидно се засмя. — Бива си го обаче този хубавец, а?

— Ние нямаме нищо, което би могло да се сравни с него, нали капитане? Нито с военните му самолети. Абсолютно нищо.

Суслов се усмихна и пак напълни чаши.

— Не, другарю. Но ако врагът няма истински боен дух, тогава и сто такива самолетоносачи няма да му помогнат.

— Да, но ако сега американците решат да ни изтрият от лицето на земята.

— Съгласен съм, сега биха могли, но няма да го направят, не им стига кураж за това. — Суслов отново отпи. А много скоро ние ще можем да им забием носовете в задниците! — Той въздъхна замечтано. — Ей, хубаво ще е, когато дойде това време.

— Ще е ужасно.

— Не, кратка, почти безкръвна война с Америка и тогава останалият свят ще е в ръцете ни.

— Безкръвна? Какво ще кажеш за атомните им бомби? За водородните?

— Никога няма да използват ракети срещу нас, дори сега се страхуват. Сигурни са, че ние бихме използвали нашите срещу тях.

— Бихме ли?

— Не зная. Някои командири, да. За себе си не зная. Сигурно ще ги използваме в отговор. Но първи? Не зная. Мисля, само заплахата винаги ще им е достатъчна. Няма да е нужно да има истинска война. — Той запали ъгълчето на разкодираната каблограма и я пусна в пепелника. — Още едно отлагане за двадесет години — какъв руски гений е измислил това — ще имаме по-голям и по-модерен флот от тях, въздушни сили също по-големи и по-модерни. В момента имаме повече танкове и повече войници, но без кораби и самолети ни се налага да чакаме. Двадесет години не са много за Русия — да владее света.

— А Китай? Какво с Китай?

Суслов глътна останалата водка и отново напълни чашите. Шишето се изпразни и той го хвърли върху леглото си. Видя, че каблограмата се е нагърчила и изгоряла в пепелника.

— Може би Китай е мястото, където можем да използваме атомните си бомби. Оттам нищо не ни трябва. Нищо. Това ще ни реши проблема с тях веднъж завинаги. Какъв беше броят на боеспособното население в Китай при последните изчисления?

— 116 милиона между осемдесет и двадесет и пет годишна възраст.

— Помисли само! 116 милиона жълти дяволи, с които споделяме обща граница с дължина 5 000 мили… и после били сме изпитвали параноичен страх от Китай! Атомните бомби ще ни решат проблемите с Китай — бързо, просто и завинаги.

Другият кимна.

— А този Дънрос? Папките на А. М. Г.?

— Ще ги вземем от него. В последна сметка, Дмитрий, един от нашите хора е в семейството му, един е партньор в бизнеса му, друг е в Специалното разузнаване, където и да се обърне са „Севрин“ и Артър, а освен това имаме дузина в неговия парламент, дори и в правителството.

Двамата се разсмяха.

— Ами ако ги е унищожил?

— Казват, че имал феноменална зрителна памет.

— Тук ли ще го разпиташ?

— Ще бъде опасно, а и никога не съм го правил. А ти?

— И аз не.

Капитанът се намръщи.

— Когато се свържеш тази вечер, предай на Центъра да приготви експерт в случай, че ни потрябва — Коронски от Владивосток, ако е на разположение.

Дмитрий кимна, унесен в мисли. Пред погледа му попадна сутрешният „Гардиън“, полусмачкан върху леглото. Суслов взе вестника и го зачете.

— Григорий, ако трябва да отвлечем Дънрос, защо да не хвърлим подозренията върху тези? Тогава ще имаме колкото искаме време?

Заглавията навсякъде бяха: „ХВАНАТИ ЗАПОДОЗРЕНИ В СЛУЧАЯ ПО ОТВЛИЧАНЕТО НА ДЖОН ЧЕН“.

— Ако Дънрос не се върне… може би нашият човек ще стане тай-пан! А?

Суслов се подсмихна.

— Дмитрий, ти си гениален.

Роузмънт погледна часовника си. Достатъчно бе чакал.

— Родж, може ли да използвам телефона ти?

— Разбира се — каза Крос.

Изгаси цигарата си и набра телефона на оператора на ЦРУ в консулството.

— Роузмънт е на телефона, — свържете ме с 2022. — Това бе комуникационният център на ЦРУ.

— 2022. Чапмен е на телефона. Кой моля?

— Роузмънт. Хелоу, Фил, има ли нещо ново?

— Не. Очакваме докладната на Марти Повиц — нещо много са се разшавали на мостика на „Съветски Иванов“ с биноклите си. Трима мъже, Стен. Единият е цивилен, другите са капитанът и заместникът му. Имат радар с малък обсег, работи много яко. Искаш ли да предупредим капитана на „Кориджидор“?

— По дяволите, не, няма смисъл да даваме повод да маха с опашка повече, отколкото заслужава. Фил, виж дали е пристигнало потвърждение на нашата 40–41?

— Разбира се, Стен. Дойде в… почакай… дойде точно в 16.03 местно време.

— Благодаря Фил, дочуване.

Роузмънт запали друга цигара. Ланган го гледаше кисело, беше непушач, но не каза нищо, тъй като Крос също пушеше.

— Родж, какво си намислил? — попита грубо Роузмънт. Ти си получил „Приоритет 1–4а“ в 16.03. По това време е пристигнало потвърждението за нас. Защо трябваше да ни караш да висим?

— В момента ми е удобно — отговори Крос с приятен тон. Роузмънт почервеня, Ланган също.

— Аз пък не го намирам за удобно. Двамата имаме официални инструкции да вземем копията веднага.

— Толкова съжалявам, Стенли.

Чак вратът на Роузмънт почервеня, но се овладя.

— Няма да се подчиниш на „Приоритет 1–4а“?

— Не, на този етап.

Роузмънт стана и тръгна към вратата.

— О’кей, Родж, ще те накажат по всички точки на закона.

Той стана, дръпна рязко вратата и излезе. Ланган беше вече на крак.

— Каква е причината, Родж? — попита той. Крос отвърна на погледа му и спокойно отговори:

— Причина за какво?

Ед Ланган беше готов да избухне, но в същия момент се сети:

— Господи, Родж, те сигурно още не са в теб? Прав ли съм?

— Хайде, Ед, поне ти би трябвало да знаеш, че сме много бързи.

— Това не е отговор. В теб ли са или не?

Не получи отговор, стана и затвори след себе си вратата. Крос моментално натисна скрития бутон. Секретът щракна. С друг скрит бутон изключи касетофона. Вдигна слушалката и набра номер.

— Брайън? Чувал ли си се с Дънрос?

— Не, сър.

— Чакай ме долу. Вземи Армстронг.

— Да, сър.

Крос затвори телефона, взе официална бланка за арестуване. Попълни името Йан Струан Дънрос и подписа двата екземпляра. Горното копие задържа, а другото заключи обратно в чекмеджето на бюрото си. Огледа внимателно офиса, постави късче хартия в процепа на чекмеджето, за да може да разбере, ако някой го е отварял или се е опитвал да го отваря. След това излезе.

Сложната секретна заключалка щракна.

22

17:45 часа

Дънрос беше в съвещателната зала на „Струан“ заедно с останалите директори на „Нелсън трейдинг“ и поглеждайки към Ричард Куанг каза:

— Не, Ричард, съжалявам, не мога да те чакам до утре.

— За теб няма разлика, но за мен е от голямо значение. — Ричард Куанг беше притеснен. Всички го гледаха. — Филип Чен, Ландо Мата и Цепелин Танг.

— Съжалявам, Ричард — остро каза Ландо Мата. — Боже, ти изглежда подценяваш сериозността на тази навалица!

— Дю не ло мо. Така изглежда — лицето на Цепелин Танг се тресеше от ярост.

Дънрос въздъхна. Ако той не беше тук всички щяха да беснеят и да си крещят един на друг, щяха да хвърчат обидни думи, както обикновено става при преговори между китайци, да не говорим за такова неприятно разискване, каквото беше днешното. По установения ред за „Ноубъл хаус“, всички съвещания се провеждаха на английски, а англичаните забраняваха китайските ругатни и проклятия, което всъщност беше и идеята.

— Въпросът трябва да бъде решен сега, Ричард.

— Съгласен съм. — Ландо Мата беше красив, около 50-годишен португалец, с остри черти. Кръвта на неговата майка китайка се виждаше в тъмните очи, тъмната коса и златистия цвят на кожата. Той нервно забарабани с дългите си пръсти по масата. Знаеше, че Ричард Куанг никога не би издал, че той, Тайтфист Танг и Смъглър Мо контролират банката. Нашата банка е едно съвместно начинание, мислеше ядосано той, но нашите билиони вътре са нещо друго. Не можем да ги изложим на риск.

— Никога — нервно се обади Цепелин Танг. — Баща ми също иска ясно да го разберете. Той си иска неговото злато!

— Майко Божия, ние имаме почти петдесет тона злато в твоите трезори.

— Всъщност са над петдесет тона — каза Цепелин Танг, пот бе избила по челото му. — Моят старец ми даде цифрите — 1 792 668 унции.

Въздухът в голямата стая беше задушен и влажен, прозорците отворени. Цепелин Танг беше добре облечен, тежък мъж на около четиридесет години, с малки тесни очи, най-старият син на Тайтфист Танг и английският му беше превъзходен. Прякорът му идваше от филм, който Тайтфист беше видял в деня на раждането му.

— Така ли е, Ричард?

Ричард Куанг повдигна листа, в който бяха нанесени количествата злато и балансът на „Нелсън трейдинг“. Ако ще трябва да се откаже тази вечер от билиона и парите в брой, това много силно ще намали наличния капитал на банката и когато новината се разнесе, което ще стане, устоите й ще се разклатят.

— Какво мислиш да правиш, глупак такъв! — беше изкрещяла жена му, преди да тръгне от офиса си за съвещанието.

— Ще отлагам, отлагам и надявам се да…

— Не! Направи се на болен! Ако си болен, няма да им дадеш парите ни. Не можеш да отидеш на съвещанието! Прибирай се у дома и се престори на болен.

— Не мога, тай-панът лично ми се обади. Също и Мата! Не смея да не отида.

— Тогава разбери кой иска да ни унищожи и се разплати с него! Къде ти е акълът? Кого си обидил? Трябва да е някой от белите кучета. Открий кой е и си уреди сметките с него, защото иначе ще изгубим банката, ще изгубим членството си в „Търф клъб“, конете, Ролса и престижа си завинаги! Ако банката фалира, ти никога няма да си Ричард Куанг отново, не че да бъда лейди Куанг има някакво значение, ох не! Направи нещо! Намери ко… Дю не ло мо.

Ричард Куанг чувстваше как потта се стича по гърба му, но пазеше самообладание и се мъчеше да измисли начин да излезе от положението.

— Златото ви е абсолютно сигурно, както и парите. Ние сме банка на „Нелсън трейдинг“ от самото начало, никога не сме имали и най-малка неприятност. Доста голям риск поехме в началото с вас…

— Хайде сега, Ричард — каза Мата, прикривайки омразата си. — Не можеш да рискуваш със злато? Със сигурност, не с нашето. — Златото принадлежи на „Грейт гуд лак къмпани ъф Макао“, която притежаваше монопола върху хазарта в продължение почти на тридесет години. Сегашното състояние на компанията беше повече от два билиона долара. Тайтфист Танг, лично имаше повече от 30 процента. Ландо Мата — 40 процента, наследниците на Смъглър Мо, който миналата година умря — останалите 30 процента.

„Само ние помежду си — мислеше Мата — притежаваме 50 процента от «Хо-Пак», които това кучешко смрадливо лайно, по някакъв начин е изложило на опасност. Съжалявам, Ричард, но аз гласувах «Нелсън трейдинг» да си смени банката — най-малко временно. Тайтфист е наистина много ядосан… имам тук и пълномощното на Чинг“.

— Но Ландо — започна Ричард Куанг, — няма причини да се безпокоите. — Той посочи с пръст към полуотворен вестник — „Чайна гардиън“, който беше на масата. — Виж новата статия на Хейпли, тук пише, че всичко около банката е буря в чаша вода, всичко е кампания на завистливи кон…

— Възможно е. Но китайците вярват в слухове и навалицата в банката е факт — остро му отговори Мата.

— Моят старец също вярва — ревностно го подкрепи Цепелин Танг. — Той има доверие и на Фор Фингър Уу, който днес следобед е телефонирал и му е казал, че си е изтеглил всички пари, посъветвал го и той да направи същото, така че един час след това, Ландо и аз, бяхме на път за тук, а ти знаеш колко мразя да летя. Ричард, знаеш много добре, че когато баща ми иска нещо да бъде свършено веднага, то веднага се свършва.

„Да — мислеше Ричард Куанг с отвращение, — този смрадлив стар мизерник и от гроба си ще стане за петдесет цента, ако има опасност да ги загуби.“

— Съветвам ви да почакате ден-два…

Дънрос ги остави да поговорят от приличие. Вече беше решил какво да прави. „Нелсън трейдинг“ бе изцяло притежание на „Струан“, така че другите директори всъщност почти нямаха думата. Но дори и така „Нелсън трейдинг“ имаше изключителните права за внос на злато, дадени му от правителството на Хонконг. Без обаче бизнеса на „Гуд лак къмпани“ — с други думи без благоразположението на Тайтфист Танг и Ландо Мата — печалбата на „Нелсън трейдинг“ щеше да е нула.

Дънрос погледна часовника си. След няколко минути Крос ще пристигне.

— Ние имаме активи за над един билион, Ландо — повтори Ричард.

— Добре — живо се намеси Дънрос, поставяйки финал на срещата. — Тогава, Ричард, за теб няма значение как ще постъпим. Няма смисъл да отлагаме. Наредих нашият камион да чака точно в осем на страничната врата на банката ти, за да направим прехвърлянето.

— Но…

— Защо толкова късно? — попита Мата. — Още няма шест.

— Вече ще е тъмно, Ландо. Не бих искал да прехвърляме 50 тона злато по светло. Може да има престъпници наоколо. Не можем да рискуваме, нали?

— Боже Господи, ти мислиш за… тримата? — Цепелин Танг бе шокиран. — Ще се обадя на баща си. Той ще изпрати допълнително охрана.

— Да — каза Мата, — веднага се обади.

— Няма нужда. Полицията посъветва по-добре да не се вдига шум. Те увериха, че ще се погрижат за охраната.

Мата се поколеба.

— Добре, тай-пан, щом казваш. Ти отговаряш.

— Разбира се — любезно потвърди Дънрос.

— Как можем да знаем, че във „Виктория“ ще са на сигурно място?

— Ако „Виктория“ фалира, по-добре да не оставаме тук.

Дънрос телефонира на Джонджон в банката.

— Брус? Йан на телефона. Трезорът ще ни трябва точно в 8.30 часа.

— Добре. Нашата охрана ще бъде там, за да помага. Използвайте страничната врата — тази от „Дърк стрийт“.

— Разбрах.

— Полицията информирана ли е?

— Да.

— Добре. Между другото, Йан, относно… Ричард при теб ли е?

— Да.

— Обади ми се, когато ти е възможно — ще си бъда вкъщи тази вечер. Направих проучване и нещата не изглеждат добре за него. Моите приятели китайските банкери са много изнервени — дори Мок-танг има проблеми в Абърдийн, ние също. Разбира се ще авансираме Ричард с всички пари, които са му нужни срещу гаранции, банкови гаранции, но ако съм на твое място ще си изтегля всички пари, които контролирам. Нека „Блекс“ да се оправят първо с твоя чек при клиринга тази вечер. Банков клиринг и заеми се правят в полунощ, пет дни седмично в сутерена на „Бенк ъф Лондон“, „Кантон“ и „Шанхай“.

— Благодаря, Брус. Ще се видим по-късно. Всичко е организирано. Разбира се, прехвърлянето трябва да се запази в абсолютна тайна. Ричард, необходим ми е изплатим чек за баланса на „Нелсън трейдинг.“

— Аз също искам един за баланса на баща ми! — като ехо се обади Цепелин Танг.

— Ще ги изпратя утре сутринта.

— Тази вечер — каза Мата, — така ще могат да изчистят сметките. Искам чек и аз за моя баланс.

— Няма достатъчно в наличност, за да покрия трите чека — никоя банка не би могла да има такова количество, — избухна Ричард Куанг. — Дори „Бенк ъф Ингланд“ не би могла да го направи.

— Разбира се. Моля те обади се, на когото искаш, да гарантира за някои от твоите банкови операции. На Хавъргил или Саутърби. — Мата спря да барабани с пръсти. — Те очакват да се обадиш.

— Какво?

— Да. Говорих с тях този следобед.

Ричард Куанг замълча. Трябваше да измисли нещо — да не предаде парите тази вечер, за да вземе лихва за още един ден. А до утре нещата могат да се променят, така че да не се наложи изобщо изплащането на парите. Да вървят по дяволите всички бели и полубели, които са по-лоши и от белите! Неговата усмивка бе сладникава, като усмивката на Мата.

— Добре, както желаете. Ако искате да се срещнем в банката след час и…

— По-добре — каза Дънрос — Филип да дойде с теб. На него ще предадеш всички чекове. Нямаш нищо против, нали Филип?

— О, о, да, да, тай-пан.

— Добре, благодаря. След това ги занеси в „Блекс“, те ще минат по сметките до полунощ. Така ще имаш предостатъчно време, нали Ричард?

— Разбира се, тай-пан — каза Ричард Куанг бодро. Току-що му хрумна фантастична идея. Да симулира сърдечен удар! Ще го направя в колата на път за банката и тогава…

Видя студенината в очите на Дънрос и стомахът му се обърна. Отказа се от този план.

„Защо, защо трябва да вземат толкова много от парите ми?“ — помисли той изправяйки се на крака.

— Вече не ви трябвам тук, нали? Добре, хайде да тръгваме, Филип.

Двамата излязоха и за известно време се възцари тишина.

— Горкият Филип, прилича на призрак — каза Цепелин Танг, потрепервайки. — Бившите вълци трябва да са чужденци, да изпратят ухото на сина му по пощата! Отново потрепери. — Надявам се няма да стигнат до Макао. Упорито се говори, че Филип вече преговаря с тях в Макао.

— В това няма никаква истина — каза Дънрос.

— Тай-пан, той не би ти признал, че го прави. На негово място и аз бих го държал в тайна. — Цепелин Танг гледаше потиснато към телефона. — По дяволите да вървят тези бандити.

— Свършено ли е с „Хо-Пак“? — попита Мата.

— Да, докато Ричард Куанг успее да си реализира ценните книжа. Днес следобед Дънстън е ликвидирал всичките си депозити при него.

— Така, ето още един от слуховете се потвърждава!

— Страхувам се, че е точно така! — Дънрос много съжаляваше за Ричард Куанг и „Хо-Пак“, но утре щеше да започне да продава под цената. — Неговите акции ще стигнат дъното.

— По какъв начин това ще провокира бума, който ти предричаш?

— Казал ли съм го?

— Купувал си на поразия акции на „Струан“, така чух. — Мата хитро се подсмихна. — Филип, жена му, и фамилията му също.

— Всеки, който купува наши акции е умен, Ландо, независимо по кое време. Сега е много изгодно.

Цепелин Танг слушаше много внимателно. Сърцето му заби по-бързо. Той също беше чул, че „Хаус ъф Чен“ купува усилено акции на „Струан“.

— Чете ли предсказанията във вестника на Стария сляп Танг? За предстоящия бум? Беше много сериозно.

— Да.

Когато тази сутрин го прочете се разсмя, че Дайан Чен е повлияла.

— Дали Стария сляп Танг не е роднина, Цеп? — попита той.

— Не, тай-пан, доколкото ми е известно не е. Ще се радвам, ако успея, да се върна по-скоро в Макао — климатът там е далеч по-хубав. Ще участваш ли в автомобилните състезания тази година, тай-пан?

— Да, надявам се.

— Добре! Проклет да е „Хо-Пак“! Нали Ричард ще ни даде чековете? Моят старец ще получи сърдечен удар, ако загуби дори едно пени.

— Ще ги даде — каза Дънрос и забеляза странното изражение в очите на Мата. — Какво има?

— Нищо. — Мата погледна Цепелин. — Цеп, много е важно бързо да получим одобрението на баща ти. Защо ти и Клаудия не се свържете с него?

— Идеята не е лоша — китаецът излезе от стаята. Дънрос се обърна към Мата.

— И?

Мата се поколеба. След това тихо каза:

— Йан, мисля да изтегля всичките си фондове от Хонконг и Макао и да ги внеса в Ню Йорк.

Дънрос се обезпокои.

— Ще разтърсиш цялата ни система. Ако ти изтеглиш, Тайтфист ще направи същото — Чинг, Фор Фингър… всички останали.

— Какво е по-важно, тай-пан, системата или собствените ти пари?

— Не бих искал такова разтърсване на системата.

— Приключи ли сделката с „Пар-Кон“?

Дънрос го наблюдаваше.

— Уговорено е всичко. Отговорът ще е готов след седем дни. Изтеглянето ще се отрази на всички ни, Ландо. Много лошо. Което е зле за нас ще бъде много лошо за теб и много, много зле за Макао.

— Ще имам предвид. Така значи — „Пар-Кон“ идва в Хонконг. Много хубаво — и ако „Америкън суперфудс“ превземе „Х. К. дженеръл стори“, това ще бъде ново форсиране на пазара. Възможно е Стария сляп Танг да не преувеличава. Вероятно ще имаме късмет. Той бъркал ли е някога досега?

— Не зная. Лично аз не мисля, че той комуникира с Господа, независимо, че доста хора го вярват.

— Ако има бум, това ще е много добре. Времето е изключително подходящо. Да. И ние можем да налеем масло в огъня на най-големия бум в историята. А?

— Ще помогнете ли?

— Десет милиона между мен и Чинг — Тайтфист няма да има интерес, знам това. Ти ще кажеш кога и къде?

— Половин милион в „Струан“, четвъртък преди затваряне, останалите разпределени между „Ротуел-Горнт“, „Хонконг уъфс“, „Хонконг пауър“, „Голдън фери“, „Каулуун инвестмънт“, и „Хонконг дженеръл стори“.

— Защо в четвъртък, защо не утре?

— „Хо-Пак“ ще падне много ниско. Ако ние закупим голямо количество в четвъртък преди затваряне, ще направим състояние.

— Кога ще анонсираш сделката с „Пар-Кон“?

Дънрос се поколеба.

— Петък, след затваряне на борсата.

— Добре. Аз съм с теб, Йан. Петнадесет милиона. Петнадесет вместо десет. Ще продаваш ли „Хо-Пак“ под стойността им?

— Разбира се, Ландо. Знаеш ли кой е зад натиска върху „Хо-Пак“?

— Не. Но Ричард се беше разпрострял прекалено и това не бе разумно. Хората говорят, а китайците по принцип нямат доверие в банките и реагират на всеки слух. Мисля, че „Хо-Пак“ ще банкрутира.

— Боже Господи!

— Джос! — Мата спря да барабани по масата. — Искам да утроя нашия внос на злато.

Дънрос се втренчи в него.

— Защо? Сега си на пълни обороти. Ако ги притиснеш много, ще направят грешки и ще се отрази на печалбата ти. В момента си балансирал всичко идеално.

— Да, но Фор Фингър Уу и другите ме увещават, че могат да транспортират безопасно в огромни количества.

— Нямаме нужда да притискаш нито тях — нито пазара си. Абсолютно никаква нужда.

— Йан, чуй ме. Има неприятности в Индонезия, в Китай, Индия, Тибет, Малайзия, Сингапур, кипеж във Филипините и сега американците навлизат в Югоизточна Азия, което за нас е чудесно, а за тях ужасно. Инфлацията ще литне нагоре и тогава, както обикновено, всеки благоразумен бизнесмен в Азия, специално китайските бизнесмени, ще искат да се отърват от книжните си пари и да ги превърнат в злато. Трябва да сме готови да посрещнем един такъв момент.

— Какво си чул, Ландо?

— Много странни неща, тай-пан. Например, че някои американски генерали искат пълна конфронтация с комунистите. За тази цел са избрали Виетнам.

— Но американците никога няма да победят там. Китай няма да им позволи, не повече отколкото в Корея. Всяка историческа книга ще им покаже, че Китай винаги преминава границите си, за да запази буферните си зони.

— Дори да е така, конфронтация ще има.

Дънрос изучаваше Ландо Мата, чието несметно богатство и дългогодишно търгуване му даваше достъп до много секретни места.

— Какво друго си чул, Ландо?

— Че бюджетът на ЦРУ е удвоен.

— Това никой не би трябвало да го знае.

— Но аз го знам. Тяхната служба за сигурност е ужасна, Йан, ЦРУ е навсякъде в Югоизточна Азия. Вярвам, че някои от техните фанатични привърженици се опитват да се вмъкнат в търговията е опиум в Златния Триъгълник в полза на приятелски настроените към тях Меконг-хил племена, за да ги подбутнат към конфронтация с Виетконг.

— Господи!

— Да. Нашите събратя в Тайван са бесни. Увеличава се изобилието на правителствени пари, инвестирани в пристанища, летища, шосета. В Тайван, Окинава и особено в Южен Виетнам. Определени американски фамилии с връзки във висшите сфери осъществяват снабдяването с цимент и желязо при много благоприятни условия.

— Кой?

— Кой произвежда цимент? Например… да кажем в Ню Ингланд?

— Боже Господи, сигурен ли си?

Мата се усмихна иронично.

— Дори чух, че съществена част от много голям правителствен заем отпуснат на Южен Виетнам, е бил изразходван за несъществуващо летище в непроходима джунгла. О да, Йан, злоупотребите са огромни. Така че нареди да се увеличи количеството на златото от утре. От следващия месец започваме да транспортираме до Макао с кораби на въздушна възглавница и ще скъсим времетраенето от три часа на седемдесет и пет минути.

— Не мислиш ли, че с „Каталина“ е по-безопасно?

— Не. Корабите на въздушна възглавница могат да транспортират много по-големи количества и ще се движат много по-бързо. Ще имаме и постоянна радарна комуникация, най-добрата.

След кратка пауза Дънрос възрази:

— Толкова много злато би привлякло вниманието на всякакъв вид престъпници. Дори на интернационалния престъпен свят.

Мата отново се усмихна.

— Нека заповядат. Никога няма да могат да си отидат. В Азия имаме много дълги ръце. — Пръстите му отново забарабаниха. — Йан, ние сме стари приятели, искам да ми дадеш съвет.

— Ще се радвам да ти помогна за всичко.

— Вярваш ли в промените?

— Промени в бизнеса ли?

— Да.

— Зависи, Ландо — веднага отговори Дънрос. — „Ноубъл хаус“ се е променил много малко за век и половина, но в друго отношение промяната е неимоверна.

Накрая Мата каза:

— След няколко седмици правителството на Макао е задължено отново да обяви на търг хазартния бизнес…

Интересът на Дънрос моментално се изпари. Бизнесът в Макао се развиваше на монополна основа. Монопол получава този, който е в състояние да предложи най-висока цена.

— Това е петата година. Всеки пет години Министерството изисква провеждане на вътрешен търг. Участието в търга е достъпно за всеки, но на практика, ние педантично подбираме участниците. Моят стар съдружник, Смъглър Мо вече е мъртъв. Неговите наследници са разточителни и се интересуват по-скоро от Запада, голф и хазарт в Южна Франция, отколкото от състоянието и бъдещето на синдиката. За фамилията Мо това е предопределено от поколения насам: един на десет хиляди натрупва пари, инвестира в земя, става богат, купува си наложници, които бързо го изчерпват. Второто поколение е неудовлетворено, харчи, ипотекира земя, за да запази престижа и благоволението на любовниците си. Третото — продава земята и банкрутира. Четвъртото са хамали. — Гласът му бе спокоен, почти напевен. — Моят добър приятел вече е мъртъв. Не храня никакви чувства нито към синовете му, нито към техните деца. Те са богати, даже прекалено богати, благодарение на мен и сами ще намерят пътя си, добър, лош или много лош. Що се отнася до Тайтфист… — отново спря да барабани, — Тайтфист умира.

Дънрос се изуми.

— Но аз го видях преди около седмица и ми се стори здрав, слаб както винаги и все така опак.

— Йан, той умира. Знам го със сигурност, защото превеждах, когато португалските специалисти му правеха изследвания. Каза, че няма доверие на нито един от синовете си. Месеци наред се мъчех да го убедя да се прегледа. Двамата лекари бяха категорични — рак на дебелото черво, с метастази по цялото тяло. Докторите му дават месец-два… преди седмица беше. — Мата се усмихна. — Тайтфист ги наруга, каза им че нищо не разбират, че са глупаци и хич да не чакат да им плати за грешната диагноза. — Дребният португалец гадно се изсмя. — Има повече от 600 милиона щатски долара, но никога няма да плати този преглед. Ще продължи да пие вонящата, отвратителна китайска билкова бира и да пуши опиум. Никога няма да приеме диагнозата на бял лекар — знаеш какъв е.

— Да.

Когато Йан беше ученик, през ваканциите, баща му го изпращаше да работи при свои приятели. Тайтфист Танг бе един от тях. Дънрос добре си спомняше отвратителното лято, което прекара, потейки се в мръсния сутерен на банката в Макао, стараейки се да угоди на наставника си. А му се плачеше от яд при мисълта за това, което трябваше да понася, докато приятелите му играеха на воля. Сега беше благодарен за онова лято. Тайтфист го научи толкова много за парите — за тяхната стойност, за това как да ги печели, да ги задържа, и как да работи с тях, за скъперничеството и за обичайната за китайците лихва от 2 процента месечно в добри времена.

— Изисквай двойно по-голяма гаранция, отколкото е необходимо, но там, където такава няма гледай в очите този, който е дошъл за заем! — крещеше му Тайтфист. — Няма ли гаранция, искай по-голяма лихва. Помисли, може ли да му се вярва, ще бъде ли в състояние да върне заема? Дали е работяга или е търтей? Преценявай го, глупак такъв, той е твойта гаранция! Колко от трудно спечелените ми пари иска? Дали е упорит работник? Ако е такъв, какво са за него 2 процента месечно — или 4? Нищо. Но нали моите пари ще го направят богат, ако съдбата му е да бъде богат. Самият човек е гаранцията, от която се нуждаеш! Давай на богаташкия син, колкото пари иска, ако тегли заем срещу наследството си и имаш печата на баща му — всичко ще пропилее за жени, но това не те засяга! Как ще станеш богат? Спестяваш пари, купуваш с една трета от тях земя, една трета даваш под лихва и една трета пазиш в брой. Даваш под лихва само на сигурни хора и никога нямай доверие на бял… — крещеше той.

Дънрос си спомняше добре стария човек със стоманени очи, почти без зъби — неук, който можеше да чете само три йероглифа и можеше да пише толкова, тези на името си. Но имаше мозък като компютър, помнеше заемите до последно пени, кой и кога трябваше да се издължи.

През онова лято бе на тринадесет години, там се сприятели с Ландо Мата. Тогава, както и сега, Мата беше като дух, мистериозно присъствие, което се движеше в и извън правителствените кръгове на Макао, винаги зад кулисите, незабележим, неизвестен, странен човек, който идваше и си отиваше, взимайки каквото си пожелае, жънейки несметни богатства.

Дори и сега само шепа хора знаеха името му, да не говорим за това какъв човек е той. Дори Дънрос не бе стъпвал във вилата му на „Броукън фонтейн“, където ниско разгърнатите сгради бяха скрити зад висока желязна порта и дебела каменна ограда, нито пък знаеше нещо конкретно за него — от къде идва, кои са родителите му и как е получил тези два монопола, носещи му богатството.

— Съжалявам за това, което чух за стария Тайтфист — каза Дънрос. — Той беше суров стар негодник, но не по-лош към мен, отколкото към всеки от синовете си.

— Да. Той умира. Джос. Нямам чувства към никой от наследниците му. Като Чинг, те всички ще бъдат богати, всичките. Дори Цепелин — каза Мата с презрение. — Дори Цепелин ще наследи от 50 до 75 милиона щатски долара.

— Господи, като помислиш за всички пари, които се печелят от хазарт…

Клепачите на Мата натежаха.

— Дали да направя промени?

— Да, ако искаш да напуснеш. В момента синдикатът разрешава само китайски хазартни игри: фан-тан, домино и зарове. Ако новата група е модерна, перспективна и склонна да модернизира бизнеса… ако построят голямо модерно казино с ролетка, цяла Азия ще се събира в Макао.

— Какви са шансовете за легализиране на комара в Хонконг?

— Никакви, знаеш по-добре от мен, че без хазарт и злато Макао ще затъне, а основната бизнес политика на Англия и Хонконг е да не позволят това да се случи. Ние имаме конните надбягвания — вие масите за хазарт. Но с модернизиране на бизнеса, нови хотели, нови игри, нови модерни кораби на въздушна възглавница, ще имате толкова постъпления, че ще трябва да си откриете собствена банка.

Ландо извади лист хартия, погледна я и след това я подаде на Дънрос.

— Ето тук има четири групи от по трима души, които могат да получат разрешение за участие в търга. Искам твоето мнение.

Дънрос не погледна листа.

— Искаш да избера групата, която ти вече си определил?

Мата се засмя.

— Йан, ти знаеш много за мен! Да, аз вече съм избрал групата, която ще спечели търга, ако предложената от тях цена е достатъчно голяма.

— Знае ли някоя от тези групи, че можеш да я вземеш за партньор?

— Не.

— Ами Тайтфист и Чинг? Те няма лесно да се откажат от монопола.

— Ако Тайтфист умре преди търга, ще се образува нов синдикат, който ще одобри смяната. Ако дотогава не умре, промяната ще стане по друг начин.

Дънрос погледна листа и ахна. Всички бяха добре известни китайци от Хонконг и Макао, доста богати, някои от тях с любопитно минало.

— Добре, мога да кажа, Ландо, че всичките са добре известни.

— Да. Да спечелиш такова голямо богатство, да ръководиш такава империя са ти нужни хора с виждане.

— Съгласен съм. Защо тогава ме няма в списъка?

— Подай си оставката от „Ноубъл хаус“ до един месец и ще можеш да сформираш свой собствен синдикат. Гарантирам ти, че твойто предложение ще спечели търга. Аз ще взема 40 процента.

— Съжалявам Ландо, това е невъзможно.

— Ще имаш лично богатство от 500 милиона до билион в разстояние на десет години.

Дънрос присви рамене.

— Без пари няма живот.

— Да. Но няма достатъчно пари в света, които да ме накарат да се оттегля от „Ноубъл хаус“. Все пак ще направя сделка с теб. „Струан“ ще оперира хазарт за теб, чрез подставени лица.

— Съжалявам, не. Или всичко или нищо.

— Можем да го правим по-добре, по-евтино и с повече нюх.

— Ако си дадеш оставката. Всичко или нищо, тай-пан.

Главата го заболя при мисълта за многото пари, които му предлагаше Ландо Мата.

— Абсолютно честно е. Съжалявам, не мога да се съглася.

— Сигурен съм, ти лично, ще бъдеш добре дошъл, като… като консултант.

— Само ако избера правилно групата, нали?

— Може би. — Португалецът се усмихна. — Е какво казваш?

Дънрос се чудеше дали да рискува с такова асоцииране. Да бъдеш част от хазартния синдикат на Макао не е като да си управител на „Търф клъб“.

— Ще помисля и ще ти отговоря.

— Добре, Йан. До няколко дни ми съобщи мнението си.

— Да. Ще ми кажеш ли какъв залог ще бъде печеливш, ако се решиш на замяна?

— Един съдружник или консултант трябва да го знае. Сега последната новина и тръгвам. Мисля, че никога няма да видиш приятеля си Цу-ян.

Дънрос изненадано трепна.

— Какво?

— Обади ми се вчера сутринта от Тайпей, беше страшно разтревожен. Помоли ме да изпратя Каталина за него. Каза, че е много спешно и ще ми обясни по-късно, когато се видим. Ще дойде у дома веднага след пристигането. — Мата присви рамене и огледа перфектно поддържаните си нокти. — Цу-ян е стар приятел и разреших полета. Той изобщо не дойде при мен, Йан. Всъщност пристигнал със самолета — моят шофьор го е посрещнал. — Мата погледна нагоре. — Всичко е толкова невероятно. Цу-ян бил облечен с окъсани дрехи на хамалин и носел стара сламена шапка. Измърморил нещо, че ще се видим по-късно, скочил в първото такси и бързо тръгнал, сякаш гонен от хиляди дяволи. Шофьорът ми бил изумен.

— Да няма грешка? Сигурен ли си, че е бил той?

— О да, добре известен е — за щастие шофьорът ми е португалец и бързо взема решение. Започнало преследване. Цу-ян е тръгнал на север. Близо до бариерата таксито спряло и той слязъл, затичал се с всички сили към бариерата и преминал в Китай. Моят човек го е проследил, докато стигнал при войниците и изчезнал в тяхното караулно помещение.

Дънрос слушаше и не вярваше. Цу-ян беше един от най-известните капиталисти и антикомунисти на Хонконг и Тайван. Преди войната е бил главният военен диктатор в шанхайска област.

— Цу-ян никога няма да бъде добре дошъл в Китай — каза Дънрос. — Никога! Той сигурно е първи в списъка на враговете им.

Мата се поколеба.

— Освен, ако е работил за тях.

— Възможно е.

— Всичко е възможно в Китай.

Роджър Крос и Брайън Куок слязоха от полицейска кола, следвани от Робърт Армстронг. Посрещна ги цивилно облечен човек на СИ.

— Дънрос е още в офиса, сър.

— Добре.

Робърт Армстронг остана на входа, другите двама се качиха на асансьора. Излязоха на двадесетия етаж.

— Добър вечер, сър, — поздрави Клаудия и се усмихна на Брайън Куок. Цепелин Танг чакаше до телефона. Той се взря, шокиран, в полицаите.

— Мистър Дънрос ме очаква — каза Крос.

— Да, сър. — Тя натисна бутона на телефона. — Мистър Крос е тук, тай-пан.

— Нека почакат за минутка, Клаудия, след това ги покани вътре. — Той затвори и се обърна към Мата. — Крос е тук. Ако не се срещнем в банката тази вечер, ще се видим утре сутринта.

— Да. Аз съм… моля те, Йан, обади ми се. Искам да поговоря насаме с тебе няколко минути. Тази вечер или утре сутринта.

— Девет часа тази вечер или по всяко време утре през деня.

— Обади ми се в девет. Или утре. Благодаря. — Мата прекоси кабинета и отвори едва забелязваща се врата — камуфлажна част от библиотеката. Отваряше се към таен коридор, който водеше на долния етаж.

Дънрос гледаше към него, мислейки какво ли има в главата му. Събра от бюрото листовете с набелязаните за деня задачи, прибра ги в чекмеджето и заключи. След това се облегна назад и се опита да събере мислите си, вперил очи във вратата. Сърцето му учести ударите си. Телефонът позвъня и той подскочи.

— Да?

— Татко — каза Ейдриън, както винаги припряно, — съжалявам, че те прекъсвам, но мама иска да знае, кога ще се прибереш за вечеря.

— Ще закъснея. Кажи й да не чака. Ще хапна нещо в движение. Кога се прибра миналата вечер? — попита той, спомняйки си, че беше чул колата й малко преди разсъмване.

— Рано — каза тя и той беше готов да й се скара, но усети тъгата в гласа й.

— Какво има, глезанке?

— Нищо.

— Кажи какво има?

— Нищо наистина. Прекарах чудесно, обядвах с Линк Бартлет — ходихме на пазар, но този опърничав Мартин ме вбеси.

— Какво?

— Да. Чаках го цял час. Имахме среща, да пием чай във „Виктория енд Албърт“, но той изобщо не се появи. Гаден чешит!

Дънрос се усмихна.

— Просто на някои хора не може да се разчита, Ейдриън. Мога да си представя! Да те накара да чакаш! Какво безочие! — каза със съчувствие, доволен, че Хейпли ще си получи заслуженото.

— Той е влечуго! Стопроцентово влечуго!

Вратата се отвори. Крос и Брайън Куок влязоха. Той им кимна за поздрав. Клаудия затвори вратата след тях.

— Трябва да вървя, скъпа. Хей, глезанке, обичам те! Довиждане! — Затвори телефона. — Добър вечер — поздрави — вече спокоен.

— Моля, папките, Йан.

— Разбира се, но първо трябва да се срещнем с губернатора.

— Първо искам да получа папките. — Крос извади заповедта.

Дънрос набираше номера.

— Добър вечер, сър. Суперинтендант Крос е при мен…

Дънрос подаде телефона.

— За теб.

Крос се поколеба, лицето му бе намръщено, след това взе подадената слушалка.

— Суперинтендант Крос. — Слуша известно време. — Да, сър. Разбрано. — Крос затвори телефона. — Какви ги усукваш сега, по дяволите?

— Нищо. Само съм предпазлив.

Крос му подаде заповедта.

— Ако не получа папките в шест часа, имам разрешение от Лондон да те арестувам, с или без съгласието на губернатора.

Дънрос го гледаше също толкова строго.

— Моля, направи го.

— Това заслужаваш, Йан Дънрос. Съжалявам, но си арестуван!

Брадата на Дънрос потрепери от яд. Добре. Но първо ще се срещнем с губернатора!

23

18:20 часа

Тай-панът и Роджър Крос вървяха по белия чакъл към входа на губернаторската резиденция. Брайън Куок чакаше до полицейската кола. Входната врата се отвори и млад офицер в кралска морска униформа любезно ги поздрави, после ги въведе в изящно преддверие.

Негово Превъзходителство сър Джефри Алисън беше мъж в края на петдесетте с пясъчен цвят коса, стегнат, с приятен глас и много строг. Беше седнал на старинно бюро и гледаше към тях.

— Добър вечер — поздрави той и ги покани да седнат. — Изглежда имаме проблем, Роджър. Йан има лични неща, които легално притежава и не иска да ти ги предаде, а ти ги искаш.

— Легално ги искам, сър. Имам заповед съгласно официално секретно постановление.

— Да. Зная това, Роджър. Говорих с министъра преди час. Той каза и аз съм съгласен с него, че не можем да арестуваме Йан и да поръсим „Ноубъл хаус“ със сол. Това няма да е много редно, или разумно, колкото и да ни трябват папките на А. М. Г. Също няма да е редно и разумно да ги вземем с мантия и шпага — или неща от този сорт. Нали така?

Крос се обади:

— Ако Йан ни съдейства, това няма да се наложи. Аз му обърнах внимание, че правителството на Нейно Величество е замесено. Той изглежда изобщо не си дава сметка, сър, че трябва да ни сътрудничи.

— Абсолютно съм съгласен. Министърът каза същото. Разбира се, когато Йан дойде тази сутрин при мен обясни, защо е толкова, толкова внимателен… достатъчно основателна тревога! Министърът също се съгласи с тази загриженост. — Сивите му очи станаха пронизващи. — Кой точно е дълбоко законспирираният комунистически агент в моята полиция? Кои са внедрените хора на „Севрин“?

Последва дълго мълчание.

— Не зная, сър.

— Тогава бъди така добър и го открий. Йан беше така любезен да ми позволи да прочета рапорта на А. М. Г., който вие с право сте задържали. — Лицето на губернатора стана на петна, докато цитираше пасажи от него… — тази информация трябва да бъде съобщена лично на полицейския пълномощник или губернатора, ако са лоялни… Господ да ни е на помощ! Какво става по света?

— Не зная, сър.

— Добре, ти би трябвало да знаеш, Роджър. — Губернаторът го наблюдаваше. — Сега, какво смяташ за къртицата? Кой би могъл да бъде?

— Вие, аз, Дънрос, Хавъргил, Армстронг — всеки от нас би могъл да бъде — моментално отговори Крос. — Само с една подробност: този човек е толкова дълбоко засекретен, че сигурно самият той е забравил, кой е всъщност, какви са политическите му интереси и към кого е лоялен. Сигурно е изключителен — като всички от „Севрин“. — Слабото му издължено лице бе обърнато към Дънрос. — Трябва да са много специални — проверките на СИ са наистина много добри и на ЦРУ, но преди не сме почувствали и полъх от „Севрин“.

— Как мислите да го заловите? — попита Дънрос.

— А ти как ще хванеш внедрения в „Струан“?

— Нямам представа. — „Дали агентът на «Севрин» е същият, който издаде тайните ни на Бартлет?“ — питаше се тревожно Дънрос. — Ако е от висшия ешелон, сигурно е един от седемте — недопустимо!

— Ето, разбра го — каза Крос. — Мислиш, че е изключено да са те, но един от тях всъщност е шпионин. Ако хванем единият, вероятно ще можем да го накараме да издаде останалите, ако знае кои са. — Другите двама почувстваха хладина от спокойната злоба в гласа му. — Но, за да се доберем до един, някой трябва да направи случайна грешка или да имаме късмет.

Губернаторът се замисли за момент.

— Йан ме увери, че в предишните рапорти няма нищо, което да навежда на мисълта кой би могъл да е — или да загатва по някакъв начин. Така че, другите рапорти няма незабавно да ви помогнат.

— Биха могли, в друго отношение, сър.

— Зная. — Думите бяха произнесени тихо, но значеха, „Затваряй си устата, сядай и чакай докато свърша“. Сър Джефри помълча за известно време. — Значи проблемът е да се помоли Йан за съдействие. Повтарям, съгласен съм, че неговите опасения са справедливи. — Лицето му се стегна. — Филби и Маклийн ни дадоха добър урок. Трябва да призная, че всеки път, когато се обаждам в Лондон се чудя дали не говоря с някой проклет предател. — Добре, стига за това. Йан, бъди любезен и кажи на Роджър при какви обстоятелства ще му предадеш копията на А. М. Г.

— Ще ги предам, лично, на началника или заместник-началника на МИ–6 или МИ–5, при условие, че имам писмената гаранция на Негово Превъзходителство, че човекът, на когото ги предавам, е този, който претендира, че е.

— Министърът съгласи ли се на това, сър?

— Ако ти си съгласен, Роджър? — отново гласът на губернатора бе спокоен, но се подразбираше, че е по-добре да бъде съгласен.

— Да, сър. — Роджър Крос погледна Дънрос. — По-добре ще бъде аз да съхранявам папките дотогава. Можеш да ми ги предадеш в запечатан с восък плик…

Дънрос поклати отрицателно глава.

— Те ще бъдат в безопасност, докато ги предам.

— Не. Щом ние знаем и други ще разберат. Не са с чисти ръце, като нас. Трябва да знаем къде са и да ги охраняваме непрекъснато.

Сър Джефри кимна.

— В това има резон, Йан.

Дънрос помисли за момент.

— Много добре. Поставил съм ги в трезора на банка „Виктория“. — Вратът на Крос порозовя, когато Дънрос извади ключове и ги постави на бюрото. Номерата бяха добре заличени. — Има около хиляда сейфа. Само аз зная номера. Това е единственият ключ. Ако искате да го задържите, сър Джефри. Тогава… добре, това е най-доброто, което мога да предложа, за да избегнем риска.

— Роджър?

— Да, сър, ако сте съгласни.

— Там наистина са на сигурно място. Разбира се не може да се разбият всички сейфове. Добре, значи всичко е разрешено. Йан, заповедта за арестуване е анулирана. Обещаваш да ги предадеш на Съндърс в момента, когато той пристигне? — Отново очите му станаха пронизващи. — Минах през толкова много неприятности около тези папки.

— Да, сър.

— Добре. Значи всичко е решено. Роджър, няма ли нищо ново за горкия Джон Чен?

— Не, сър, опитваме всичко.

— Отвратително нещо. Йан, какво става с „Хо-Пак“? Наистина ли е в, опасност?

— Да, сър.

— Ще се разорят ли?

— Не зная. Изглежда.

— Проклятие! Това изобщо не ми харесва. Много лошо за нашия имидж. А сделката с „Пар-Кон“?

— Изглежда добре. Надявам се да имам благоприятен доклад за вас следващата седмица, сър.

— Отлично. Тук можем да използваме някои големи американски фирми. — Той се усмихна. — Разбрах, че момичето било зашеметяващо! Впрочем, Парламентарната търговска делегация трябва да пристигне утре от Пекин. Ще се погрижа за развлеченията, ще уредя прием в четвъртък — ти, разбира се, също ще дойдеш.

— Да, сър. Вечерята само за мъже ли ще бъде?

— Да, идеята е добра.

— Аз ще ги поканя на конните състезания в събота — ще може да се използва и ложата на банката.

— Добре. Благодаря, Йан. Роджър, можеш ли да ми отделиш малко време.

Дънрос се изправи, ръкува се с губернатора и си тръгна. Независимо, че бе пристигнал с полицейската кола на Крос, неговият Ролс чакаше навън. Брайън Куок го пресрещна.

— Какво се реши, Йан?

— Помолиха ме да оставя твоят шеф да ти каже.

— Да разбира се. Той ще се забави ли?

— Не зная. Всичко е наред, Брайън. Няма за какво да се безпокоиш. Мисля, че се справих с проблема коректно.

— Надявам се. Съжалявам — отвратителна работа.

— Да. — Дънрос седна на задната седалка. — „Голдън фери“, — каза той на шофьора с ведър глас.

Сър Джефри наливаше превъзходно шери в две изящни порцеланови чаши.

— Тази работа с папките на А. М. Г. е много неприятна, Роджър — каза той. — Страхувам, се, още не съм свикнал с коварството, предателството и пределите, до които биха стигнали враговете — дори след толкова години. — Сър Джефри беше работил в Дипломатическия корпус през целия си живот, освен по време на войната, когато беше офицер от щаба на Британската армия. Той говореше руски, мандарин, френски и италиански. — Отвратително.

— Да, сър.

— Ти сигурен ли си, че можем да вярваме на Йан? В петък няма да имаш нужда от разрешението на Лондон, за да дадеш ход. Ще имаш заповед от консула и ще получиш копията.

— Да, сър. — Крос пое порцелановата чашка, нейната крехкост го смущаваше. — Благодаря.

— Съветвам те да имаш, през цялото време, двама твои хора пред трезора на банката, един от СИ, един от ЦИД за по-голяма сигурност и цивилен, който да следи тай-пана — съвсем предпазливо, разбира се.

— Ще се разпоредя, преди да съм тръгнал оттук. Вече съм наредил наблюдение на Дънрос.

— Така ли?

— Да, сър. Предполагах, че ще манипулира ситуацията в своя полза. Йан е много хитър. В последна сметка един тай-пан на „Ноубъл хаус“ не би могъл да бъде глупак.

— Наистина. Наздраве! — те едва допряха чашите си. Звукът на порцелана беше приятен. — Този тай-пан е най-добрият, с когото съм общувал.

— Йан споменавал ли е, да е чел повторно папките, сър? Миналата вечер, примерно.

Сър Джефри се намръщи, опитвайки се да възстанови сутрешния си разговор с Йан.

— Не мисля. Почакай за момент, той наистина каза… каза точно: „Когато за първи път четох рапортите си помислих, че някои от предположенията на А. М. Г. са много пресилени. Но сега — когато вече е мъртъв, аз си промених мнението…“ Такова твърдение предполага, че ги е чел отново. Защо?

Крос разглеждаше срещу светлината тънкия, като лист, почти прозрачен порцелан на чашата.

— Често съм чувал, че има почти феноменална зрителна памет. Ако папките в трезора са недостъпни… при такова положение, не би ми се искало да изкушаваме КГБ и Йан да бъде изложен на опасност.

— Боже Господи, да не мислиш, че са толкова глупави? Да отвлекат самия тай-пан?

— Зависи доколко се интересуват от рапортите, сър — отбеляза безстрастно Крос. — Може би трябва наблюдението ни да е открито — това може да ги сплаши, ако са замислили нещо. Ще му споменете ли?

— Разбира се. — Сър Джефри си го отбеляза в бележника — идеята е добра. Проклета работа. Възможно ли е Бившите вълци… може ли да има връзка между заловеното оръжие и отвличането на Джон Чен?

— Не зная, сър. Възложил съм случая на Армстронг и Брайън Куок. Ако има връзка те ще я открият. — Той наблюдаваше залязващото слънце върху бледия прозрачно син порцелан, който като че засилваше златистия блясък на шерито. — Интересно, каква красива игра на цветовете.

— Да. Наричат се „Т’анг Йинг“ — на името на директора на Императорската фабрика от 1736 година. — Сър Джефри погледна нагоре към Крос. — Дълбоко законспириран агент в моята полиция, в Колониалния офис, в Министерство на финансите, в морската база, във „Виктория“, в телефонната компания и дори в „Ноубъл хаус“. Могат да парализират целия живот на Колонията и да създадат нечувани неприятности между нас и Китай.

— Да, сър. — Крос се наведе над чашата и се взря в нея.

— Изглежда невероятно тънка. Никога преди не съм виждал такава чаша.

— Колекционер ли си?

— Не. Нищо не разбирам.

— Това са любимите ми чаши, Роджър, голяма рядкост са. Толкова са тънки, че изглеждат, като че глазурата отвътре и отвън се докосва.

— Страхувам се, когато я докосвам, сър.

— О, те са доста здрави. Фини, разбира се, но здрави. Кой би могъл да бъде Артър?

Крос въздъхна.

— Няма улика в рапорта. Никаква. Четох го сто пъти. Трябва да има нещо в другите, независимо какво мисли Дънрос.

— Възможно е.

Фината чаша изглежда интригуваше Крос.

— Порцеланът е глина, нали?

— Да. Точно този тип, Роджър, се прави от смес на два вида глина: каолин — след хълмистата област на Кингтехчен, където го има — и така наречените малки бели блокчета. Китайците наричат тези два типа, кост и плът на порцелана. — Сър Джефри отиде до украсената с орнаменти и покрита с кожа масичка, която служеше за бар и донесе гарафата. Шишето беше около дванадесет сантиметра високо и доста прозрачно. — Синьото е също забележително. Когато формата е почти суха се впръсква кобалт на прах с бамбукова тръбичка.

— Невероятно.

— Винаги е имало Имперски декрет, забраняващ експорта им. Белите хора са можели да имат достъп само до предмети, изработени от хлъзгава глина или глина за тухли. — Той отново погледна чашата си, като познавач. — Геният, който е изработил тази чаша е печелил вероятно 100 долара годишно.

— Може би е бил добре платен, — каза Крос и двамата мъже се усмихнаха един на друг.

— Може би.

— Ще намеря Артър, сър — другите също. Можете да разчитате на мен.

— Страхувам се, че нямам избор, Роджър. Двамата с министъра сме на едно и също мнение. Той трябва да информира министър-председателя — и началника на тайните служби.

— Информацията ще мине през много ръце и езици и врагът ще разбере, че сме по следите му.

— Да. Така че се налага да работим бързо. Купих благоволението на министъра за четири дни, Роджър. В този срок министърът няма да предава нищо.

— Купили сте, сър?

— Фигуративно казано. В живота човек получава и дава — дори в Дипломатическия корпус.

— Да, сър. Благодаря.

— Имате ли някаква информация за Бартлет и Кейси?

— Не, сър. Роузмънт и Ланган изискаха досиетата им. Изглежда има някаква връзка между Бартлет и Банастазио — не сме сигурни каква е точно. Той и мис Чолок са били миналия месец в Москва.

— А! — сър Джефри допълни чашите. — Какво направихте с горкия Ворански?

— Изпратих трупа на кораба им, сър. — Крос разказа по същество разговора си с Роузмънт и Ланган и му каза за снимките.

— Това е неочакван късмет! Нашите братовчеди поумняват — каза губернаторът. — Ще побързаш да намериш убийците, преди да са те изпреварили КГБ или ЦРУ, нали?

— Имам групи за наблюдение около къщата. Щом се появят ще ги пипнем. Ще ги държим изолирано, разбира се. Засилих наблюдението на „Иванов“. Никой друг няма да може да ни се изплъзне. Обещавам ви го. Никой.

— Добре. Полицейският комисар каза, че е наредил ЦИД да засили бдителността си. — Сър Джефри помисли за момент. — Ще изпратя подробно обяснение за твоето неподчинение на 1–4а — американската връзка в Лондон сигурно е много ядосана, но при стеклите се обстоятелства, как би могъл да им се подчиниш?

— Може ли да ви посъветвам, сър, може би е по-добре, да не се споменава, че още не сме получили първата. Тази информация също може да попадне в чужди ръце. Да оставим нещата така, докато е възможно.

— Съгласен съм — губернаторът пийваше от шерито си.

— Има много мъдрост в политиката на ненамеса, нали?

— Да, сър.

Сър Джефри погледна часовника си.

— Ще му телефонирам след няколко минути, да го хвана предобед. Добре. Но има един проблем, който не мога да оставя така: „Иванов“. Тази сутрин чух от неофициален източник, че Пекин гледа на присъствието на този кораб с голямо безпокойство. Напълно неофициален говорител за НРК в Хонконг и явно комунистически служител, по наша преценка, понастоящем е един от заместник-председателите на „Бенк ъф Чайна“. Китайската централна банка, през която се осъществява целият валутен обмен и всички билиони долари, спечелени от потребителски и от почти всички хранителни стоки, както и вода за Хонконг. Британия винаги откровено е твърдяла, че Хонконг е британска земя, колония на Короната. В цялата история на Хонконг, от 1841, Британия не е позволявала нито един официален китайски представител да пребивава в Колонията. На нито един. Той си позволи да ме безпокои за „Иванов“, подчертавайки крайното неудоволствие на Пекин от присъствието на съветски шпионски кораб тук. Дори прояви нахалство да ме съветва — уместно било да го изгоня… Разбрахме, че един от съветските шпиони, работещ като моряк, е бил убит на наша земя. Благодарих му за проявения интерес и му казах, че ще известя високостоящите — по надлежния ред. — Сър Джефри пийна от шерито. — Интересно, защо не протестира за атомния самолетоносач.

— Чудно наистина! — Крос също бе изненадан.

— Това дали не е нова промяна — голяма и явна промяна във външната политика, желание за разбирателство със САЩ? Не мога да го повярвам. Всичко свидетелства за патологична омраза към Щатите.

Губернаторът въздъхна и наля отново чашите.

— Ако е изтекла информацията за съществуването на „Севрин“… Господи, те ще побеснеят и с право!

— Ще открием предателите, сър, не се безпокойте. Ще ги намерим!

— Ще ги намерим ли? Чудя се. — Сър Джефри седна на стола до прозореца и се загледа в полираната тревна площ и английската градина. Жена му подкастряше цветя, следвана от намръщения китайски градинар, неодобряващ работата й. Бяха женени от тридесет години и имаха три деца, вече всичките женени, доволни и се разбираха помежду си.

— Винаги има предатели — каза тъжно той. — Руснаците са невероятни майстори. Толкова е лесно за шпионите на „Севрин“ да агитират, да пускат отровата си тук и там, толкова е лесно да разстроят Китай, горкият Китай, който и без това има ксенофобия! Най-лошото от всичко е, че не знаем кой е агентът в твоята полиция? Най-малко е старши инспектор, за да може да има достъп до такава информация.

— Изобщо нямам идея. Ако имах, щях да съм го неутрализирал много отдавна.

— Какво ще правиш по въпроса с генерал Йен и неговите националисти, агенти под прикритие?

— Ще ги оставя на спокойствие — те са следени от месеци. По-добре да оставим под наблюдение известните ни агенти, отколкото да откриваме техните заместници.

— Съгласен съм — те със сигурност ще бъдат заменени. С техни и с наши. Тъжно, толкова е тъжно! Те го правят, ние също. Толкова тъжно и толкова глупаво. Министърът помоли да бъде осигурена оптимална, благоразумна и изключително дискретна сигурност за нашата парламентарна делегация — търговската ни делегация в Китай, която утре се завръща.

— Разбира се, сър.

— Изглежда, че един-двама от тях може би са бъдещи министри от кабинета, ако спечели Лейбъристката партия. Ще бъде чудесно за колонията, ако направим приятно впечатление.

— Мислите ли, че ще имат шансове в следващите избори? Лейбъристката партия?

— Не коментирам тези въпроси, Роджър. — Гласът на губернатора беше станал хладен. — Не се ангажирам с партийна политика — аз представям Нейно Величество Кралицата — но бих желал някои техни екстремисти да ни оставят на мира, защото повечето от ляво ориентираната социалистическа философия е чужда на нашия английски начин на живот. — Сър Джефри стана по-твърд. — Съвсем очевидно е, че някои от тях помагат на враговете ни, с желание — или с измама. Тъй като говорим на такава тема, някой от гостите ни представлява ли риск за сигурността?

— Зависи какво имате предвид, сър. Двама са с леви убеждения, Робин Грей и Лочин Доналд Маклийн. Маклийн открито парадира с предпочитанията си към комунистическата партия. Той е доста напред в нашата листа. Тези от Консервативната партия са умерени, средна класа, всичките бивши дипломати. Единият е по-скоро империалист, представител на партия Либерали — Хаф Гатри.

— А другите?

— Маклийн е бил миньор, поне баща му е бил. По-голямата част от живота си е бил управител на магазин и профсъюзен деятел в Шотландските мини. Робин Грей е служил в армията, капитан от пехотата.

Сър Джефри го погледна.

— Вие обикновено не допускате възможността бившите военни да са профсъюзни активисти, нали?

— Не, сър. — Крос с удоволствие пийваше от шерито, наслаждавайки се на аромата му — И с възможността да са в роднински връзки с тай-пана.

— А?

— Пенелоуп Дънрос е сестра на Робин Грей.

— Боже Господи! — Сър Джефри погледна изумено Крос. — Сигурен ли си?

— Да, сър.

— Но защо не е казал, защо Йан не го споменал?

— Не зная, сър. Предполагам, че се срамува от него. Мистър Грей е пълна противоположност на мисис Дънрос.

— Но… проклет да съм, наистина ли си сигурен?

— Да, сър. Всъщност Брайън Куок забеляза роднинската връзка съвсем случайно. Членовете на делегацията трябваше да попълнят формуляри с лични данни, за да получат виза за НРК — дата на раждане, професия, най-близки роднини — брат, сестра и т.н. Брайън правел рутинна проверка на документите, за да няма проблеми на границата. Забелязал, че мистър Грей е попълнил „сестра Грей“, в съответната графа с адрес, замък Ейвиърд в Аир. Брайън си спомнил, че това е фамилният адрес на Дънрос. — Крос извади сребърната си табакера. — Имате ли нещо против да запаля, сър?

— Не, нищо против.

— Благодаря. Това стана преди около месец. Реших, че е важно и наредих да провери информацията и установихме, че мисис Дънрос му е сестра. Доколкото разбрахме тя се е скарала с брат си веднага след войната. Капитан Грей е бил военнопленник в лагера „Чанги“, пленен е през 1942 година в Сингапур. Прибрал се в Англия в края на 1945 година — впрочем, родителите им са убити при въздушно нападение над Лондон през 1943 година. По това време тя вече е била омъжена за Дънрос — оженили са се 1943 година, малко след свалянето на самолета му. Знаем, че братът и сестрата са се срещнали, когато Грей бил освободен от лагера. Доколкото можахме да установим, повече не са се видели. Разбира се не е наша работа, но скандалът сигурно е бил мно…

Крос спря да говори, защото чу съвсем леко почукване на вратата.

— Да? — Сър Джефри се обади раздразнено. Вратата се отвори.

— Извинете, сър, каза любезно адютантът му — лейди Алисън ме помоли да ви кажа, че водата току-що е дошла.

— О, чудесно! Благодаря.

Вратата се затвори. Крос моментално се изправи, но губернаторът му направи жест да седне обратно.

— Моля разказвай, Роджър. Няколко минути нямат значение, независимо, че трябва да призная — едва чакам. Искаш ли да вземеш душ, преди да си тръгнеш?

— Благодаря ви, сър, но имаме собствени резервоари за вода в полицейския участък.

— О да. Забравих. Продължавай. Казваше — за скандала?

— Трябва да е бил много сериозен. Близък приятел на Грей казал, че доколкото той знае, Робин няма живи роднини. Те сигурно ужасно се мразят.

Изведнъж в главата на сър Джефри нахлуха спомени за отвратителното му детство — как бе мразил баща си, толкова много, че тридесет години изобщо не му се обади. И когато миналата година той умираше не си направи труда да отиде да го види, да се помири с човека, който му бе дал живот.

— Хората са ужасни един с друг — промърмори тъжно. — Зная. Да. Фамилните свади стават много лесно. И после, когато е твърде късно, съжаляваш, да, наистина съжаляваш. Хората са ужасни един към друг…

Крос го остави да говори несвързано, надявайки се да разбули себе си. Внимаваше да не направи и най-малкото движение, с което да го отклони. Искаше да научи тайните на мъжа срещу него. Крос събираше тайни информации, както е правил Алън Медфърд Грант. Проклет да е този кучи син и дяволските му папки! Проклет да е и Дънрос! Как да взема тези идиотски доклади преди Съндърс?

Сър Джефри гледаше в пространството. Чу се гъргоренето на водата по тръбите в стените и той дойде на себе си. Видя, че Крос го наблюдава.

— Мислене на глас! Лош навик за губернатор, а?

Крос се усмихна и избегна клопката.

— Моля, сър?

— Добре. Наистина, както каза, не е наша работа.

Губернаторът си свърши питието и Крос разбра, че може да тръгва. Изправи се.

— Благодаря ви, сър.

Когато остана сам, губернаторът въздъхна. Помисли малко и после вдигна специалния телефон и поиска връзка с министъра в Лондон.

— Джефри Алисън е на телефона. Той там ли е?

— Хелоу, Джефри!

— Хелоу, сър. Току-що се видях с Роджър. Той ме увери, че мястото за съхраняване и самият Дънрос се охраняват постоянно. Мистър Съндърс на път ли е?

— Ще бъде там в петък. Предполагам няма реакция по повод нещастния инцидент?

— Не, сър. Всичко изглежда е под контрол.

— М. П. беше много обезпокоен.

— Да, сър. — Относно 1–4а… вероятно не трябва още нищо да споменаваме на нашите приятели.

— Те вече ми се обадиха. Бяха изключително раздразнени. Нашите хора също. Добре, Джефри. За щастие идва дълъг уикенд. Ще ги информирам в понеделник и ще изготвя наказанието тогава.

— Благодаря, сър.

— Джефри, този американски сенатор, който е при вас в момента. Мисля, че трябва да бъде напътстван.

Губернаторът се намръщи. Напътстван беше кодова дума и означаваше — следен много внимателно. Сенаторът Уилф Тилмън, кандидат-президент, беше в момента в Хонконг на път за Сайгон по повод шумно рекламираната мисия по установяване на факти.

— Ще се погрижа веднага щом приключим разговора. Има ли още нещо, сър! — попита той, нетърпелив да отиде и си вземе вана.

— Не, само ми изготви подробен доклад, каква програма е имал сенаторът. — Програма беше друга кодова дума, която означеше да снабди Министерството на колониите с детайлна информация. — Когато имаш време.

— Ще бъде на бюрото ви в петък.

— Благодаря, Джефри. Ще поговорим утре по обикновеното време.

Губернаторът затвори замислен телефона. Техният разговор щеше да бъде разбъркан по електронен път, а в двата края отново ясен. Независимо от тази предпазна мярка, те внимаваха. Знаеха, че врагът използваше най-модерните и най-съвършени съвременни съоръжения. За абсолютно секретните разговори и срещи, той отиваше в постоянно охранявана, железобетонна, наподобяваща килия стая в сутерена, която периодично се проверяваше от експерти по сигурността.

Проклети неприятности. Проклети неприятности, всичките тези шпагаджийски истории! Роджър? Невъзможно? А нали имахме Филби.

24

18:20 часа

Капитан Григорий Суслов весело махна на полицаите пред входа на корабостроителницата в Каулуун, след него се движеха двама цивилни детективи. Беше облечен в добре ушит цивилен костюм и стоеше до тротоара, наблюдавайки трафика, после спря минаващо такси. Таксито тръгна, а след него малък сив Ягуар със сержант Лий и още един цивилен агент на волана, предпазливо го последваха.

Таксито караше по продължение на „Чатъм роуд“, включвайки се в както обикновено натоварения поток от коли в посока юг, покрай железопътната линия, след това зави на запад и продължи по „Солсбъри роуд“ към най-южната част на Каулуун. Минавайки железопътния терминал, близо до „Голдън фери терминал“, таксито спря. Суслов плати на шофьора и се затича нагоре по стъпалата на „Виктория енд Албърт“. Сержант Лий го последва, докато другият детектив паркираше полицейския Ягуар.

Суслов вървеше с леки стъпки. Спря за момент в огромното препълнено фоайе с висок, украсен с прекрасни орнаменти таван и старомодни електрически вентилатори, оглеждайки се за свободна маса. Беше оживено, чуваше се звън на лед в чашите за коктейли и шумни разговори. Повечето бяха европейци. Няколко китайски двойки. Суслов обходи с поглед хората по масите, високо си поръча двойна водка и започна да чете вестник. След малко до него застана момиче.

— Хелоу — поздрави тя.

— Джини, дарагая! — отговори широко усмихнат на поздрава, прегърна момичето и го повдигна от земята. Това неприятно шокира всички жени наоколо и предизвика завист в мъжете. — Толкова време мина, галубчик.

— Айейа! — възкликна тя, поклащайки глава. — Ти закъснява. Защо караш ме чака? Лейди не трябва чака във „Виктория“ сама.

— Права си, галубчик! — Суслов извади тънък пакет и го подаде на момичето с широка усмивка. — Ето, чак от Владивосток!

— Ох! Благодаря.

Джини Фу, беше двадесет и осем годишна и повечето вечери работеше в „Хепи дринкс бар“, намиращ се в малка уличка след Монкок. Някои вечери отиваше в „Гуд лак балруум“. През повечето дни заместваше приятелки на малки щандове в големи магазини, докато те бяха с клиенти. Имаше бели зъби, черни очи с бадемова форма, черна коса и златиста кожа, яркият й костюм беше с цепки от двете страни на бедрата. Тя разгледа пакета.

— О благодаря, Григорий, много благодаря!

Постави пакета в голямата си чанта и му се усмихна радостно. Келнерът, който идваше с водката на Суслов, я изгледа с открито пренебрежение, което всички китайци хранеха към младите жени, общуващи с бели мъже. Смятаха ги за трета класа проститутки. Той остави водката долу и високомерно се взря в нея.

— Проклети да са всичките ти помиярски прадеди — изсъска тя на уличен кантонезки. — Мъжът ми е полицай и ако му кажа само една дума ще ти смаже жалките ташаци още тази вечер.

Келнерът побледня.

— Горещ чай! Донеси ми шибания си чай и само посмей да плюеш в него, ще накарам мъжа си да ти завре сламка в оная работа!

Келнерът бързо се отдалечи.

— Какво му каза? — попита Суслов, който знаеше само няколко думи кантонезки, за разлика от английския, който говореше доста добре.

Джини Фу му се усмихна сладко.

— Помолих да ми сервира чай.

Знаеше, че сега китаецът непременно ще плюе в чашата или по-вероятно ще накара някой колега да го направи. Нямаше да пие от чая и така той щеше да изгуби още повече престиж. Мръсен кучешки кокал!

— Следващия път не иска среща тук, много гадни хора — каза тя с достойнство, оглеждайки се наоколо, след това сбърчи носа си по посока на група англичанки на средна възраст, които я гледаха втренчено. — Много воня на тела — добави високо, отметна отново косите си и сподавено се изсмя, забелязвайки как те се изчервиха и погледнаха настрани. — Този подарък, Григорий — благодаря много!

— Няма нищо — каза Суслов.

Знаеше, че сега няма да го отвори. Много благоразумни китайски маниери. Защото ако подаръкът не й хареса или е разочарована, че не е улучил нейния размер, цвета, или е възмутена от скъперничеството или каквото и да е друго, тогава той няма да изгуби престиж, тя — също.

— Много благоразумно!

— Какво?

— Нищо.

— Ти изглежда добре.

— Ти също. — Бяха минали три месеца и независимо, че любовницата му във Владивосток също беше евроазиатка, от майка рускиня и баща китаец, той се наслаждаваше на връзката си с Джини Фу.

— Греги — каза тя, след това сниши глас и добави с дръзка усмивка: — Финиш водка. Ние започва празник! Аз има водка… аз има други неща!

Той отвърна на усмивката й.

— Това го имаш, гълъбице!

— Колко много ден имаш?

— Най-малко три, но…

— Ох! — тя се опита да прикрие разочарованието си.

— Ще ходя напред-назад за кораба си. Но по-голямата част от нощта ще е наша, утре също.

— Три месеца дълго време, Греги.

— Скоро ще се върна.

— Да. Финиш водка и ние започва!

Тя видя, че келнерът идва забързано към тях с чай. Когато застана до масата впери поглед в него и докато той сервираше, Джини нареждаше възмутено:

— Хм! Очевидно не е горещ и не е пресен! Коя съм аз! Мръсна чужденка ли? Не, аз съм цивилизована жена от Фоу провинс, чиито богат баща се разорил на комар и я продал за извънбрачно съжителство като втора жена на шефа на полицията! Така че може да се разкараш оттук и да ходиш да се изпикаеш в шапката си! — Тя се изправи на крака.

Келнерът отстъпи крачка назад.

— Какво става? — попита Суслов.

— Не плащай чая, Греги. Не е топъл и пресен! — каза тя властно. — Не му оставяй бакшиш!

Въпреки това Суслов плати, тя го хвана за ръка и те излязоха, следвани от погледите на седящите по масите. Беше вдигнала високо главата си, но вътрешно кипеше от изражението по лицата на китайците, дори и това на младия пиколо, който отвори вратата — приличащ много на най-младия й брат, когото издържаше и на когото плащаше образованието.

Дънрос се качваше по стъпалата. Изчака ги да минат покрай него, в очите му светна присмехулно огънче. Пиколото го посрещна с широка усмивка, покланяйки му се любезно и с уважение. Премина през навалицата към телефона. Много от посетителите веднага го забелязаха и проследиха с поглед. Той заобиколи група туристи с камери и забеляза Жак де Вил и жена му Сюзан седнали на маса в ъгъла. И двамата бяха с тъжни лица и гледаха надолу към чашите си. Той поклати уморено глава, забавлявайки се. Горкият стар Жак отново е хванат в изневяра и сега тя го наказва за неговата непочтеност, бъркайки в старата му рана. Джос! Почти чуваше смеха на стария Чен-Чен.

— Животът на човека е даден, за да страда, малки Йан! Да, вечната yin[9], воюваща с нашия толкова уязвим yang[10]…

Той би се престорил, че не ги забелязва, но някакъв инстинкт го накара да постъпи по друг начин.

— Хелоу, Жак — Сюзан. Как сте?

— О, хелоу, хелоу, тай-пан. — Жак де Вил се изправи любезно. — Ще седнеш ли при нас?

— Не благодаря, няма да мога. — След това, виждайки агонията в очите на приятеля си — си спомни за злополуката с колата във Франция. Дъщерята на Жак, Аврил и съпругът й! — Какво се е случило? Точно какво!

Жак се поколеба.

— Точно, тай-пан: Аврил телефонира от Кан, точно излизах от офиса. Тя, тя каза: „Татко… татко, Борже е мъртъв… Чуваш ли ме? Опитвам се да се свържа от два дни… ударът е бил челен, другият мъж е бил… Моят Борже е мъртъв… чуваш ли ме?“ — Гласът на Жак беше безизразен. — След това линията прекъсна. Знаем, че е в болница в Кан. Помислих, че е най-добре Сюзан веднага да замине. Полетът й е отложен… просто чакаме тук. Поръчали сме се да ни свържат с Кан, но няма големи надежди.

— Господи, толкова съжалявам — каза Дънрос, опитвайки се да отхвърли угризението, което преди малко почувства, когато мислено замени Ейдриън за Аврил. Аврил беше само на двадесет, а Борже Ескари чудесен млад мъж. Бяха женени от преди година и половина и това беше първата им ваканция след раждането на сина им. — В колко часа е полетът?

— Сега е за осем.

— Сюзан, искаш ли ние да се грижим за бебето? Жак, защо и ти не отидеш с нея — аз ще имам грижата за всичко тук.

— Благодаря, но не. Най-хубаво е Сюзан да отиде сама. Тя ще доведе Аврил у дома.

— Да — каза Сюзан и Дънрос забеляза, че тя съвсем клюмна. — Имаме ама у дома… най-добре е само аз да замина, тай-пан. Мерси, но така е най-добре. По страните й се стичаха сълзи. — Не е справедливо, нали? Борже беше такова прекрасно момче!

— Да, Сюзан, ще кажа на Пен да идва всеки ден у вас, не се безпокой, бебето ще бъде добре и Жак също. — Дънрос прецени състоянието и на двама им. Сигурен бе, че Жак се владее.

— Жак, когато Сюзан се качи на самолета, отиди в офиса. Изпрати телекс на нашия човек в Марсилия. Нареди му да ангажира апартамент в „Капитол“, да я посрещне и да й осигури франкове за десет хиляди долара. Кажи му от мое име, да бъде на нейно разположение, докато е там. Утре да ми докладва за Аврил, катастрофата, кой е шофирал и кой е бил другият.

— Да, тай-пан.

— Сигурен ли си, че си добре?

Жак се усмихна насила.

— Oui. Merci, mon ami.

— Съжалявам, Сюзан, обади се ако има нужда от нещо.

„Нашият човек в Марсилия ще се погрижи за всичко — мислеше той. — И Жак е железен човек. За всичко ли помислих? Да, мисля да. В момента за всичко съм се разпоредил.

Господи, закриляй Ейдриън и Глена и Дънкан и Пен. И Кейти и всички останали. И мен — докато «Ноубъл хаус» е неопетнен“.

Погледна часовника си, беше точно 18.30. Вдигна телефона.

— Мистър Бартлет, моля. — След малко чу гласа на Кейси.

— Хелоу?

— А, хелоу, Сирануш — каза Дънрос. — Би ли му предала, че съм във фоайето.

— Разбира се! Би ли се качил горе? Ние сме…

— Защо вие не слезете? Предлагам, ако не сте много заети, да ви взема на следващата си среща — може да е интересно за вас. След това можем да вечеряме заедно, ако нямате ангажимент.

— Много бих искала. Само за момент да проверя.

Той я чу да повтаря казаното и се замисли за баса си с Клаудия. Не е възможно, тези двамата да не са любовници, или да не са били, да живеят толкова близко. Би било неестествено!

— Ще слезем веднага, тай-пан! — той усети усмивката в гласа й.

Главният оберкелнер се въртеше около него, очаквайки рядката възможност да настани тай-пана. Беше предупреден в момента, в който Йан приближи входната врата. Името му беше Артърнуун Пок, изглеждаше величествен с посивелите си коси и управляваше тази смяна с бамбуков камшик.

— Почитаеми сър, това е голямо удоволствие за мен — каза възрастният мъж на кантонезки с почтителен поклон. — Яли ли сте днес ориз? — Това беше любезният поздрав „добър ден“ или „добър вечер“ или „как си“.

— Да, благодаря, по-големи братко — отговори Дънрос. Той познаваше Артърнуун Пок откакто се помнеше. Пок беше оберкелнерът на следобедната смяна и много пъти, когато Дънрос беше малък, отиваше при него, за да изпълни поръчки или пък да търси утеха след наказание с камшик или плесници. Старецът го настаняваше на някоя ъглова маса, черпеше го с пасти, милваше го по главата и никога не му вземаше пари. — Изглеждаш добре!

— Благодаря, тай-пан. Вие също изглеждате чудесно! Но още имате само един син! Не мислите ли, че би трябвало вашата почитаема първа жена да ви намери втора жена?

И двамата се засмяха.

— Моля последвайте ме — възрастният мъж го поведе към избрана маса, която се освободи, благодарение на четирима енергични келнери. Те стояха почтително, всички усмихнати.

— От вашето вино, нали сър? — попита келнерът, сервиращ вината. — Имам бутилка от ’52.

— Отлично — каза Дънрос, сигурен, че ще бъде „La Doucette“.

Предпочиташе да пие чай, но беше въпрос на престиж да приеме вино. Бутилката беше вече сервирана, поставена в кофичка с лед.

— Очаквам мистър Бартлет и мис Чолок.

Друг келнер отиде веднага на асансьора, за да ги посрещне.

— Ако има нещо, моля повикайте ме. — Пок се поклони и се отдалечи.

Всеки келнер във фоайето беше под напрежение от присъствието му. Дънрос седна и забеляза наблизо Питър и Фльор Марлоу, които се опитваха да контролират две красиви, буйни момичета на четири и осем години. Дънрос въздъхна с облекчение — неговите дъщери бяха минали тази възраст. Наслаждавайки се на виното, забеляза, че старият Уили Таск гледа към него и му маха с ръка. Махна в отговор.

Като малък, му се случваше да идва три-четири пъти седмично с бизнес поръчки от стария Роб Струан, бащата на Аластър — или с поръчки на баща си, който дълги години бе ръководил външния отдел на „Ноубъл хаус“. От време на време Так работеше за тях срещу 7.5 процента комисиона.

— За какво е 0.5 процент, чичо Так? — попита един ден.

— Това са така наречените от мен „пари за куклички“, малки Йан.

— Какво значи „пари за куклички“?

— Допълнителни джобни пари, които харчиш за куклички — за момичета, които ти харесват.

— Но защо даваш пари на момичета?

— Виж, това е дълга история, момко.

Дънрос се усмихна. Да, много дълга история. Тази част от неговото възпитание имаше няколко учители, някои добри, други много добри и някои лоши. Старият чичо Чен-Чен беше уредил запознаването с първата му любовница, когато беше на четиринадесет години.

— Наистина ли ще го направиш, чичо Чен-Чен?

— Да, но не трябва да казваш на никого или баща ти жив ще ме одере! Ха — продължи прекрасният стар човек, — баща ти трябваше да се погрижи сам за това или да каже на мен да го уредя, но няма нищо. Сега тря…

— Но кога ще трябва аз, кога аз… сигурен ли си? Искам да кажа колко, колко да платя и кога, чичо Чен-Чен? Кога? Искам да питам кога — преди или след това? Това не зная.

— Ти много неща не знаеш! Още не си научил кога да говориш и кога да мълчиш! Дю не ло мо! Как бих могъл да те инструктирам, като не преставаш да говориш? Да не мислиш, че имам цял ден?

— Не, сър.

— Иий — каза старият Чен-Чен с голямата си усмивка, — какъв щастливец си ти! За първи път ще ти бъде, нали? Кажи истината?

— Е… да, ъ-ъ добре… ъ, да.

— Добре!

След много години Дънрос разбра, че едни от най-известните домове за забавления в Хонконг и Макао са наддавали за привилегията, първи да обслужат бъдещия тай-пан и пра-пра-правнук на самия Зеленоок Дявол. Освен престиж, заведението получаваше известност за бъдещите генерации, като място предпочетено от компрадора на „Ноубъл хаус“. Необикновена щеше да бъде и съдбата на момичето, което ще спи с потомъка на „Ноубъл хаус“. Първия път биваше еликсир с превъзходни достойнства — така както, според китайските традиционни знания, за възстар мъж, качествата и достойнствата на девствената yin са ценени и търсени, за да подмладяват yang.

— Господи, чичо Чен-Чен! — беше избухнал тогава Дънрос. — Истина ли е? Ти чисто и просто си ме продал! Искаш да ми кажеш, че си ме продал на заведението, така ли? Мен!

— Разбира се. — Старият човек вдигна погледа си към него и започна да се смее, прикован на легло в големия дом на фамилия Чен, почти ослепял и съвсем близко до смъртта, но още очарователен. — Кой ти каза, кой, а? Ех, млади Йан!

Таск му бе казал, той беше вдовец, редовен посетител на „Каулуун данс хол“, заведения и барове. На него му разказала една мама-сан, че било обичай компрадорът на „Ноубъл хаус“, да избере с кого за първи път да спи потомъкът на Зеленоокия Дявол Струан.

— Да, момчето ми — му каза Таск. — Дърк Струан казал едно време на сър Гордън Чен, бащата на стария Чен-Чен, че ще гледа с лошо око на „Хаус ъф Чен“, ако не направят правилен избор.

— Топки — отвърна Дънрос на Таск, който, докачен, обясни, че само предава легендата, която сега е част от фолклора на Хонконг.

— Топки или не, Йан, стари приятелю, твоето първо любовно преживяване е струвало хиляди на този стар женкар!

— Мисля, че това е дяволски отвратително, чичо Чен-Чен!

— Но защо? Беше твърде изгоден търг. На теб нищо не ти струваше, достави ти огромно удоволствие. На мен също нищо не ми струваше, спечелих 20 000 ХК долара. Домът за забавление спечели престиж, момичето също. На нея нищо не й струваше, но така спечели огромна клиентела, която искаше да опита „специалитета“ на твоя първи избор!

Знаеше само името Елегънт Джейд — единственото име, под което я познаваше. Беше на двадесет и две години и много обиграна, упражняваше тази професия от дванадесетгодишна. Когато бе продадена от родителите си на „Хаус ъф таузънт плежърс“ Елегънт Джейд беше приятна и нежна — когато искаше и абсолютен дракон, когато не искаше. Дънрос беше лудо влюбен в нея и тяхната връзка продължи две летни ваканции, когато се връщаше от пансиона в Англия. За толкова време беше и контрактът на Чен-Чен с „Хаус ъф таузънт плежърс“. Когато се завърна за третата ваканция, още първия ден отиде в заведението, но тя бе изчезнала.

Дънрос още си спомняше мъката, която изпита и колко се мъчи да я открие. Момичето не бе оставило никаква следа.

— Какво е станало с нея, чичо Чен-Чен? Какво в действителност е станало?

Старият човек въздъхна, лежеше безпомощен в голямото си легло.

— Беше й време да си отиде. Много често младият мъж е склонен да отделя твърде много време на момиче — време и чувства. Трябваше да си замине… след нея ти можеш сам да направиш избора си. Освен това трябва да мислиш за „Ноубъл хаус“, не за нея… О, не се опитвай да скриеш страстта си, разбирам те, о, как те разбирам! Не се тревожи за нея, синко, платиха й добре и тя няма твое дете.

— Къде е сега?

— Замина за Тайван. Имаше достатъчно пари, за да започне собствен бизнес. Такова беше желанието й. Част от споразумението бе аз да откупя контракта й с „Хаус ъф таузънт плежърс“. Това ми струваше 5… или 10 000… не мога да си спомня… Моля те извини ме, уморен съм. Трябва да поспя малко. Моля те, синко, ела утре.

Пиейки виното си Дънрос си спомняше за онова време. Това беше единственият път, когато старият Чен-Чен го бе нарекъл синко. Какъв мъдър човек! Ако само мога да бъда и аз толкова мъдър, толкова любезен и толкова достоен.

Чен-Чен умря две седмици след това. Неговото погребение беше най-величественото, което Хонконг бе виждал — хиляда професионални оплаквачки и барабани следваха ковчега. Облечена в бяло жена молеше боговете да направят пътя му лек към нищото или прераждането. Чен-Чен беше християнин и има две погребения — християнско и будистко…

— Хелоу, тай-пан!

Бяха Кейси и Линк. И двамата усмихнати, независимо, че изглеждаха уморени.

Кейси си поръча уиски със сода, Линк — бира.

— Как мина денят ви? — попита Кейси.

— Горе-долу. А вашият?

— Натоварен, но се справяме — каза тя. — Твоят адвокат, Даусън, анулира срещата ни тази сутрин — ще се състои утре на обяд. Останалата част от деня бях на телефона или пращах телекси до Щатите. Обслужването тук е великолепно, хотелът е добър. Готови сме да приключим с нашата страна от споразумението.

— Добре. Мисля и аз утре да присъствам на срещата с Даусън — каза Дънрос. — Това ще ускори нещата. Ще го извикам в офиса. Ще изпратя колата за вас в 11.10.

— Няма нужда, тай-пан, зная пътя — отговори Кейси. — Пътувах в двете посоки тази сутрин. Най-добре похарчените пет цента. Как успявате да запазите толкова ниска цената на билетите?

— Превозили сме четиридесет и седем милиона пътници миналата година. — Дънрос погледна Бартлет. — Ще присъстваш ли на срещата утре?

— Не, освен ако не ти трябвам за нещо специално — каза непринудено той. — Поначало Кейси движи юридическата страна на бизнеса ни. Тя знае какво искаме, освен това чакам Сиймър Стайглър Трети, той пристига утре и заедно с твоя адвокат ще се погрижи за документите — ще можем лесно да приключим до седем дни сделката.

— Отлично.

Усмихнат, раболепен келнер донесе напитките им и напълни чашата на Дънрос. Когато отново останаха сами Кейси каза:

— Тай-пан, как искаш да стане с твоите кораби, като отделно споразумение ли? Ако договорът бъде изготвен от адвокатите, няма да се запази в тайна.

— Аз ще изготвя документа и ще го подпечатам с нашия чоп. Това е достатъчно, за да бъде валиден. Така споразумението ще остане само между нас тримата, нали?

— Какво е чоп, Йан? — попита Бартлет.

— Еквивалент на печат. — Дънрос извади тънка, продълговата бамбукова кутийка. Плъзна назад стегнатия капак, извади и им показа, така наречения чоп. Беше направен от слонова кост, с инкрустирани китайски йероглифи. — Това е личният ми чоп — инкрустацията върху него е ръчна и почти невъзможна за фалшифициране. Натискаш този край в мастилото… и слагаш върху документа. Доста често в Хонконг не подписваш, само подпечатваш със собствен чоп. Повечето документи не се признават, докато не са подпечатани с чоп. Печатът на компанията е като този, но малко по-голям.

— Какво значат йероглифите? — Попита Кейси.

— Игра на думи с моето име, на моя праотец. Буквално значат: „знаменит, остър като бръснач, от край до край на благородните зелени морета“. Игрословицата е с името на Зеленоокия Дявол, както са наричали Дърк, „Ноубъл хаус“ и кама или нож. Дънрос се усмихна и го прибра в кутийката. — Има други значения — на капака, „тай-пан на «Ноубъл хаус»“. На китайски… — Той се обърна по посока на звънеца. Млад пиколо носеше табела с надраскано върху нея име на човек, когото търсеха. Не бе за тях и Дънрос продължи: — При китайските надписи винаги има многозначителност. Това ги прави трудни за разбиране.

Кейси си вееше с менюто. Във фоайето беше топло, независимо, че вентилаторите на тавана раздвижваха въздуха. Тя извади кърпичка и я притисна до носа си.

— Винаги ли е толкова влажно?

Дънрос се усмихна.

— Днес е сравнително сухо. Понякога температурата със седмици е деветдесет градуса, а влажността — деветдесет и пет процента. Пролетта и есента са най-хубавите сезони тук. Юли, август и септември са горещи и влажни. Всъщност, предвиждат дъждове. Може да имаме и тайфун. Чух по радиото, че има тропическо понижение на атмосферното налягане, югозападно от нас. Ако сме щастливци ще се разминем само с дъжд. Още нямате режим на водата в хотела, нали?

— Не, — каза Бартлет, — но като видях кофите с вода миналата вечер у вас, вече никога няма да приемам водата, като даденост.

— Сигурно е много тежко — добави Кейси.

— О, свиква се. Впрочем, удовлетворява ли ви предложението ми за документа?

— Разбира се. Йан, със същия самолет пристига Форестър, който е начело на отдела за полиуретанна пяна. Мисля, че бихме могли да направим шоуто. Няма защо да чакаме изготвянето на документацията, не мислиш ли?

— Не. — Дънрос се замисли за момент и реши да провери теорията си. — Колко голям експерт е той?

— Той е експерт.

— Чарли Форестър знае всичко, каквото би могло изобщо да се знае за полиуретанната пяна — производство, доставка и търговия с нея — добави Кейси.

— Добре. — Дънрос се обърна към Бартлет и невинно попита: — Би ли се съгласил да го вземеш в Тайпей? — Той видя пламъчето в очите му и разбра, че е бил прав.

„Гърчи се, копелдак — помисли той, — още не си й го казал! Не съм забравил как ме притисна миналата вечер със секретната информация, до която по някакъв начин си се добрал. Измъкни се от сегашното положение с достойнство!“

— Докато играем голф или правим каквото и да е, Форестър ще се срещне с моя експерт — тогава ще преценим възможностите и ще задвижим нещата.

— Идеята е добра — каза Бартлет, без да показва, че се вълнува и Дънрос подобри мнението си за него.

— Тайпей? Тайпей? В Тайван? — попита въодушевено Кейси. — Отиваме в Тайпей? Кога?

— Неделя следобед — каза Бартлет спокойно. — Отиваме за два дни, Йан…

— Страхотно, Линк — каза с усмивка тя. — Докато играете голф, аз ще проверя нещата с Чарли. Нека следващия път аз да поиграя. Какво е било твойто най-неизгодно положение, тай-пан?

— Десет — отговори Дънрос, — тъй като Бартлет знае, сигурен съм, че ти също знаеш.

Тя се засмя.

— Забравила съм тази съществена статистика. Моето е четиринадесет, при много добър ден.

— Като изключим един или два удара, нали?

— Разбира се, жените лъжат в голфа, толкова колкото и мъжете.

— О?

— Да. Но лъжат, за да омаловажат затруднението си. Колкото по-нисък е резултатът, толкова по-висок е рейтингът! Какъв е залогът при вашите двойки?

— 500 ХК.

— На попадение? — тя подсвирна.

— По дяволите, не — отговори Бартлет. — На игра.

— Дори и така, мисля, че е по-добре да кибича.

— Какво значи това? — Попита Дънрос.

— Да гледам само. Ако не внимавам, Линк ще ме изхвърли от „Пар-Кон“. — Усмивката й стопли двамата мъже и понеже Дънрос вкара Бартлет в този капан, реши да го извади оттам.

— Това е чудесна идея, Кейси — каза той, наблюдавайки я внимателно. — Но от друга страна, мисля, че е по-добре за теб и Форестър първо да ангажирате пазара в Хонконг преди Тайпей — това ще ни бъде най-големият пазар. И ако вашият адвокат пристига в четвъртък, може би ще е добре тук да поработите. — Той погледна директно Бартлет — беше самата невинност. — Ако искаш можеш да не идваш. Аз обаче трябва да отида.

— Не — каза Бартлет. — Кейси, ти оставаш да оправиш нещата тук. Сиймър ще има нужда от цялото ти внимание и помощ. Аз ще направя сам предварителния тур, по-късно ще идем двамата.

Изражението на лицето й не се промени. „Така значи, не съм поканена, а?“ — помисли с раздразнение тя.

— Значи в неделя заминавате?

— Да — каза Дънрос, сигурен, че финесът свърши работа, без да забележи промяна в нея. — Най-рано неделя следобед, по-рано няма да успея, сутринта може би ще катеря възвишение.

— Катерене на възвишение? Катерене в планината ли, тай-пан?

— Само с кола — Новите територии. И двамата сте поканени, ако ви е интересно. — След това се обърна към Бартлет: — Оттам можем директно да отидем на летището. Ако мога да освободя самолета ти, ще гледам да го направя. Ще проуча този въпрос утре.

— Линк — попита Кейси, — ами Армстронг и полицията? Ти си длъжен да стоиш тук.

— Уредих днес това — каза Дънрос, — той е свободен и е под моя опека. Дал съм честната си дума.

Тя се засмя.

— Фантастично! Само да не забравиш да се явиш в определения срок!

— Няма да забравя.

— Заминавате в неделя, а кога се връщате, тай-пан?

— Вторник, за вечеря.

— Във вторник ли подписваме?

— Да.

— Линк, няма ли да стане малко притеснено?

— Не. Ще държа постоянна връзка с теб. Сделката е уредена. Трябва само да се оформи с документи.

— Както кажеш, Линк. Всичко ще е готово за подпис, когато двамата се върнете обратно. Тай-пан, ако има проблеми, ще да се обръщам към Ендрю, нали?

— Да. Или към Жак. — Дънрос погледна в далечния ъгъл. Мястото бе заето от други хора. — Телефонната връзка с Тайпей е добра, няма защо да се притесняваме. Сега, за вечеря свободни ли сте?

— Да, и още как — каза Бартлет.

— Каква храна предпочитате?

— Китайска, ако е възможно?

— Съжалявам, трябва по-точно да определите — отговори Дънрос — Това е все едно да кажете, че искате европейска кухня.

— Линк, не е ли по-добре да оставим на тай-пан да избира? — каза Кейси и добави: — Тай-пан, трябва да си призная, че обичам сладко и кисело, яйца, кифли, пържола и пържен ориз. Не си падам по изненади.

— Аз също — съгласи се с нея Бартлет. — Никакви змии, кучета или други екзотични храни.

— Змията е много хубаво нещо, когато е подходящ сезонът. Особено жлъчката — разбъркана в чая. Действа много ободряващо, повдига работоспособността! Също и китайска порода куче, задушено в сос от стриди — съвършен деликатес.

— Опитвал ли си? Опитвал си куче? — Кейси беше шокирана.

— Бяха ми казали, че е пиле. Имаше вкуса на пиле. Но не бива да ядеш куче и в същото време да пиеш уиски, Кейси. Казват, че превръща месото в желязо…

Той се шегуваше, разказваше и в същото време видя, че Жак и Сюзан взеха такси. Сърцето му беше с тях и с Кейт и с всички. Искаше му се да вземе самолета и да прибере Аврил тук в безопасност — такова прекрасно момиче, като част от собственото му семейство.

„Как за Бога да живееш като човек, да управляваш «Ноубъл хаус» и да останеш с всичкия си? Как да помагаш на фамилията си, да сключваш сделки и да живееш с всичко останало?“

„Това е радостта и болката да бъдеш тай-пан“ — така казваше в сънищата му Дърк Струан. Да, но радостта е твърде малко.

„Не си прав, Дърк има право, прекалено си сериозен. Единствените ти проблеми са «Пар-Кон», бумът на акциите, Кейти, папките на А. М. Г., Крос, Джон Чен, «Тода шипинг» и това, че отказа предложението на Мата, може би не в този ред. Отказа толкова много пари.

Какво искам от живота? Пари? Власт? Или цял Китай?“

Видя, че Кейси и Бартлет го наблюдават. „Откакто тези двамата са тук, неприятностите не спират“. Той ги погледна. Тя заслужаваше да бъде погледната с тесните си панталони и прилепнала блуза.

— Оставете на мен — каза той, решил, че тази вечер му се иска кантонезка кухня.

Чуха звънеца на пиколото, обърнаха се и видяха, че на табелката е написано: „Мис К. С. Чолок“. Дънрос кимна на момчето.

— Кейси, той ще те отведе до телефона.

— Благодаря. — Тя се изправи. Последваха я погледите на околните, дълги елегантни крака и сексуална походка — жените ревнуваха и я мразеха.

— Кучи син — спокойно му каза Бартлет.

— О?

— Да — той се усмихна и с това напрежението изчезна. — Сто на сто съм сигурен, че това с Тайпей беше за проба, но не ти се сърдя, Йан. Не. Бях много суров с теб миналата вечер — налагаше се да постъпя по този начин, така че си заслужих да ме попечеш на огъня. Но не го прави втори път с Кейси или ще ти поднеса собствената ти глава на тепсия.

— Ще го направиш ли?

— Да. Тя е забранена зона. — Бартлет я потърси с очи. Видя, че минава покрай масата на Марлоу, спря се за секунда, за да поздрави тях и децата. — Кейси разбра, че не е поканена.

Дънрос се обезпокои.

— Сигурен ли си? Аз помислих… не го ли прикрих достатъчно? Щом разбрах, че не си й казал… Съжалявам, помислих, че добре съм го изиграл.

— По дяволите, направи го перфектно! Но въпреки това, готов съм да се басирам, че тя разбра. — Бартлет отново се усмихна и Дънрос отново се запита, какво ли се крие зад усмивката му.

„Трябва по-внимателно да наблюдавам този негодник — помисли си той. — Значи Кейси е забранена зона, дали е така? Чудя се какво ли значи това?“

Дънрос нарочно избра фоайето за срещата им, искаше да бъде видян с популярните или вече непопулярни Бартлет и неговата лейди. Той знаеше, че ще налее масло в огъня, клюките за предстоящата им сделка ще тръгнат, това ще възбуди пазара на акциите му и ще извади от равновесие борсовите играчи. Ако „Хо-Пак“ фалира и не въвлече след себе си други банки, бумът все още е възможен. Дано Бартлет и Кейси са малко по-сговорчиви — и ако мога истински да им се доверя, ще съм в състояние да направя удар на ударите. Толкова много „ако“. Изпускам контрола над тази битка. Инициативата е в Бартлет и Кейси. Докога ще са склонни да си сътрудничим?

След това се сети за нещо, което Армстронг и Брайън Куок бяха споменали и любопитството му взе връх.

— Какво мислиш за Банастазио? — попита той с безразличен глас.

— Винченцо? Интересен е. Защо?

— Чудех се само. — Каза Дънрос, вътрешно шокиран, че се оказа прав. — Отдавна ли го познаваш?

— Три-четири пъти с Кейси сме ходили с него на конни състезания в Дел Мар. Голям комарджия е. Там и във Вегас. Залага 50 000 на състезание. Той и Джон Чен са големи приятели. И твой познат ли е?

— Не. Никога не съм се запознавал с него, но чух Джон да споменава за него веднъж-два пъти — каза Дънрос — и Цу-ян също.

— Как е Цу-ян? Той също е комарджия. Когато го видях в Лос Анжелос, нямаше търпение час по-скоро да тръгне за Вегас. Беше на Хиподрума, когато последния път ходихме с Джон Чен там. Има ли нещо за Джон или за престъпниците, които го отвлякоха?

— Не.

— Скапана работа.

Дънрос едва го слушаше. В досието, което Йан притежаваше, нямаше индикации, че Бартлет има връзки с Мафията — но Банастазио свързваше всичко. Оръжието, Джон Чен, Цу-ян и Бартлет.

Мафия означава мръсни пари и наркотици, постоянно търсене на легитимен начин за пране на мръсни пари. Цу-ян се беше занимавал с доставка на медикаменти по време на войната в Корея — сега усилено се говореше, че той и Фор Фингър Уу са сериозно замесени в контрабандата на злато в Тайпей, Индонезия и Малайзия. Може ли Банастазио да е доставчик на оръжие за… за кого? Дали горкият Джон Чен не се е натъкнал на нещо и затова да е отвлечен?

Значи ли това, че част от парите на „Пар-Кон“ са пари на Мафията — „Пар-Кон“ ръководена ли е от Мафията или е контролирана от нея?

— Спомних си Джон да казва веднъж, че Банастазио е един от главните притежатели на акциите ви — каза Дънрос, опитвайки наслуки да се добере до истината.

— Винченцо има голямо количество акции. Но той не е нито чиновник, нито директор във фирмата. Защо?

Дънрос видя, че сега Бартлет се концентрира и усещайки насоката на мислите му, прекрати с въпросите.

— Любопитно е, колко малък е светът понякога, нали?

Кейси вдигна телефона, вътрешно кипеше.

— Хелоу, мис Чолок е на телефона.

— Да, един момент, моля.

„Така значи, аз не съм поканена — мислеше възмутено тя. — Защо тай-панът не го каза открито, а трябваше да го усуква по такъв начин. Защо Линк не ми е казал за Тайпей? Дали и той не е омагьосан от обаянието на тай-пан, като мен? За какво е тази секретност? Какво са намислили?

Тайпей, а? Чух, че е място за мъже — ако са с намерение да мърсуват там, нямам нищо против. Но не, ако се отнася за бизнес. Защо Линк не ми каза? Какво има за криене?“

Раздразнението й растеше. Спомни си думите на французойката за жените, винаги готови да са на разположение и раздразнението й се насочи към своенравието на Линк и тревогата за него.

„Проклети мъже!

Проклети мъже и светът, който са направили само за себе си. Тук е по-лошо отвсякъде, където съм била.

Гадни англичани! Те всички са толкова учтиви и хитри, със страхотни маниери, казват «моля» и «благодаря», стават, когато влизаш, държат ти, стола да седнеш, но под повърхността са също толкова скапани, колкото и другите. Даже по-лоши. Те са лицемери, това са всъщност! Ще си го върна. Един ден ще играя голф с теб, мистър тай-пан Дънрос и ще е добре да си във форма, защото мога да играя до десет, при хубав ден — научих се на тази игра в мъжкия свят — така че ще ти натрия носа. Да. Или може би билярд.“

Спомни си за баща си и я обзе внезапно чувство на радост. Как й обясняваше основните правила. Но Линк я научи, как да промушва ниско с левия край на стика, за да предизвика засукване на топката надясно — показа й, когато глупаво го предизвика на двубой. Той я смаза, преди да й е дал каквито и да било уроци.

— Кейси, трябва да знаеш слабите места на мъжа, преди да го предизвикаш на двубой. Подиграх се с теб, за да илюстрирам смисъла на това, което току-що ти казах. Не играя за удоволствие, играя — за да победя. Не си играя с теб. Искам те, нищо друго няма значение. Дай да забравим за споразумението си, да се оженим и…

Това стана няколко месеца, след като започна работа при Линк Бартлет. Беше на двадесет години и влюбена в Линк. Но искаше реванш, независимост, богатство и повече да опознае себе си, затова му отказа.

— Не, Линк, споразумяхме се за седем години. Съгласихме се да сме равни. Ще ти помогна да станеш богат и ще получа моето богатство. Никой от двама ни не бива да дължи нищо на другия. Можеш да ме уволниш по всяко време и по всякаква причина и аз мога да напусна по всякаква причина. Равни сме. Не отричам, че съм влюбена с цялото си сърце в теб, но няма да променя споразумението. Но, когато стана на двадесет и седем, ако ти все още искаш да се оженим, ще се омъжа за теб. Но не сега. Обичам те, но ако станем любовници сега аз няма да… никога няма да мога… просто не мога, Линк, не сега. Искам да открия много неща за себе си.

Кейси въздъхна. „Какво извратено побъркано споразумение направих. Дали всичката власт — и всичките години на сълзи и самотност си струват?

Не зная. И «Пар-Кон»? Мога ли някога да достигна целта си: «Пар-Кон» и Линк или ще трябва да избирам между тях?“

— Сирануш? — чу в слушалката.

— О! Хелоу, мистър Горнт! — Почувства, обземащата я топлина. — Такава приятна изненада.

— Надявам се не съм ви обезпокоил?

— Ни най-малко. Какво мога да направя за вас?

— Исках да проверя, ще потвърдите ли за тази неделя, дали сте свободни с мистър Бартлет? Смятам да организирам парти на яхтата си и вие да бъдете почетните гости.

— Съжалявам, мистър Горнт, но Линк няма да може. Ангажиран е.

Тя почувства моментното му колебание и след това прикритото удоволствие в гласа му.

— Бихте ли искали да дойдете без него? Мисля да поканя няколко бизнес приятели. Сигурен съм, че ще бъде интересно за вас.

„Може да се окаже много полезно за «Пар-Кон», ако отида — помисли тя. — Освен това, ако Линк и тай-панът отиват в Тайпей без мен, защо аз да не отида без тях?“

— С удоволствие — отговори тя радостно, — ако сте сигурни, че няма да преча.

— Разбира се не. Ще ви взема от пристанището, точно срещу хотела, близко до „Голдън фери“. В десет часа. Плувате ли?

— Разбира се.

— Добре — водата освежава. Водни ски?

— Много обичам този спорт.

— Много добре!

— Мога ли да взема нещо? Храна или вино или нещо?

— Не. Мисля, че на яхтата има всичко. Ще отидем на някой от отдалечените острови и ще направим пикник там, ще караме водни ски — ще се върнем след залез-слънце.

— Мистър Горнт, искам да запазя тази екскурзия в тайна. Казаха ми, че Конфуций казал: „Мухи не влизат в затворена уста“.

— Конфуций е казал много неща. Веднъж сравнил жената с лунен лъч.

Тя се поколеба, сигналът за опасност се обади.

— Трябва ли да взема придружител?

— Може би — отговори той и тя почувства усмивката му.

— Какво ще кажете за Дънрос?

— Едва ли е подходящ — по-скоро ще развали прекрасния ден.

— С нетърпение ще очаквам неделя, мистър Горнт.

— Благодаря ви.

„Арогантен копелдак — почти гласно каза тя. — Колко много неща приемаш за даденост? Само благодаря и затваряш, няма довиждане.

Аз съм на Линк и не съм на разположение.

Тогава защо флиртуваше по телефона и на партито? И защо искаш този негодник да пази тайна за партито в неделя?

Жените също обичат тайните. Жените харесват много неща, които харесват на мъжете.“

25

20:30 часа

Носачът чакаше в мръсния трезор, където се съхраняваше златото на банка „Хо-Пак“. Беше нисък възрастен мъж, облечен с дрипав нечист потник и парцаливи къси панталони. Когато двамата портиери качиха брезентовия чувал върху превития му гръб, той го нагласи, поемайки тежестта с мускулите на врата, хванал с ръце износените ремъци. Когато пое целия товар, почувства претовареното си сърце да бие затруднено, ставите му пищящи за облекчение.

Чувалът тежеше малко над деветдесет паунда почти над собственото му тегло. Отговорният чиновник току-що го бе запечатал. Вътре имаше точно 250 от малките златни калъпчета, всяко от пет таела[11]. Значи малко над седем унции, само с едно от тях би могъл да издържа семейството си с месеци. Но мисълта, да открадне дори не му минаваше през главата. Цялото му същество бе концентрирано върху това, как да застави краката си да се движат, как да свърши своята част от работата, да вземе изработените пари в края на смяната и след това да почива.

— По-бързо — подкани кисело старшия на групата, — имаме повече от двадесет тона да товарим. Следващият!

Старецът не отговори. Ако го направеше това щеше да отнеме част от силите му. Трябваше да пази ревниво енергията си, ако искаше да завърши смяната. С усилие задвижи краката си, прасците на краката му бяха разширени с възли и белези от много години тежка работа.

Друг носач зае мястото му. Рафтовете бяха натоварени, като че с несвършващо количество, педантично отброени златни калъпчета, които чакаха под зорките огледи на двама спретнато облечени банкови чиновници — чакаха да бъдат натоварени в следващия чувал, да бъдат броени и проверявани, след това чувалът запечатан и със залепен етикет.

По тясната стълба старецът залитна. Запази с усилие равновесие, след това повдигна крак, за да изкачи следващото стъпало — оставаха му още двадесет и осем стъпала — и след това още едно и тъкмо изкачи последното, когато прасците на краката му изневериха. Той залитна към стената, облегна се на нея, за да облекчи товара, стиснал здраво ремъците с ръце, знаейки, че ако махне хомота, никога няма да успее отново да натъкми товара, изплашен, да не би старшият на групата или неговият заместник да минат и да го видят. През болки и страх усети приближаващи стъпки и се помъчи да тласне товара по-нагоре на гърба и да тръгне. Едва не падна.

— Хей, Найн Карат Чу, добре ли си? — чу шанхайски диалект.

— Да… да… — Той въздъхна с облекчение, благодарен, че е приятелят му от село, който беше и ръководител на групата им от десет души. — Шибани богове, аз… аз току-що се подхлъзнах…

Приятелят му се наведе към него и се взря в лицето му. Видя измъчените, насълзени, старчески очи и изопнатите му мускули.

— Аз ще взема този чувал, ти малко почини. — Той сръчно го освободи от товара и остави чувала на пода. — Ще кажа на проклетия чужденец, който си мисли, че има достатъчно мозък, за да бъде началник, че си отишъл да се облекчиш. — Бръкна в джоба на парцаливите си панталони и му подаде една от своите малки порции, сгънати в цигарено фолио. — Взимай. Ще си го приспадна от заплатата ти тази вечер.

Старецът измърмори благодарности. Всичко го болеше, едва можеше да мисли. Другият мъж метна чувала на гърба си, грухтейки от усилието.

Старецът се промъкна в мръсната ниша и клекна ниско долу. Ръцете му трепереха, докато приглаждаше цигареното фолио с щипката бял прах вътре. Запали клечка кибрит и нагласи пламъка под фолиото, за да го затопли. Прахът започна да почернява и да пуши. Той внимателно го държеше под ноздрите си, вдишвайки дълбоко, отново и отново, докато и последната гранулка изчезна.

Облегна се на стената. Скоро болката изчезна и почувства еуфория. Беше отново млад и силен и знаеше, че ще свърши смяната и когато тази събота отиде на състезанието, ще спечели двойната куинела. Да, това ще бъде щастливата му седмица, ще вложи по-голямата част от печалбата си за закупуване на недвижима собственост и ако има бум, тази собственост ще расте и ще расте и тогава ще я продаде и ще има състояние и ще стане прадядо, внуците ще се тълпят около коленете му…

Изправи се, тръгна надолу по стълбата и застана на опашката, очаквайки нетърпеливо реда си.

„По-бързо. Нямам пред себе си цяла нощ! Трябва да отида на друга работа в полунощ.“

Другата му работа бе на един строеж в центъра, недалеч от сградата на „Хо-Пак“, чувстваше се късметлия тази нощ с двете допълнителни работи и парите, които ще вземе за тях. Отделно имаше постоянна дневна работа, като строителен работник. Благодарение на скъпоструващата бяла прах, умората и болките изчезнаха. Разбира се, че е вредна. Но той е благоразумен и внимателен и я взима, когато е абсолютно изтощен. Че я поема почти ежедневно, а повечето дни по два пъти не го тревожеше. Казваше си: Джос. Сви рамене, взе следващия чувал и го метна на гърба си.

Едно време беше фермер; най-големия син на земевладелци в северната провинция на Шантунг в плодородната, местеща се делта на Йелоу ривър, където от векове отглеждаха плодове, зърно, соя, фъстъци, тютюн и всякакъв вид зеленчуци.

„Ах, нашите чудни поляни — помисли щастливо той, изкачвайки стълбата, забравил разтуптяното си сърце — нашите прекрасни ниви, богати с посеви. Толкова красиви! Но после започна лошото, преди тридесет години. Дяволите от Източното море дойдоха с пушки и танкове и ограбиха земята ни. Така се наложи да бягаме от глада — аз, младата ми жена и двамата ми синове, дойдохме по тези места, за да живеем между чужди хора — варварите от юг и чуждоземните дяволи. През целия път вървяхме пеша. Оцеляхме. Почти през цялото време носех синовете си, имаме и две дъщери и всички те ядат ориз по веднъж на ден. Тази година ще бъде щастлива за мен. Да. Ще спечеля куинелата и един ден ще се върнем у дома в нашето село, ще си вземем обратно земята и ще я засеем. Председателят Мао ще ни посрещне, като добре дошли и ще ни позволи да си вземем земята. Ще заживеем щастливо, ще бъдем богати и щастливи…“

Когато излезе от сградата, навън бе вече тъмно, застана до камиона. Други ръце повдигнаха чувала и провериха и препровериха номерата. Имаше още два камиона в страничната уличка. Единият беше натоварен и до него чакаше охрана. Нощта беше топла.

Старецът се обърна, за да поеме обратно към трезора. В този момент видя да приближават трима европейци, двама мъже и една жена. Те застанаха близко до камиона и се загледаха в него. Той зяпна от учудване.

— Дю не ло мо! Погледнете блудницата — чудовище със сламена коса — каза той, без да се обръща към някого специално.

— Да не повярваш! — обади се друг.

— Да.

— Отвратително се обличат на публично място техните проститутки, нали? — каза съсухреният старец възмутено. — Парадира със слабините си, облякла се в толкова тесни панталони. Вижда се всяка гънка на долната й уста.

— Басирам се, че можеш да си пъхнеш юмрука и цялата ръка вътре и никога да не стигнеш дъното! — добави със смях друг.

— Кой ли би поискал? — запита се Найн Карат Чу, изхрачи се звучно и плю. След това слезе долу, отнесен в мисли за състезанието в събота…

— Много бих искала да не плюят така. Отвратително е! — каза Кейси възмутено.

— Това е стар китайски обичай — обясни Дънрос. — Вярват, че в гърлата се крие зъл дух, от който трябва да се освободят или ще ги удуши. Разбира се плюенето е противозаконно, но това за тях няма значение.

— Какво каза старецът? — попита Кейси, гледайки тежката му походка. Гневът й се стопи и се радваше, ме отива да вечеря с двамата.

— Не зная — не разбирам неговия диалект.

— Басирам се, че не беше комплимент.

Дънрос се засмя.

— Печелиш баса, Кейси. Те не гледат на нас с добро око.

— Този старец сигурно е на осемдесет години и видя ли как носеше товара си, сякаш е перце. Как се поддържат в такава форма?

Дънрос вдигна рамене и нищо не каза. Той знаеше, как го постигат.

Друг носач издигна товара си в камиона и се загледа в нея. Изхрачи се, плю и тръгна с тежка походка.

— Да вървиш по дяволите — измърмори Кейси и след това, подражавайки му се изхрачи ужасно шумно и плю, всички се засмяха заедно с нея. Китайците само гледаха втренчено.

— Йан, какво става тук? За какво сме дошли? — попита Бартлет.

Кейси ахна:

— Тези чували са пълни със злато, нали?

— Да. Хайде тръгвайте. — Дънрос ги поведе надолу по мръсната стълба. Чиновници от банката любезно го поздравиха. Безпокойството им се замени с изненада. Отвсякъде ги заобикаляха идеално подредени купчинки златни калъпчета.

— Може ли да взема едно? — попита Кейси.

— Заповядайте — Дънрос ги наблюдаваше внимателно, опитвайки се да разбере докъде се простира алчността им. Трябваше да знае колко струват тези двамата.

Кейси никога не бе докосвала толкова злато. Нито Бартлет. Пръстите им трепереха. Тя погали едно от малките калъпчета, преди да го повдигне, очите й се разшириха.

— Толкова е тежко за размерите си — учудено промърмори тя.

— Наричат се контрабандни калъпчета, защото са лесни за скриване и за транспортиране — обясни Дънрос, внимателно подбирайки думите си. — Контрабандистите носят особен вид конопени жилетки с малки джобове, в които ги поставят. Казват, че добър контрабандист може да носи по осемдесет паунда на едно пътуване — това е почти 1 300 унции. Разбира се трябва да са силни и добре тренирани.

Бартлет държеше по две във всяка ръка, беше смаян.

— Колко бройки правят осемдесет паунда?

— Около двеста бройки.

Кейси го гледаше, кестенявите й очи се бяха разширили повече от обикновено.

— Твои ли са, тай-пан?

— Боже, не! Притежание са на компания в Макао. Местят ги в банка „Виктория“. На американци и англичани със закон е забранено да притежават дори и едно от тези. Помислих, че може да ви е интересно, защото не всеки ден може да се види петдесет тона злато на едно място.

— Никога не съм си представяла, как изглеждат истинските пари. Сега разбирам защо очите на баща ми и чичо ми светваха, когато говореха за злато.

Йан я наблюдаваше. Не видя алчност в очите й, само учудване.

— Банките правят ли такива пратки? — попита Бартлет с гърлен глас.

— Да, постоянно. — Чудеше се дали Бартлет ще захапе въдицата и дали не би организирал обир, мафиотски стил, с приятеля си Банастазио. — Ще имаме голяма пратка след около три седмици — каза той, — правейки възможността още по-съблазнителна.

— Каква е стойността на петдесет тона? — попита Бартлет. Дънрос се усмихна на себе си, спомняйки си Цепелин Танг и неговата прецизност. Като че има някакво значение?

— 63 милиона долара по официален курс, с точност до няколко хиляди.

— И правите прехвърлянето само с няколко старци, два камиона, които не са дори бронирани и без охрана?

— Разбира се. Това не е проблем в Хонконг, затова тук полицията е чувствителна, когато се отнася до оръжие. Ако в колонията само те притежават оръжие, тогава какво биха могли да правят престъпниците, освен да псуват?

— Но къде е полицията? Аз видях само един и той не беше въоръжен.

— О, някъде наблизо, предполагам — каза Дънрос, умишлено подценявайки охраняването на прехвърлянето.

Кейси се наведе над златното калъпче, наслаждавайки се на допира с метала.

— Толкова е хладно. Тай-пан, ако официалната равностойност е 63 милиона, каква ще бъде на черния пазар?

Дънрос забеляза малки капчици пот, избили върху горната й устна.

— Колкото е готов някой да плати. Чух, че в Индия сега плащат около 80 до 90 щатски долара на унция, доставено на място.

Бартлет се усмихна накриво и неохотно остави четирите калъпчета върху купчината.

— Това прави голяма печалба.

Те гледаха мълчаливо, как друг чувал бе запечатан, калъпчетата вътре преброени и проверени от двамата чиновници. Отново двама товарачи го поеха и го качиха върху превития гръб на следващия носач и той излезе с тежки стъпки от помещението.

— Какви са онези там? — попита Кейси, сочейки към доста по-големи калъпи, които бяха наредени в друга част на трезора.

— Те са друг стандарт, тежки са четиристотин унции — обясни Дънрос. — Всяко парче тежи около двадесет и пет паунда. — Калъпът имаше печат със сърп и чук и цифрата 99.999. — Това е руско. То е 99.99 процента чисто злато. Южноафриканското обикновено е 99.98 процента, така че руското е за предпочитане. Разбира се и двата типа се купуват лесно на златния пазар в Лондон. — Той ги остави да погледат още малко, след това каза: — Да тръгваме, а?

На улицата все още имаше само един полицай и невъоръжени пазачи от банката, двамата шофьори пушеха в кабините си. Трафикът от време на време намаляваше. От време на време минаваше по някой пешеходец.

Дънрос се радваше, че излязоха на открито. Мразеше мазетата и подземията, откакто баща му го беше затварял за наказание в бюфета, когато беше съвсем малък. Не си спомняше какво престъпление бе направил, но си спомняше старата Ах Тат, неговата ама, която се застъпи за него — той вперил нагоре очи към баща си, опитващ се да удържи сълзите от ужаса, който бе преживял.

— Хубаво е да си на въздух — каза Кейси. Очите й неуморно се връщаха към чувалите на камиона. — Това са истински пари — мърмореше по-скоро на себе си тя. Побиха я леко тръпки и Дънрос разбра настроението й.

— Бих пийнал една бира — каза Бартлет. — Ожаднях от толкова много пари на едно място.

— Аз уиски с лед! — каза тя и магията на парите изчезна.

— Ще се разходим до „Виктория“, за да видим как ще започне приемането на доставката, след това отиваме да вечеряме и… — Дънрос спря. Забеляза, че двама мъже разговарят близо до камионите. Той леко се стегна.

Двамата го видяха. Мартин Хейпли от „Чайна гардиън“ и Питър Марлоу.

— О, хелоу, тай-пан — поздрави младият Мартин Хейпли, приближавайки с непринудена усмивка. — Не съм очаквал да ви видя тук. Добър вечер, мис Кейси, мистър Бартлет. Тай-пан, бихте ли коментирал положението с „Хо-Пак“?

— Какво положение с „Хо-Пак“?

— Навалицата пред клоновете, сър?

— Не знаех, че има такова нещо?

— Не сте ли чели статията ми за различните клонове на банката и за слухове, че…

— Мой скъпи Хейпли, знаете, че не търся интервюта, нито пък ги давам лесно… и никога по кьошетата.

— Да, сър. — Хейпли посочи чувалите. — Прехвърлянето на цялото това злато ще е доста тежък удар за „Хо-Пак“, нали? Когато това се разчуе, за банката ще е като целувката на смъртта.

Дънрос въздъхна:

— Забрави за „Хо-Пак“, Хейпли. Може ли за момент, искам да ти кажа нещо? — той хвана младия мъж за лакътя и го поведе настрани. Когато се отдалечиха достатъчно, гласът му стана по-нисък. — Тъй като излизаш с дъщеря ми, искам да знаеш, че съм много привързан към нея и че между джентълмени има определени правила. Предполагам, че си джентълмен. Ако не си, Господ да ти е на помощ. Ще отговаряш пред мен лично и веднага. — Дънрос се обърна и отиде при другите, изпълнен с внезапна сърдечност. — Добър вечер, Марлоу, как си?

— Чудесно, тай-пан. — Той посочи с глава камионите. — Невероятно, цялото това богатство!

— Къде си чул за прехвърлянето?

— Един приятел журналист ми го спомена преди около час. Каза, че ще бъдат прехвърлени оттук във „Виктория“ около петдесет тона злато. Помислих, че ще е интересно да се види. Дано не сме… предполагам, че не сме настъпили някого по мазолите.

— Няма такова нещо. — Дънрос се обърна към Кейси и Бартлет. — Виждате ли, казах ли ви, че Хонконг е като малко село — не може да се пази тайна дълго време. Но всичко това — той махна с ръка към чувалите — е олово за прикритие. Истинското прехвърляне стана преди един час. Не беше петдесет тона, само няколко хиляди унции. По-голямата част от билиона на „Хо-Пак“ е вътре непокътнат — усмихна се на Хейпли, който слушаше внимателно, със сериозно изражение на лицето си.

— Значи всичко това е имитация? — обади се Кейси.

Питър Марлоу се разсмя:

— Трябва да си призная, мислех си, че цялата тази операция е чист хазарт!

— Добре, сега довиждане — каза весело Дънрос и хвана Кейси за ръката. — Хайде, време е за вечеря.

Тръгнаха надолу по улицата и Бартлет след тях.

— Но, тай-пан, тези, които видяхме — възрази Кейси, — това, което аз взех, беше ли фалшиво? Бях готова да заложа живота си, че е истинско, а ти Линк?

— Да — съгласи се Бартлет. — Но това с имитацията е добре измислено. И аз бих постъпил така.

Завиха зад ъгъла и се насочиха към голямата сграда на банка „Виктория“, въздухът беше топъл и влажен. Кейси се засмя нервно.

— Това злато беше започнало да ми действа. А било имитация!

— Всъщност е истинско — тихо каза Дънрос и тя спря. — Съжалявам, че те обърквам, Кейси. Казах го заради Марлоу и Хейпли, за да ги накарам да се съмняват в източника на информацията си. Трудно биха могли да докажат и едното и другото. Аз бях помолен да организирам прехвърлянето преди малко повече от час — което и направих, очевидно, много внимателно.

Сърцето му ускори ударите си. Помисли си, колко ли хора още знаят за папките на А. М. Г., за трезора и за номера на сейфа.

Бартлет го наблюдаваше.

— Аз повярвах на това, което им каза, значи и те са повярвали, но помисли още. Защо ни доведе да видим златото? Това бих искал да знам.

— Любопитно е, тай-пан — Кейси нервно се засмя. — Просто бях сигурна в началото, че златото е истинско. След това ти повярвах, когато каза, че е фалшиво и сега отново вярвам в обратното. Толкова ли е лесно да заблудиш?

— И да и не: Сигурен си, само като поставиш киселина върху него. Това е единственият начин за пробване на злато. Нали е така? — добави, обръщайки се към Бартлет.

— Мисля, че си прав, Йан. За злато — или за хора.

Дънрос отвърна на усмивката му.

„Добре — помисли сериозно той, — разбираме се отлично.“

Беше станало доста късно. „Голдън фери“ вече не вървеше и Кейси и Линк се прибираха с наемна лодка. Нощта беше великолепна, морето спокойно, подухващият вятър миришеше приятно на море. Седяха на една от седалките с лице към Хонконг, хванати за ръка. Вечерята беше великолепна, разговорът — приятен и с много смях, Дънрос — очарователен. Завършиха с коняк на покрива на „Хилтън“. И двамата се чувстваха превъзходно в унисон със света и със себе си.

Кейси усети лекото стискане на ръката му и се облегна леко на рамото му.

— Романтично е, нали Линк? Погледни върха и светлините. Невероятно е. Това е най-вълнуващото и красиво място, което съм виждала.

— По-хубаво от Южна Франция?

— Там е много по-различно. — Бяха ходили на почивка на Cote d’Azur преди две години — първата им почивка заедно. И последната. Беше много изнервящо и за двамата. — Йан е фантастичен, нали?

— Да. И ти също.

— Благодаря и ти. — Двамата щастливо се засмяха.

На пристанището „Каулуун Сайд“ Линк плати и тръгнаха бавно към хотела, хванати за ръце. Във фоайето имаше няколко келнера.

— Добър вечер, сър, миси, — поздрави нощният, възрастен пиколо със съскащ глас.

На етажа им нощният Чанг заприпка пред тях, за да отвори вратата на апартамента им. Линк автоматично подаде един долар бакшиш, той им пожела с поклон лека нощ.

Тя заключи.

— Ще пиеш ли нещо? — попита я той.

— Не, благодаря. Не искам да си развалям вкуса от брендито.

Видя, че я гледа. Стояха в центъра на дневната, големият френски прозорец разкриваше чудесна гледка, неговата спалня беше вдясно, нейната вляво. Усети пулса си, той изглеждаше толкова красив и вълнуващ.

— Благодаря за хубавата вечер, Линк. Ще се видим утре.

— Остават три месеца до рождения ти ден, Кейси.

— Тринадесет седмици и шест дни.

— Защо не изхитруваме и се оженим сега. Утре?

— Ти беше… беше чудесен с мен, Линк, търпелив и прие… мойта лудост. Не остана много. Да го направим, както се споразумяхме. Моля те?

Той стоеше срещу нея, желаеше я.

— Разбира се. — На вратата на спалнята се спря. — Кейси, права си за това място. Романтично и вълнуващо е. Действа ми. Може би ще е по-добре да си вземеш друга стая.

Вратата се затвори.

Тази вечер заспа разплакана.

26

Сряда

5:45 часа

Двата състезателни коня излязоха от завоя в последната права отсечка, галопирайки шеметно. Едва се зазоряваше. В „Хепи вели рейскорс“ се виждаха тук-там хора, дошли за сутрешната тренировка.

Дънрос яздеше Бъкейниър, големия дорест скопец, който се бе изравнил с Ноубъл Стар, язден от главния му жокей Том Лунг. Ноубъл Стар беше в чудесна форма, двата коня галопираха с лекота и имаха още много резерви. Дънрос почувства внезапно желание да притисне токовете си и да изпревари другия кон. Жокеят на Ноубъл Стар усети предизвикателството и се обърна към него. Но и двамата знаеха, че са тук само за да се упражнят, да объркат противника, а не да се състезават. Йан обузда заслепяващото го желание.

Конете отпуснаха уши. Хълбоците им бяха изпотени. Двамата ездачи стояха леко наклонени напред, опънали юздите.

Ноубъл Стар носеше по-малък товар и започна да се отдалечава. Дънрос автоматично използва токовете си и изруга Бъкейниър. Той увеличи темпото и разстоянието помежду им започна да намалява. Този галоп бе половин състезателен курс и Йан реши, че е безопасно. Никой от противниковите треньори не би могъл да направи точно замерване, така че той забоде по-силно токовете и надпрепускането започна. Конете също го усетиха. Ноубъл Стар беше с глава пред Бъкейниър, почувствала бързото му приближаване, захапа юздата и с всички сили се втурна напред по собствена инициатива и би Дънрос с половин дължина.

Ездачите се отпуснаха, намалиха темпото и със спокойна стойка продължиха тренировката. При второто галопиране по правата отсечка тай-панът прекъсна тренировката, отправи се към мястото, където обикновено беше кръгът на победителя и слезе от коня. Той нежно потупа животното по врата и подаде юздите на един от помощниците в конюшнята, който се метна на седлото и продължи тренировката.

Дънрос разкърши рамене. Чувстваше се превъзходно, уморените му мускули приятно боляха. Беше яздил през целия си живот. Конният спорт в Хонконг все още беше аматьорски. Като млад се състезава два сезона и щеше да продължи, но баща му — тогавашният тай-пан го предупреди да прекрати. Така приключи със състезанията, но продължи да упражнява конете на „Струан“, когато това му се искаше.

Ставаше, когато цял свят спи и галопираше на полусветлина — скоростта и опасността прочистваха мозъка му.

Другите коне се упражняваха на пясъчния трек. Групички от собственици, треньори и жокеи се съвещаваха помежду си, помощници разхождаха коне наметнати с одеяла. Той видя Бътърскот Лес, знаменитата кобила на Ричард Куанг, която мина в лек галоп. Имаше бяла звезда на челото си, стегнати глезени, жокеят яздеше стегнато и изглеждаше отлично отстрани. В далечния край, Пайлът Фиш, призовият жребец на Горнт, се впусна в контролиран галоп, подгонил една кобилка на „Струан“. Дънрос я наблюдаваше, мислейки, че й липсва жизненост. Ще й дадем сезон-два за подготовка и тогава ще видим. След това Пайлът Фиш профуча покрай нея с пълна скорост, кобилката се подплаши, после се впусна в преследване, докато нейният жокей я дръпна, учейки я да препуска по негово желание.

— Така, тай-пан! — каза треньорът му.

Той имаше слабо лице, посивяла коса, вече в края на шестдесетте, твърд като желязо руски емигрант, това беше решителният сезон за работата му в „Струан“.

— И така, Алексей?

— Дяволите те прихванаха и ти настъпи, видя ли как Ноубъл Стар полетя напред?

— Тя е изпитание. Ноубъл Стар е изпитание и всеки го знае — отговори спокойно Дънрос.

— Да, но предпочитам само на теб и на мен да бъде напомняно, не на — ниският човек направи знак с мазолестия си палец на зяпналите ги наоколо и се усмихна… — всеки любопитко в Азия.

Дънрос отвърна с усмивка.

— Ти всичко виждаш.

— Затова ми се плаща.

Алексей Травкин можеше да надпрепуска, надпие, надработи всеки наполовина по-млад от него. През годините беше разказвал различни истории от миналото си — както повечето, преживели големите вълнения и революцията в Русия и сега носени от течението търсеха тих пристан в Азия, който все не успяваха да намерят.

Алексей Иванович Травкин бе пристигнал от Русия в Харбин, Манджурия през 1919 година, след това се бе добрал до многонационалната колония, Шанхай. Там бе започнал да язди коне, които печелеха награди. И тъй като беше много добър и знаеше за конете повече отколкото някои мъже знаеха за себе си, скоро стана известен треньор. Когато започна нова емиграция в 1949 година, той избяга на юг, този път в Хонконг, където остана няколко години, след това още на юг до Австралия. Но Азия го зовеше и той се върна. Дънрос нямаше треньор по това време и му предложи конюшнята на „Ноубъл хаус“.

— Приемам, тай-пан — веднага се съгласи той.

— Не сме говорили за заплащане още — каза Дънрос.

— Ти си джентълмен, аз също. Ще ми плащаш най-високата заплата, заради престижа си — и защото съм най-добрият.

— Наистина ли си най-добрият?

— Защо иначе би ми предложил тази работа? Не би искал да губиш, нали?

Миналият сезон бе добър и за двамата. Сега за идващия сезон и двамата знаеха, че им предстои истинско изпитание. Ноубъл Стар мина спокойно покрай тях.

— Какви са ти предвижданията за събота? — попита Дънрос.

— Ще се опита.

— А Бътърскот Лес?

— Тя също. И Пайлът Фиш. Същото ще направят и всички други — във всичките осем тура. Това ще е много интересно състезание.

Дънрос кимна с глава. Той мерна Горнт — видя, че говори с Бар близко до кръга на победителя.

— Ще се чувствам като препикан, ако изгубя от Пайлът Фиш.

Алексей се засмя. След това добави уморено:

— В такъв случай по-добре е да яздиш сам Ноубъл Стар, тай-пан. Тогава ще можеш да притиснеш Пайлът Фиш в завоя до парапета, ако наистина се окаже заплаха или да шибнеш жокея с камшик през лицето. — Алексей погледна нагоре към него. — Нали би направил така с Ноубъл Стар днес, ако беше на състезание?

Дънрос отвърна с усмивка.

— Понеже не беше състезание, не би могъл да бъдеш сигурен, нали?

Към тях се приближи един от помощниците и подаде бележка на Травкин.

— Съобщение, сър. Мистър Чой иска да погледнеш чардистанските материали, когато имаш време.

— След малко идвам. Кажи му да сложи днес и утре повече трици в храната на Бъкейниър. — Травкин пак обърна поглед към Дънрос, който внимателно наблюдаваше Ноубъл Стар. — Не мислиш ти да я яздиш в събота, нали?

— В момента не.

— Не бих те съветвал.

Дънрос се засмя.

— Знам. Довиждане до утре. Утре ще упражнявам Импатиънс. — Той го потупа приятелски по рамото и си тръгна.

Алексей продължи да гледа след него, след това се съсредоточи върху конете. Знаеше, че ще бъде жестоко тази събота и Ноубъл Стар трябва внимателно да бъде наблюдавана. Усмихна се на себе си, доволен, че участва в игра, в която се залага на едро.

Отвори бележката, която му предадоха преди малко. Беше кратка и написана на руски: „Поздрави от Курган, ваше Височество, имам новини за вас от Несторова…“ Алексей ахна. Кръвта изчезна от лицето му. В името на Бога, искаше му се да изкрещи. Никой в Азия не знаеше, че домът му е в Курган, в равнините по бреговете на Тобол, че баща му бе принц на Курган и Тобол, никой не знаеше за скъпата му Несторова, неговата преди хиляди години, тогава дете-съпруга, погълната от революцията, докато той служеше в частта си… „Кълна се в Бога, никога не съм споменавал името й, никога, пред никого, дори пред себе си…“

Отново прочете бележката. Дали не е някое от техните лукавства, на комунистите — враговете на всички руснаци? Или е приятел? О Боже, нека бъде приятел.

След съобщението за Несторова, бележката завършваше: „Моля, ела в ресторант «Грийн дрегън», пряката веднага след «Нейтън роуд» №189, ще чакам в задната зала на ресторанта, три часа следобед.“

Подпис липсваше.

Ричард Куанг беше тръгнал към треньора си, когато видя шестия си братовчед, Смайлър, президент на „Чинг просперити бенк“, застанал на платформата с насочен към Пайлът Фиш бинокъл.

— Хелоу, шести братовчеде — поздрави го той приветливо на кантонезки, — ял ли си ориз днес?

Лукавият старец застана нащрек.

— Няма да получиш никакви пари от мен — грубо каза той, устните му оголиха издадените напред зъби.

— Защо не? — точно толкова грубо му отговори Ричард Куанг. — Аз имам седемнадесет шибани милиона отпуснати ти в заем…

— Но те са при условие, деветдесет дни предупреждение и са добре инвестирани. Редовно плащаме 40 процента лихва — изръмжа старецът.

— Ти, мизерен кучи кокал, аз ти помогнах, когато имаше нужда от пари! Сега трябва да се реваншираш!

— Да се реванширам за какво? — Смайлър Чинг се изплю. — Натрупа състояние от мен през тези години. Аз поех риска, ти прибираше по-голямата част от печалбата. Цялото това нещастие не би могло да се случи в по-неподходящо време! Всичките ми пари са вън — инвестирани до последния грош! Аз не съм, като някои банкери. Всичките си пари инвестирам на сигурно място.

Сигурното място бяха наркотиците, така се говореше. Разбира се, Ричард Куанг никога не бе питал, а и никой не би се заклел в това, но всеки знаеше под секрет, че банката му е главното място за изравняване на клирингови сметки на търговията с наркотици, по-голямата част от които идваха от Банкок.

— Слушай, братовчеде, помисли за фамилията, — започна Ричард Куанг. — Това е само временен проблем. Чуждоземните дяволи ни атакуват. Когато става такова нещо цивилизованите хора трябва да си помагат.

— Съгласен съм с теб, но ти си виновен за натиска върху твойта банка. Теб са те подгонили, не мен. Ти си обидил по някакъв начин чужденците! Преследват теб — вестници не четеш ли? Да, освен това чувам да се говори, че си вложил парите си в много лоши сделки. Братовчеде, сам си сложи главата в торбата. Вземи пари от твоя съдружник — злия син на малайската проститутка, мелеза си съдружник. Той има билиони — или от Тайтфист… — Старият мъж изведнъж изкряка: — Ще ти дам по десет за всеки един, който старецът бити дал в заем!

— Ако аз замина в канала, „Чинг просперити бенк“ няма да се забави дълго след мен.

— Не ме заплашвай! — ядоса се старият Чинг. — Ако отидеш в канала вината няма да е моя — защо твойта скапана съдба да се стовари и върху фамилията? Не съм направил нищо, с което да ти навредя — защо опитваш да прехвърлиш лошия си джос на мен? Ако днес айейа, ако днес лошият ти джос се разпростре и тези кучета вложители започнат да се тълпят при мен, няма да издържа дори и ден!

Ричард Куанг се почувства по-добре като чу, че и Чинг-империята беше уязвима. Добре, това е много добре. Мога да използвам целия му бизнес — специално връзките му в Банкок. След това погледна големия часовник над тотализатора и изпъшка. Минаваше шест и десет. Когато банките и борсата отворят и независимо, че са направени уговорки с „Блекс“, „Виктория“, „Банбай“ и „Истърн бенк ъф Каулуун“ да поръчителстват с ценни книжа, които да покрият всичко и да го пощадят, той бе нервен и ядосан. Налагаше се да направи много тежки сделки, които му се искаше да си спести.

— Хайде, братовчеде, 50 милиона само за десет дни — ще продължа седемнадесет милиона за две години и ще прибавя други 20 за тридесет дни.

— 50 милиона за три дни при 10 процента лихва на ден, сегашният ти заем да бъде допълнителна гаранция и също ще искам документ за собствеността ти в „Сентръл“, като бъдеща гаранция.

— Дю не ло мо! Върви да прелюбодействаш в ухото на майка си! Тази собственост струва четири пъти по толкова.

Смайлър Чинг вдигна рамене и отново загледа Пайлът Фиш с бинокъла си.

— Дали ще успее Пайлът Фиш да бие Бътърскот Лес?

Ричард Куанг погледна кисело към коня на Горнт.

— Не, освен ако онзи житоядец, треньорът ми и жокеят не се съюзят и я спрат или ако я дрогират.

— Мръсни крадци! Не може да им се има доверие! Моят кон никога не е стигнал до пари. Никога. Нито дори трети. Отвратително!

— 50 милиона за една седмица — 2 процента на ден лихва?

— 5. Плюс собствеността в „Сен“…

— Никога!

— Ще взема 50 процента от собствеността.

— 6 процента — каза Ричард Куанг.

Смайлър Чинг претегли мислено риска. И потенциалната печалба. Печалбата беше голяма, ако… Ако „Хо-Пак“ не банкрутира, но дори и да банкрутира, заемът ще бъде добре защитен от собствеността. Да, печалбата ще бъде голяма, като се има предвид, че върху неговата банка няма натиск. Вероятно ще мога да си позволя да рискувам и да заложа — няколко бъдещи пратки, — за да събера 50 милиона.

— 15 процента и това е последно — каза той, сигурен, че би могъл да се оттегли или промени уговорката до обяд, когато ще види как е пазарът и навалицата по клоновете на „Хо-Пак“ — ще продължи да продава акции на „Хо Пак“ под стойността, за да спечели състояние накрая. Ти можеш също да добавиш и Бътърскот Лес.

Ричард Куанг започна да го ругае безсрамно и продължиха да се пазарят, докато накрая се съгласиха на 50 милиона при поискване в два часа. В брой. Той трябваше също да заложи 39 процента от стойността на „Сентръл пропърти“, като допълнителна гаранция и четвърт от стойността на Бътърскот Лес.

— Какво казваш за събота?

— А? — Ричард Куанг го гледаше с отвращение.

— Нашият кон е в петия тур? Слушай, шести братовчеде, може би ще е добре да се договорим с жокея на Пайлът Фиш. Ние ще опънем юздите на нашия кон — тя ще е фаворитката — и ще подкрепим за сигурност Пайлът Фиш и Ноубъл Стар!

— Идеята е добра. Ще го решим в събота сутринта.

— По-добре да елиминираме също и Голдън Лейди, а?

— Треньорът на Джон Чен го предложи.

— Иий, този глупак, да допусне да го отвлекат. Очаквам сигурна информация за това кой ще спечели. Аз също искам да зная победителя! — Смайлър се изхрачи и плю.

— Дори боговете грешат, какво остава за нас! Тези мръсни треньори и жокеи! Отвратително ни разиграват, като марионетки. Кой им плаща заплатите, а?

— Собствениците на „Тарф клъб“, но най-вече професионалните комарджии, които остават неизвестни. Чух, че си бил във „Виктория енд Албърт“ миналата вечер на европейска кухня.

Ричард Куанг светна от удоволствие. Вечерята му с Винъс Пун стана голяма сензация. Беше облечена в черна, плътно прилепнала по тялото нова рокля на „Кристиан Диор“, дълга до коленете и отдолу с прозрачно бельо. Когато я видя да излиза от неговия Ролс и да се изкачва по стъпалата на хотела сърцето му подскочи и почувства приятен гъдел.

Винъс беше усмихната, доволна от ефекта на влизането си, носеше блестяща масивна златна гривна и по нейно настояване се качиха пеша по стъпалата, вместо да ползват асансьор. Гърдите го заболяха да потиска радостта и ужаса от преживяването. Минаха покрай официално облечените гости на ресторанта, европейци и китайци, повечето във вечерни тоалети — съпрузи и съпруги, туристи и местни, мъже на бизнес-вечери, любовници и бъдещи любовници от всякакви националности и възрасти. Беше облякъл тъмен костюм от скъпа лека кашмирска вълна. Когато се отправиха към специално избраната маса, която му струваше 100 долара, той мимоходом поздравяваше много приятели и вътрешно изпъшка, като видя четирима със съпругите им, издокарани и отрупани с бижута, които го гледаха с изцъклени очи.

Ричард Куанг потръпна. „Това съпругите са истински дракони и всички са едни и същи“ — помисли той. — Ох, ох, ох! Още не се бе прибирал вкъщи при Май-линг, на която поне три добри приятелки вече са докладвали. Ще я остави да крещи, да плаче и да си скубе косите известно време, за да й минат дяволите и после ще й каже, че това е работа на враговете им, да пълнят главата й с жлъч — как може да слуша такива зли жени? — и тогава хрисимо ще й съобщи за дългото кожено палто, което й е поръчал преди три седмици и което днес щеше да вземе, точно навреме за състезанието в събота. Тогава ще настъпи мир вкъщи — до следващия път.

Той се изкикоти при мисълта за своята проницателност — палтото. Това, че беше го поръчал за Винъс Пун изобщо не го смущаваше, тази сутрин, само преди час, го обеща в топлата й прегръдка за тази вечер, за да го облече на конните състезания в събота. И без това е твърде скъп подарък за тази уличница. Това струва 40 000 ХК. Ще вземе за нея друго, може да намери и втора ръка…

Той видя, че Смайлър Чинг го гледа дяволито.

— Какво?

— Винъс Пун?

— Мисля да вляза във филмовия бизнес и да я направя звезда — каза внушително той, горд с измислената за прикритие история, като част от извинението, което беше приготвил за жена си.

Смайлър Чинг беше впечатлен.

— Иий, но това е доста рисковано предприятие?

— Да, но има начин да… да се предпазиш от риска. — Той намигна многозначително.

— Айейа, искаш да кажеш нуди филм? О! Обади ми се, като започнат да снимат, може да се включа с някой и друг процент. Винъс Пун — гола! Айейа, цяла Азия би платила, за да види това! Как е тя в леглото?

— Страхотна е! Сега, когато съм я обучил. Беше девствена, когато за първи път аз…

— Какъв джос! Колко пъти превзема „укреплението“ миналата вечер?

— Миналата вечер? Три пъти — всеки път все по-яко от предишния! — Ричард Куанг се наведе поверително към него. — Цветното й сърчице е най-хубавото, което съм виждал. Да. Прекрасна копринена коса и вътрешните й устни розови и деликатни. Иий, нефритовата врата… нейната нефритовата врата е наистина с формата на сърце и нейният „един квадратен инч“ е идеално овален, розов, ароматен и перлата на входа също розова. — Ричард Куанг почувства, че започва да се поти, спомняйки си как тя легна на леглото и му подаде голяма лупа.

— Ето — гордо му каза тя. — Разгледай богинята, която твоят гологлав монах ще боготвори.

И той го направи. Много педантично…

— Най-добрата партньорка в леглото, която съм имал. — Ричард Куанг продължи пространно да обяснява, разкрасявайки и преувеличавайки преживяванията си с Винъс Пун. — Мислех да й купя голям диамантен пръстен. Горката сладкодумка плака сутринта, когато я оставих в апартамента, който й подарих. Кълнеше се, че ще се самоубие, защото е влюбена в мен.

— Иий, щастливец си ти!

Смайлър Чинг почувства, че го наблюдават и се обърна. В следващия сектор, на петдесет ярда от тях, стоеше чуждоземният дявол, полицаят Голямата лайняна планина омразният шеф на ЦИД в Каулуун.

Студените рибешки очи бяха вперени в него, бинокълът висеше на гърдите му. Айейа, измърмори на себе си Чинг — мозъкът му щракаше мислейки за възможни проверки и клопки и за баланса на основния източник на приходите му.

— Ей? Какво има? Какво ти стана Смайлър Чинг?

— Нищо. Искам да се изпикая, това е всичко. Изпрати документите в два часа при мен, ако искаш да вземеш от мен пари. — Обърна се и тръгна към тоалетната, чудейки се дали полицията знае за неминуемото пристигане на чуждоземния дявол от Голдън Маунтън, Хай Тайгър на бялата прах, със странното име Винченцо Банастазио.

Той се изхрачи шумно и плю.

Робърт Армстронг забеляза, че Смайлър Чинг говори с банкера Ричард Куанг и подозираше, че тези двамата замислят нещо не съвсем законно. Полицията знаеше за Чинг и неговата „Просперити бенк“, слуховете за търговията с наркотици бяха стигнали и до тях, но още нямаха доказателства, че той или банката му са замесени.

Все едно, все някъде ще се издъни — разсъждаваше спокойно Робърт Армстронг и обърна бинокъла си обратно към Пайлът Фиш, към Бътърскот Лес и към Голдън Лейди, кобилата на Джон Чен. Кой от всички тези е във форма?

Той се протегна уморено. Беше дълга нощ и още не бе лягал. Точно когато си тръгваше от полицейското управление на Каулуун миналата вечер, стана суматоха по повод анонимно съобщение, че Джон Чен е бил видян в Новите територии, в малкото рибарско селце, което разделя източния край на границата.

Той бързо замина с група за там и претърси селото, коптор по коптор. Трябваше да бъде много внимателен, защото целият пограничен район беше чувствителен, по-специално местата, където бяха трите гранични пункта за проверка. Селяните бяха корави хора, груби, безкомпромисни, заядливи чешити, които искаха да бъдат оставени без контрол. Специално от чуждоземните дяволи. Претърсването се оказа фалшива аларма, независимо, че откриха два нелегални спиртни дестилатора, малко предприятие за хероин, което преработваше суровия опиум в морфин и след това в хероин и затвориха шест нелегални комарджийски вертепа.

Когато се върна в полицейското управление, последва ново обаждане, отнасящо се за Джон Чен, този път от Хонконг Сайд във Ванчай, близо до „Глесинг пойнт“ при доковете. Джон Чен бил видян вързан в къща за стаи под наем, с мръсна превръзка през дясното ухо. Този път човекът, който се обадил дал името и номера на шофьорската си книжка, така че да може да предяви претенция за обявената награда от 50 000 ХК долара, обещана от „Струан“ и „Хаус ъф Чен“. Отново Армстронг обкръжи територията и извърши щателна проверка. Беше станало пет часа сутринта, когато обяви операцията за приключена и освободи момчетата.

— Брайън, ако питаш мен, аз съм за леглото — каза той. — Още една изгубена нощ.

Брайън Куок също се прозя.

— Да. Но докато сме от тази страна, какво ще кажеш да хапнем в ресторант „Пара“ и тогава, тогава да отидем да видим сутрешната тренировка?

Умората на Армстронг почти се изпари.

— Идеята ти е отлична!

Ресторант „Пара“ беше на „Ванчай роуд“ близко до „Хепи вели рейскорс“ и работеше непрекъснато. Храната превъзходна, евтина и популярно място, където се събираха престъпници и техните момичета. Когато двамата полицаи влязоха в голямото, шумно и оживено заведение внезапно се възцари тишина. Собственикът, Уан Фут Ко ги приближи накуцвайки и с широка усмивка ги поведе към най-хубавата маса на заведението.

Армстронг поздрави и прибави няколко мръсотии на уличен език, гледайки към близката група млади главорези, които моментално се обърнаха на другата страна.

Уан Фут Ко се засмя и се показаха проядените му зъби.

— О, сър, ти оказваш чест на бедното ми заведение.

— Защо не? Dim sum — малко кученце или малки парченца — това бяха тестени хапки, пълнени със смлени скариди или зеленчуци или различни видове месо.

— Отивате ли на трека?

Брайън Куок кимна с глава, пийвайки жасминовия чай и обходи с очи масите, което изнерви доста клиенти.

— Кой ще спечели петия рейс? — попита той. Собственикът се поколеба, знаейки, че е по-добре да каже истината. И внимателно отговори на кантонезки:

— Казват, че няма да е Голдън Лейди, Ноубъл Стар, Пайлът Фиш нито Бътърскот Лес, имала… говори се, че е нервна. — Видя как студените кафяви очи се вгледаха в него и се постара да не потръпне. — Кълна се в Бога, така казват.

— Добре. Ще дойда в събота сутринта. Или ще изпратя сержанта. Тогава можеш да му пошушнеш на ухото, ако се готви някакво мошеничество. И ако се окаже, че някой от тези, които ми спомена е дрогиран или му се крои някакъв номер и аз не зная за това в събота сутринта… вероятно супата ти ще остане да се вкисва още петдесет години.

Уан Фут Ко нервно се усмихна.

— Да, сър. Нека сега да се погрижа за храна…

— Преди да тръгнеш, кажи какво се чува за Джон Чен?

— Нищо. Или почти нищо. Информацията за него е никаква. Независимо, че чувам наградата била изключително голяма.

— Какво? Колко е наградата?

— 100 000 долара допълнително, ако до три дни се разкрие.

Двамата полицаи подсвирнаха.

— Предложени от кого? — попита Армстронг.

Уан Фут Ко вдигна рамене, очите му издържаха погледа на Брайън Куок.

— Никой не знае, сър. Казват, че е някой от Драконите — или от всички Дракони. 100 000 и повишение, ако бъде направено до три дни — ако бъде върнат жив. Моля, нека сега да се погрижа за храната ви.

— Защо разчиташ на Уан Фут Ко? — попита Армстронг.

— Омръзнало ми е неговото прекомерно лицемерие — и всичките скапани главорези.

Армстронг извика за бира.

— Като се доверих на сержант Танг-по не мислех, че ще се стигне до такава акция и толкова бързо. 100 000 са много пари! Това не може да е обикновено отвличане. Господи Боже това е голяма награда! Трябва да има нещо специално тук.

— Да. Ако е истина.

Но не достигнаха до никакви заключения и когато пристигнаха на трека, отиде да провери до управлението. Армстронг беше насочил бинокъла си към кобилата. Лес напускаше трека и я връщаха към конюшните. Изглеждаше в страхотна форма. Всичките изглеждат така. По дяволите, кой от тях?

— Робърт?

— О хелоу, Питър.

Питър Марлоу му се усмихна.

— Рано си станал или късно отиваш да лягаш?

— Късно ще лягам.

— Забеляза ли как Ноубъл Стар атакува, без жокеят й да има нещо общо с това?

— Много си наблюдателен.

Питър Марлоу кимна с глава. Той посочи групата наобиколила един от конете.

— Доналд Макбрайд ми каза.

— А!

Макбрайд беше един от извънредно популярните управители на „Търф клъб“, дошъл от Шанхай през 1949 година.

— Каза ли ти кой ще спечели? Ако някой знае, това е той.

— Не, но ме покани в неговата ложа. Ще участваш ли?

— Ако нямаш нищо против! Ще се видим в ложата на членовете на клуба — не се смесвам с главните.

И двамата наблюдаваха известно време конете, без да говорят.

— Голдън Лейди изглежда великолепно.

— Всичките изглеждат така.

— Няма ли нищо за Джон Чен?

— Нищо. — Армстронг мерна Дънрос с бинокъла си, видя го да говори с един от управителите, недалеч от него беше един от хората на СИ, който Крос бе прикрепил към него. В петък ще имаме докладите — помисли полицаят. — Колкото по-рано видим папките на А. М. Г., толкова по-добре. Почувства се зле и не знаеше от какво му стана така, дали е от тревогата за папките на А. М. Г., „Севрин“ или просто умората. Посегна към цигарите и спря. — Трябва да откажеш пушенето, Питър. Много е опасно за теб.

— Да. Да, трябва да ги откажа. Ти как си?

— Нищо особено. А, Питър, Старецът се съгласи да направиш твойто пътуване около граничния път. Вдругиден, петък 6.00 сутринта в управлението на Каулуун. Това устройва ли те?

Сърцето на Питър Марлоу подскочи. Най-накрая ще може да погледне отблизко към Китай, към непознатото. По цялата граница на Новите територии имаше само едно достъпно място, от което туристите да гледат към вътрешността на Китай, но възвишението беше толкова далече, че не можеше да се види кой знае колко. Дори с бинокъл.

— Колко възхитително! — По съвет на Армстронг — той писа на пълномощника и помоли за разрешение. Пътят покрай границата лъкатушеше от единия бряг до другия. Беше забранен както за превозни средства, така и за пешеходци — освен за местни жители в някои отсечки. Простираше се в широка ивица ничия земя, разположена между Китай и колонията. Хонконг нямаше намерение да влошава отношенията си с Китай.

— При едно условие, Питър. Няма да пишеш или да го споменаваш пред никого в продължение на година, година и нещо.

— Имаш думата, ми.

Армстронг потисна друга прозявка.

— Ще бъдеш единственият янки, който някога е минал по този път, вероятно и такъв ще останеш.

— Страхотно! Благодаря.

— Защо взе това гражданство?

След известна пауза Питър Марлоу каза:

— Аз съм писател. Всичките ми приходи идват оттам, почти всичките. Сега хората почнаха да ме четат. Може би търся правото да критикувам.

— Бил ли си някога в някоя от страните зад желязната завеса?

— О да. Бях в Москва през юли на филмов фестивал. Един от филмите, който написах беше „Американска виза“. Защо?

— Нищо — Армстронг си спомни за Бартлет и Кейси и за тяхното откровение. Той се усмихна. — Просто питам.

— За такава услуга човек трябва да се отблагодари по същия начин. Чух нещо за оръжието на Бартлет.

— О? — Вниманието на Армстронг се изостри.

Питър Марлоу беше голямо изключение за Хонконг — общуваше с различни обществени слоеве и биваше приеман като приятел.

— Вероятно само слухове, но някои приятели поддържат теорията…

— Китайски приятели?

— Да. Мислят, че оръжието е мострена пратка, за някой китайски гражданин — пират, с минало най-малкото на контрабандист, предназначено за партизанска част, оперираща в Южен Виетнам, наречена Виетконг.

Армстронг изсумтя.

— Това са само догадки, Питър. Хонконг не е транзитно място за оръжие.

— Да. Но тази пратка беше специална, първа и поискана набързо, трябвало е бързо да бъде доставена. Чул ли си за „Делта Форс“?

— Не — каза Армстронг, смаян, че Питър Марлоу вече е чул това, за което Роузмънт и ЦРУ им бяха казали, че е много секретна операция.

— Разбрах, че това е специално обучена американска ударна военна група, Робърт, специална част, която действа във Виетнам на малки групички под контрола на Американска техническа служба, под чието име се прикрива дейността на ЦРУ. Изглежда действат много ефикасно, за да има Виетконг спешна нужда от съвременно оръжие и то в големи количества и да са готови щедро да плащат за него. Ето защо е спешната пратка със самолета на Бартлет.

— Той замесен ли е?

— Моите приятели се съмняват. Във всеки случай, Робърт, оръжието е американско производство, нали? Щом тази пратка бъде приета, доставката в големи количества ще бъде лесна.

— О и как ще стане това?

— Щатите ще доставят оръжието.

— Какво?

— Разбира се. — Лицето на Питър Марлоу беше спокойно. — Много е просто. Да кажем, тези партизани от Виетконг бъдат предупредени за датите на доставка, мястото на доставка, количеството и типа на оръжието — от обикновено до ракети — когато ще пристигне във Виетнам.

— Господи!

— Да. Знаеш как става в Азия. Тук и там се дават подкупи и уреждането на редовно отвличане е просто.

— Ще бъде, като че имат собствени запаси! — каза Армстронг ужасен. — Как ще се плаща оръжието? От тукашна банка?

Питър Марлоу го погледна.

— С голямо количество опиум. Доставено тук. Една от нашите банки тук ще осигурява финансирането.

Полицаят въздъхна. Всичко си идваше на място.

— Безпогрешно — каза той.

— Да. Някой проклет предател в Щатите съобщава разписанието. Това снабдява враговете ни с всичките амуниции и оръжие, нужни им, за да убиват нашите войници. Плащат ни оръжието с отрова, която нищо не им струва — предполагам, че това е единствената продаваема стока в огромни количества, с която могат лесно да се снабдят. Опиумът се доставя тук от китайски контрабандисти и се преработва в хероин, защото тук се прави експертизата. Предателите от Щатите правят сделката с мафията, която — продава хероина с невероятна печалба на деца и така унищожава най-ценния актив, който имаме — младежта.

— Както казах, безпогрешно. Какво правят някои негодници за пари! — Армстронг въздъхна отново и разкърши рамене. Той помисли за момент. Теорията се връзваше много добре с всичко. — Името Банастазио означава ли нещо за теб?

— Звучи италианско — простодушно отговори Питър Марлоу.

Информаторите му бяха двама португалци. Журналисти, които ненавиждаха полицията. Когато ги попита дали може да предаде тяхната теория, да Вега каза:

— О, разбира се, но полицията никога няма да повярва. Не ни цитирай и не споменавай имената на Фор Фингър Уу, Смайлър, „Чинг просперити“, Банастазио или на който и да било.

След известна пауза, Армстронг попита:

— Какво друго си чул?

— Много неща, но това стига засега — днес е мой ред да събудя децата за училище, да приготвя закуската и да ги затътря на училище. — Питър Марлоу запали цигара и Армстронг отново болезнено почувства дима със собствените си дробове. — Само едно нещо, Робърт. Бях помолен от приятелски настроен член на пресата, да ви кажа, че е чул за предстояща голяма среща в Макао, отнася се до бизнеса с наркотици.

Сините му очи се присвиха.

— Кога?

— Не зная.

— За какво ще бъде срещата?

— „Доставчици, вносители, износители, разпределители“ — така формулира нещата той.

— Къде в Макао?

— Не каза.

— Имена?

— Нито едно. Той добави, че в срещата ще участва високопоставена личност, член на парламентарната делегация на САЩ.

— Бартлет?

— Господи, Робърт, не зная и той не ми е казал такова нещо. Линк Бартлет изглежда приятен млад човек и невинен, като ангел. Мисля, че всичко около него е клюки от ревност, искат да му създадат неприятности.

Армстронг се усмихна.

— Аз съм си подозрително ченге. Подлеци има и по най-високите места, така както и в низините. Питър, стари приятелю, предай на твоя журналист, че ако иска да предаде информация да ми телефонира директно.

— Той се страхува от теб. Аз също се страхувам!

— Когато съм с униформата, да. — Армстронг се усмихна, показвайки му, че го харесва и че е доволен от информацията и че Питър Марлоу е сигурен посредник, който умее да си държи устата затворена. — Питър, разпитай го къде в Макао и кога и кой и — внезапно му хрумна — Питър, ако ти трябва да избираш място в колонията, за да внасяш и изнасяш контрабанда стоки, кое място би избрал?

— Абърдийн или Мирс Бей. Всеки глупак го знае — това са местата, които най-напред са използвани, откакто Хонконг съществува.

Армстронг въздъхна.

— Съгласен съм.

„Абърдийн, помисли той. Колко са контрабандистите там? По един на всеки двеста души. На първо място Фор Фингър Уу. Уу с неговия голям Ролс и щастливия номер 8 на табелката, проклетият главорез Ту Хетчит Ток, неговият племенник с американския паспорт, този с дипломата от Йейл, така ли беше? На първо място Фор Фингър. След това Гудуедър Пуун, Смайлър Па, Та Сан-фок, Фишърмън Пок… Господи, списъкът няма край, само от тези, за които знаем. В Мирс Бей, на североизток до Новите територии? Па Брадърс, Биг Маут Фенг и хиляди други…“

— Добре — каза той много доволен от информацията. Нещо го човъркаше за Фор Фингър Уу, независимо, че не бяха достигнали до него слухове за участието му в търговията с хероин. — На едно добро дело си заслужава да се отговори по същия начин. Кажи на приятеля си журналист, че днес пристигат гостуващите парламентаристи, участниците в търговска делегация, които се завръщат от посещение в Пекин… Какво има?

— Нищо. — Марлоу се опитваше да запази хладнокръвие. — Какво казваше?

Армстронг го погледна проницателно и след това продължи:

— Делегацията пристига със следобедния влак от Кантон. На границата ще сменят влака в 4.32 часа току-що разбрахме за промяната в плановете им, така че твоят приятел може да вземе едно изключително интервю. Изглежда са имали големи успехи при това посещение.

— Благодаря от негово име. Веднага ще предам. Добре, аз трябва да тръгвам…

Брайън Куок се приближи към тях.

— Хелоу, Питър. — Дишаше учестено. — Робърт, съжалявам, но Крос ни иска веднага при него.

— Проклета работа! — изруга Армстронг уморено. — Казах ти, че е по-добре да почакаш, преди да провериш. Това леке никога не спи. — Той разтърка лицето си, за да прогони умората, очите му бяха зачервени от безсънието. — Брайън, ти вземи колата, аз ще те изчакам пред входа.

— Добре — Брайън Куок бързо се отдалечи. Обезпокоен, Армстронг гледаше след него.

Питър Марлоу се пошегува:

— Градският съвет ли се е запалил?

— В нашата работа, момче, винаги някъде има Градски съвет в пламъци. — Питър, преди да тръгна искам да разбера, какво толкова те засяга търговската делегация.

— Познавах един от тях по време на войната. Лейтенант Робин Грей. Последните две години в Чанги, той беше началник на военната полиция. — Гласът му беше безизразен, по-безизразен и по-студен отколкото Армстронг би могъл да си представи. — Той ме мразеше и аз го мразех. Надявах се да не го видя, това е всичко.

Точно срещу кръга за победителя беше застанал Горнт с насочен към Армстронг бинокъл. След това замислено се върна на Питър Марлоу, който се бе отправил към групата на треньорите и жокеите.

— Любопитен негодник! — каза Горнт.

— А? Кой? О, Марлоу? — Сър Дънстън Бар се засмя. — Той не е любопитен, само иска да знае всичко за Хонконг. Твоето мрачно минало го интригува, стари приятелю, твоето и това на тай-пана.

— Вие нямате тайни, Дънстън, така ли? — тихо попита Горнт. — Искаш да кажеш, че ти и фамилията ти сте чисти и бели, като водна лилия?

— Да не дава Господ! — любезно отвърна Бар. — Добри ми Боже, не! Нали знаеш, само да опознаеш един англичанин и откриваш пирата в него. Ние всички сме заподозрени! Такъв е животът, не е ли така?

Горнт не каза нищо. Презираше Бар, но имаше нужда от него.

— Дънстън, ще правя сбирка на яхтата в събота. Можеш ли да дойдеш — ще ти хареса.

— О? И кой ще бъде почетният гост?

— Смятам да бъде мъжка сбирка — без съпруги, а?

— А! Можеш да ме броиш — каза весело Бар. — Мога ли да доведа приятелка?

— Доведи и две, ако искаш, стари хитрецо, колкото повече, толкова по-весело. Ще бъде малка група, подбрана и сигурна. Плъм, той е симпатяга и приятелката му, тя също е забавна. — Горнт видя, че Марлоу промени посоката си, когато го повикаха от групата на управителите начело с Доналд Макбрайд. Тогава, изведнъж му хрумна идея и той добави: — Мисля да поканя Марлоу.

— Нали мислиш, че е любопитен?

— Може да го интересуват истински истории за „Струан“, нашите основатели — пирати и настоящите също. — Горнт се усмихна и Бар се замисли за предстоящата дяволия.

Червендалестият англичанин попи потта по лицето си.

— Господи, дано да завали. Знаеш ли, че Марлоу е летял с изтребител — свалил е три германски самолета над Англия, преди да бъде изпратен в Сингапур и кървавата баня там. Никога няма да простя на проклетите японци, за това, което са направили на нашите момчета там, тук и в Китай.

— Аз също — мрачно се съгласи Горнт. — Знаеш ли, че баща ми беше в Нанкинг през 1937 година, при разправата с Нанкинг?

— Не, Боже, как се е отървал?

— Някакви наши хора са го укрили за няколко дни — ние имаме връзки там от поколения. След това се представил на японците, като приятелски разположен кореспондент на „Таймс“ и си уредил обратния път за Шанхай. Още сънува кошмари за онова време.

— Като говорим за кошмари, нямаше ли намерение и ти да устроиш нещо подобно на Йан, като се появи на неговото парти?

— Мислиш, че той си го върна, като се погрижи за колата ми?

— А? — Бар се сепна. — Мили Боже! Да не смяташ, че това с колата ти е негова работа?

— Главният цилиндър беше гръмнат от нещо. Механикът каза, че може да е причинено от удар с камък.

Бар се взря в него и поклати глава.

— Йан не е глупак. Той е буен, да, но не е глупак. Това би било предумишлено убийство.

— Нямаше да му е за първи път.

— Ако бях на твое място не бих говорил така на публично място.

— Ти не си публично място, нали?

— Не. Разби…

— Добре. — Горнт обърна тъмните си очи към него. — Скоро ще се наложи приятелите да се поддържат един друг.

— О? — Бар моментално застана нащрек.

— Да. Пазарът е изнервен. Историята с банката „Хо-Пак“ може да опропасти много от плановете ни.

— Моята „Хонконг енд Лан Тао фармс“ е солидна, като планински връх е.

— Ти предполагаш, че твоите швейцарски банкери ще продължат да ти отпускат кредит.

Руменото лице на Бар побледня.

— Моля?

— Без заем от тях не можеш да превземеш „Хонконг докс енд уъфс“, „Ройъл иншуранс ъф Хонконг енд Малайзия“, да се разпростреш в Сингапур или да завършиш доста други хитри сделки, които са ти на дневен ред — ти и новооткритият ти приятел Мейсън Лофт, фучащото хлапе от „Трийднидъл стрийт“. Така ли е?

Бар го гледаше, студена пот се стичаше по гърба му, шокиран, че Горнт е посветен в тайните му.

— Къде си чул всичко това?

— Имам приятели на високо място, момче. Не се бой, ахилесовата ти пета е на сигурно място с мен.

— Не сме в… не сме в опасност.

— Разбира се, че не сте. — Горнт обърна бинокъла към коня си. — Между другото, Дънстън, може да ми потрябва да ме подкрепиш при следващото съвещание на банката.

— За какво?

— Още не зная. — Горнт го погледна отгоре. — Само искам да съм сигурен, че ако се наложи мога да разчитам на теб.

— Да. Да, разбира се. — Бар се чудеше, какво има предвид Горнт и къде ли е изтекла информация? — Винаги ще се радвам, ако мога да ти услужа, стари друже.

— Благодаря. Изгубил ли си доверието към банката „Хо-Пак“?

— Разбира се. Вчера изтеглих всичките си пари оттам, защо?

— Чух, че сделката между Дънрос и „Пар-Кон“ няма да стане. Аз мисля да променя отношението си и към него.

— Сделката няма да стане? Защо?

Горнт се усмихна саркастично.

— Защото, Дънстън…

— Хелоу, Куилън, Дънстън, съжалявам, че ви прекъсвам — каза Доналд Макбрайд. — Мога ли да ви представя мистър Чарлс Билтмън, вицепрезидент на „Америкън суперфудс“. Той ще оглавява след сливането новата фирма „Дженеръл сторис — суперфудс“ и ще се установи в колонията. Мистър Горнт и сър Дънстън Бар.

Високият с пепелява коса американец носеше сив костюм, сива вратовръзка и очила без рамка. Той протегна приветливо ръка.

— Радвам се, че се запознахме. Хубав малък трек имате тук.

Горнт му стисна ръката без ентусиазъм. Недалеч от Билтмън беше Ричард Пагмайър, настоящият президент на „Хонконг дженеръл сторис“, един от управителите на конния „Търф клъб“, малък на ръст арогантен мъж в края на четиридесетте, който разнасяше ниския си ръст, като постоянно предизвикателство.

— Хелоу, вие двамата! Хайде, казвайте кой ще спечели петия рейс?

Горнт се извисяваше доста над него.

— Ще ти кажа, като завърши.

— Хайде, Куилън, много добре знаеш, че ще е нагласено много преди да се появят конете.

— Ако можеш да го докажеш, сигурен съм, че всички ще искат да знаят. Поне аз, ти не би ли искал Доналд?

— Сигурен съм, че Ричард се шегува — отговори Доналд Макбрайд.

Той беше около шестдесетте, с доста приятни евро-азиатски черти и топла предразполагаща усмивка.

— Винаги има приказки, че състезанията тук са нагласени, разбира се, правим каквото можем и ако някой бъде хванат — ще му хвръкне главата! Най-малко ще изчезне от трека — обясни на Билтмън.

— По дяволите, състезания се уреждат предварително и в Щатите, но предполагам, че тук, където всичко е аматьорско и открито сигурно става по-лесно — живо каза Билтмън. — Твоят жребец, Куилън, е австралийски, отчасти чистокръвен, нали?

— Да — рязко отговори Горнт, не му допадаше тази фамилиарност.

— Дон ми обясни някои от правилата ви при състезанията. Много бих искал да участвам във вашето клубно братство — надявам се да стана един от членовете на клуба с право на глас.

„Търф клъб“ беше много специален и строго контролиран. В него имаше двеста души с право на глас и четири хиляди членове. Само имащите глас можеха да влизат в ложата за членове на клуба и да предлагат двама души всяка година — управителите решаваха с тайно гласуване дали одобряват или не предложението. Само тези двеста души можеха да бъдат избирани в управителния съвет на клуба.

— Да — повтори Билтмън, — това би било чудесно.

— Сигурен съм, че може да се уреди — каза Макбрайд с усмивка. — Клубът винаги се радва на нови сили — и на нови коне.

— Планирате ли да останете в Хонконг мистър Билтмън? — заинтересува се Горнт.

— Наричай ме Чък. Тук съм временно — отговори американецът. — Предполагам, че ще бъда новия тай-пан на азиатския „Суперфудс“. Звучи великолепно, нали?

— Чудесно! — каза Бар сразяващо.

Билтмън продължи щастливо, още не свикнал с английския сарказъм.

— Аз съм пропадналото момче на нашия съвет в Ню Йорк. Както каза човекът от Мисури, самохвалството свършва до тук. — Той се усмихна, но никой не се усмихна с него. — Ще остана най-малко две години и се радвам за всяка минута, която ще прекарам тук. Готвим се да се установим веднага. Булката ми пристига утре и…

— Току-що ли си се оженил, мистър Билтмън?

— О не, това е само американски начин на изразяване. Женени сме от двадесет години. Веднага щом новата ни квартира бъде подредена, така както тя иска, ще се радваме да дойдете на вечеря. Можем да направим барбекю? Имаме организирана доставка за стейкове, първо качество, ще бъдат докарвани веднъж месечно. И „идахо“ картофи — добави той гордо.

— Радвам се за картофите — каза Горнт.

Другите зачакаха, знаейки, че той ненавижда американската кухня — специално стейковете на скара, хамбургерите и селяндурските печени картофи, както ги наричаше.

— Кога ще приключи сливането?

— В края на месеца. Нашето предложение е прието. Всичко е съгласувано. Наистина се надявам американското умение да се вмести в този великолепен малък остров.

— Предполагам ще си построите резиденция?

— Не, сър — продължи Билтмън и всички трепнаха. — Дики е наел най-горния етаж от сградата на компанията, намира се на „Блоър стрийт“, така че сме в центъра.

— Това е удобно — каза Горнт.

Останалите прехапаха устни, за да не се засмеят. Най-старата и най-известна сграда на Колонията в източен стил винаги е била на „Блоър стрийт“, номер едно. „Блоър стрийт“ номер едно, е започната от Нели Блоър, една от „младите момичета“ на мисис Фотерингъл през 1860 година с пари, ако се съди по мълвата, дадени от Кълъм Струан и продължаваше да работи според първоначално установените правила — само европейки и австралийки и — единствено англичани.

— Много удобно — каза отново Горнт. — Чудя се дали ще се преквалифицирате.

— Сър?

— Нищо. Сигурен съм „Блоър стрийт“ е подходяща.

— Красив изглед, но водопроводът не е в ред — каза Билтмън. — Жена ми скоро ще го оправи.

— Тя водопроводчик ли е? — попита Горнт. Американецът се изсмя.

— По дяволите, не, но много добре се оправя с всички проблеми по къщата.

— Моля да ме извините, трябва да се видя с треньора си. — Горнт кимна към другите и тръгна с думите: — Доналд, може ли за момент? Искам да се разберем за събота.

— Разбира се, само за момент, мистър Билтмън.

— Разбира се. Казвай ми Чък. Приятен ден.

Макбрайд се изравни с Горнт. Когато се отдалечиха той каза:

— Ти, предполагам, не гледаш сериозно на предложението, да бъде приет за член на клуба с право на глас?

— Виж, защо не. — Макбрайд гледаше сконфузено. — Сега за първи път голяма американска компания иска да инвестира в Хонконг. Той ще ни бъде много необходим.

— Това не е причина да му се дава възможност да влезе тук, нали? Направи го член без право на глас. Тогава ще може да идва на платформата за членове. И ако искаш да го каниш в твоята ложа, това ще си е твоя работа. Но гласуващ член? Боже Господи, той предполагам ще си закачи знамето на „Суперфудс“, като реклама по време на състезанието!

— Той е нов и губи почва под краката си, Куилън. Сигурен съм, че ще се научи. Той е свестен, независимо, че прави гафове. Добре е поставен и…

— Откога парите са „Сезам отвори се“ за „Търф клъб“? Господи милостиви, Доналд, ако е така, всяко парвеню, което направи удар на борсата или с хазарт ще може да ни помете. Няма да остане място да се обърнем.

— Не мога да се съглася. Вероятно трябва да увеличим броя на гласуващите членове.

— Не. Абсолютно не. Разбира се вие, управителите може да направите, каквото решите, но предлагам да го обмислите.

Горнт беше от гласуващите членове, но още не член на управителния съвет. Двестате души с право на глас избираха ежегодно, чрез тайно гласуване, дванадесет управители на клуба. Всяка година името на Горнт беше включвано в открития списък с кандидатите за управители и всяка година не успяваше да набере необходимия брой. Повечето управители автоматически подновяваха участието си.

— Добре тогава — каза Макбрайд, когато се поставя името му за гласуване ще спомена твоето становище.

Горнт хитро се подсмихна:

— Това ще е равносилно на осигурено избиране.

Макбрайд се засмя.

— Не си прав, Куилън, не за този път. Паг ме помоли да го представя наоколо. Трябва да ти призная, че всеки път обърква конците. Представих го на Пол Хавъргил и Билтмън — моментално започна да сравнява банковата процедура тук и в Щатите и не благоприятно за тях разбира се. И с тай-пан… — Макбрайд сбърчи посивелите си вежди — той каза, че наистина се радва да се запознае с него, защото е искал да научи за Хег Струан и Дърк Струан и всичките други пирати и контрабандисти на опиум от неговото минало! — Той въздъхна. — Йан и Пол със сигурност ще гласуват с черно топче за него, така че няма защо да се притесняваш. Наистина не разбирам, защо Паг продава на тях.

— Защото той не е като баща си. Откакто старият сър Томас умря, в „Дженеръл сторис“ спят. Въпреки това, лично Паг прави 6 милиона и си осигурява петгодишен ненарушим договор — така ще се ползва само от благоприятната част, а ще си спести главоболията. Иска да се оттегли на почивка в Англия, Ъскот и всичко останало.

— Това е много добра сделка за Паг! — Макбрайд стана загрижен. — Куилън, петият рейс — интересът към него е неимоверен. Страхувам се, че ще има намеса. Имаме намерение да засилим надзора върху всички коне. Говори се за…

— За допинг?

— Да.

— Винаги има такива слухове и винаги някой ще се опитва. Мисля, че управителният съвет се справя много добре.

— Членовете на управителния съвет се съгласиха миналата вечер да учредят ново изискване: в бъдеще ще имаме задължителен химически анализ, преди и след всяко състезание, както го правят навсякъде по големите трекове в Англия и Америка.

— Ще успеете ли да го организирате до събота?

— Доктор Менг, патологът на полицията, се съгласи да отговаря за това — докато намерим експерт.

— Идеята е хубава — каза Горнт. Макбрайд въздъхна.

— Да, но Всемогъщият Дракон никак не подхожда на Местния Змей. — Той се обърна и излезе.

Горнт се поколеба, после отиде при треньора си, който бе застанал до Пайлът Фиш и говореше с жокея, също австралиец на име Блу Уайт. Блу Уайт привидно се занимаваше с едно от корабните подразделения на Горнт — титла за прикриване на аматьорския му статус.

— Добър ден, мистър Горнт — поздравиха те.

— Добро утро. — Горнт ги погледна за момент и след това каза тихо: — Блу, ако спечелиш, ще получиш 5 000 долара награда. Ако завършиш след Ноубъл Стар те уволнявам.

Буйният нисък младеж подсвирна.

— Да, шефе!

— Сега върви да се преобличаш.

— Ще спечеля — каза Блу Уайт, преди да тръгне. Треньорът се обади неспокойно:

— Пайлът Фиш е в много добра форма, мистър Горнт. Той ще…

— Ако Ноубъл Стар спечели ти си уволнен. Ако завърши след Ноубъл Стар си уволнен.

— Имате клетвата ми, мистър Горнт. — Мъжът избърса избилата пот по лицето си. — Аз не уреждам…

— Аз не те съветвам да правиш каквото и да било. Само ти казвам, какво ще ти се случи. — Горнт му се усмихна мило и тръгна. Отиде в клуб-ресторанта, откъдето се виждаше целия Хиподрум и поръча любимата си закуска, яйца „Бенедикт“ със специален сос от масло, жълтък, сок от лимон и яванско кафе, което той доставяше за клуба.

Пиеше третото си кафе, когато келнерът дойде при него.

— Извинете, сър, търсят ви на телефона.

— Горнт, моля?

— Хелоу, мистър Горнт, обажда се Пол Чой… племенникът на Фор Фингър Уу… дано не съм ви обезпокоил.

Горнт прикри изненадата си.

— Обаждате се доста рано, мистър Чой.

— Да, сър, но исках да дойда рано за първия си работен ден — набързо каза младежът, — бях сам тук, когато позвъняха преди две минути. Обади се мистър Бартлет, Линк Бартлет, вие го знаете, този с контрабандното оръжие, милионерът.

Горнт беше изненадан.

— Бартлет?

— Да, сър. Каза, че иска да говори с вас, подразбираше се, че е спешно — каза, че ще опита да ви намери вкъщи. Аз реших, че може да сте на тренировката и дано не съм ви обезпокоил?

— Не. Какво каза той? — попита Горнт.

— Само, че иска да говори с вас и дали сте в града? Казах му, че не зная, но ще проверя тук и там, ще оставя съобщение и ще му се обадя.

— Откъде се обади той?

— От хотел „Виктория енд Албърт“, Каулуун Сайд 662233, вътрешен 773 — това е вътрешният от офиса му, не от апартамента му.

Горнт беше впечатлен.

— В затворена уста мухи не влизат, нали, мистър Чой?

— Господи, мистър Горнт, за такова нещо никога не трябва да се безпокоите. Чичо ми Уу ни е втълпил това на всички в главата.

— Хубаво. Благодаря, мистър Чой. Ще се видим след малко.

— Да, сър.

Горнт затвори телефона, помисли малко и след това набра хотела.

— 773, моля.

— Линк Бартлет.

— Добро утро Бартлет, обажда се Горнт. Какво мога да направя за вас?

— Хей, благодаря, че се обади. Имам обезпокояваща новина, която е свързана с нещата, които дискутирахме.

— О?

— Да. Името „Тода шипинг“ говори ли ти нещо?

Интересът на Горнт литна.

— „Тода шипинг“ е огромен японски конгломерат, корабостроителници, железодобивни заводи, тежко машиностроене. „Струан“ има сделка за два кораба с тях, огромни кораби за транспорт на суровини предполагам. Защо?

— Изглежда „Тода“ има да получава от „Струан“, 6 милиона на три вноски — на първи, единадесети и петнадесети следващия месец — и още 6 милиона след деветдесет дни. Следват други 6.8 милиона, чиито срок изтича на осми, към „Орлин интернешънъл бенк“ — знаеш ги?

С огромно усилие Горнт запази гласа си спокоен.

— Чух за тях — каза той, изумен, че американецът може да има толкова детайлни сведения за дълговете. — И какво?

— Ами разбрах, че „Струан“ има само един милион и триста хиляди в брой, няма достатъчна наличност и постоянен приход на суми, за да посреща плащанията. Не очакват значителен приход, докато не получат 17 милиона, като тяхна част от една инвестиция в „Каулуун инвестмънт“, сделки с недвижими имоти, срокът за получаването е през ноември и са с 20 процента преразход във „Виктория бенк“.

— Това е… това е много лично сведение — ахна Горнт, сърцето му развълнувано думкаше, ризата го стягаше. Знаеше за двадесетте процента, изтеглени над кредита — Плъм го бе осведомил — всички директори щяха да разберат. Но детайлите за наличните им суми или приходите? — Защо ми казваш всичко това, Линк?

— Какви са твоите възможности?

— Вече ти казах, аз съм двадесет пъти по-силен от „Струан“ — автоматически излъга Горнт. Мозъкът му кипеше от чудесните възможности, цялата тази информация достъпна за него.

— Защо?

— Ако сключа сделката със „Струан“ той ще използва парите ми за предстоящите си плащания, за да се откачи от „Тода“ и „Орлин“ — ако неговата банка не му продължи кредита.

— Да.

— „Виктория“ ще го подкрепи ли?

— Винаги са го правили досега. Защо?

— Ако не го подкрепят, тогава той сериозно е загазил.

— „Струан“ притежават солидно количество акции. Банката е задължена да им помогне.

— Но той е надхвърлил кредита си там и Хавъргил го мрази. Помежду си те — Чен, „Струан“ и техните кандидати, общо имат 21 процента…

Горнт едва не изпусна телефона.

— Откъде, по дяволите, имаш тази информация? Външен човек не би могъл да знае тези неща!

— Точно така — чу спокойния отговор на американеца. — Фактите са такива. Можеш ли да ръководиш останалите 79 процента?

— Какво?

— Ако аз имам партньор, който да постави банката срещу него само в този случай и той не може да намери от друго място кредит… откровено казано ще бъде само въпрос на избиране на подходящ момент. Дънрос фатално е прехвърлил кредита си, а това значи, че е уязвим. Ако неговата банка не му даде кредит, той трябва нещо да продаде — или да получи кредит от друго място. И в двата случая е открит за атака и узрял за превземане на пожарна цена.

Горнт попи челото си, мозъкът му беше замъглен.

— Как, но дяволите взе тази информация?

— По-късно, не сега.

— Кога?

— Когато стигнем дотам.

— Колко… колко си сигурен в цифрите, които каза?

— Много. Имаме балансите му от последните седем години.

Независимо от твърдостта си Горнт ахна.

— Това е невъзможно!

— Искаш ли да се басираме?

Наистина беше потресен и се мъчеше да накара мозъка си да работи. „Внимавай — напомняше си той. — За Бога контролирай се“.

— Ако… ако имаш всичко това, ако знаеш всичко и вземеш последното нещо… тяхното споразумение между тръстовете, корпоративната им структура, ако знаеше, че можем да правим, каквото поискаме със „Струан“.

— Ние имаме и това. Искаш ли да видиш?

— Разбира се. Кога можем да се срещнем? На обяд?

— Какво ще кажеш за веднага? Но не тук и не в твоя офис. Това трябва много внимателно да се пази в тайна.

Сърцето го болеше. Чувстваше неприятен вкус в устата и се чудеше, доколко може да се довери на Бартлет.

— Аз ще… аз ще изпратя кола за теб. Можем да говорим в колата.

— Идеята не е лоша, но защо да не те срещна при Хонконг Сайд. На „Голдън фери терминал“, след един час.

— Отлично. Моята кола е Ягуар — номер 8888. Ще чакам при редицата с такситата.

Той затвори и за известно време гледаше, като втрещен телефона, след това се върна на масата си.

— Нищо лошо, предполагам, мистър Горнт?

— А, не, нищо такова. Благодаря.

— Още от вашето кафе? Току-що е направено.

— Не, не благодаря. Ще искам половин бутилка вино от Taittinger Blank de Blancs, 1955 година. — Той се облегна назад, чувствайки се много особено. Неговият враг почти бе в ръцете му — ако фактите на американеца са верни и ако може да му се има доверие и не е в някакъв съмнителен заговор с Дънрос.

Виното пристигна, но той едва го опита. Цялото му същество беше концентрирано, преценяващо, пресяващо.

Горнт съзря в тълпата високия американец и за миг му завидя за слабата, стегната фигура и за невзискателното, непринудено облекло — джинси, отворена риза, спортно сако — и за очевидната самоувереност. Забеляза скъпата му камера, усмихна се саркастично и потърси с поглед Кейси. Видя, че Бартлет е сам и се разочарова. Но това разочарование не накърни великолепното предчувствие, което го бе обзело веднага, след като затвори телефона.

Горнт се пресегна и отвори страничната врата.

— Добре дошъл в Хонконг Сайд, мистър Бартлет.

Подкара по „Глоусистър роуд“ към „Глесинг пойнт“ и яхтклуба.

— Твоята информация за нещата вътре в „Струан“ е удивителна.

— Без шпиони не можеш да оперираш, нали?

— Можеш, но ще бъде аматьорско. Как е мис Кейси? Мислех, че ще бъде с теб.

— Тя не е посветена в това. Още не.

— О?

— Не. Не в началния стадий на атаката. Повече ще допринесе, ако не знае на този етап.

— Тя нищо ли, не знае за всичко това? Нито, че си ми се обадил?

— Не. Изобщо нищо.

След кратка пауза той каза:

— Мислех, че тя има изпълнителната функция… дясната ти ръка, както я наричаш.

— Тя е, но аз съм босът на „Пар-Кон“, мистър Горнт.

Горнт видя хладния му поглед и за първи път осъзна истинското положение и това, че първоначалната му оценка е грешна.

— Никога не съм се съмнявал — отговори той, очаквайки с изострено внимание Бартлет да започне да говори.

— Няма ли къде да паркираме — имам нещо да ти покажа.

— Разбира се.

Намери място за паркиране, близко до „Казуей бей“, където бяха се приютили плаващи острови от всякакъв тип лодки.

— Ето. — Бартлет му подаде папка с документи. Вътре беше копие от детайлния баланс на „Струан“ преди компанията да стане обществена. Очите на Горнт зашариха по цифрите.

— Господи — промърмори той. — Така значи — „Ластинг Клауд“ им е струвал 12 милиона.

— Почти е щяло да ги разори. Те изглежда доставят доста примамливи неща зад граница. Реактивни двигатели за Китай, незастраховани.

— Разбира се, че ще са незастраховани — как по дяволите да застраховат контрабандни стоки? — Горнт се опитваше да разгадае данните. Умът му не го побираше. — Ако знаех само половината от това, щях да ги свърша миналия път. Може ли да я задържа?

— Когато направим сделка, ще ти дам копие. — Бартлет взе папката и му подаде лист хартия. — Погледни това, за да добиеш представа.

На листа имаше графика, показваща участието на „Струан“ в „Каулуун инвестмънт“ и детайлно обяснение, как посредством други компании, тай-панът на „Струан“ упражняваше абсолютен контрол върху огромната застрахователна компания — пристанищна собственост, която се предполагаше, че е отделна и беше лансирана като такава на борсата.

— Превъзходно — каза с въздишка Горнт. — „Струан“ владее само малка част от акциите, които са предимно обществено притежание, но си е запазил 100 процентов контрол и това постоянно се пази в абсолютна тайна.

— В Щатите, ако това се разкрие, той ще трябва да отиде в затвора.

— Да благодарим на Бога, че законите в Хонконг не са същите и че това тук е съвсем легално, ако се пренебрегне такава дреболия. — Двамата мъже се засмяха.

Бартлет постави листа в джоба си.

— Имам подобни информации и за останалите им владения.

— Откровено, какво си намислил, Бартлет?

— Съвместна атака на „Струан“, започвайки от днес. Светкавична война. Ще делим 50 на 50 процента цялата плячка. Ти получаваш Грейт хаус на върха, престижа, яхтата му — 100 процента, ложата му в „Търф клъб“, включително и управителското му място.

Горнт го погледна проницателно. Бартлет се усмихна.

— Зная, че тези неща са от специално значение за теб. Но всичко останало делим наполовина.

— Освен операциите им в Кай Так. Аз ги искам за моята въздушна линия.

— Добре, но тогава искам „Каулуун инвестмънт“.

— Не — каза Горнт, моментално застанал нащрек. — Това ще делим наполовина и останалите неща също 50 на 50.

— Не. Ти имаш нужда от Кай Так, аз от „Каулуун инвестмънт“. Това ще бъде центърът за скок на „Пар-Кон“ в Азия.

— Защо?

— Защото всяко голямо състояние в Хонконг се базира на собственост. „Каулуун инвестмънт“ ще ми бъде идеална база.

— За бъдещи набези?

— Разбира се. — Спокойно каза Бартлет. — Твоят приятел Джейсън Плъм е следващия в списъка. Лесно ще глътнем неговата „Ейжън пропърти“. 50 на 50, нали?

Горнт дълго време не каза нищо.

— И след него?

— „Хонконг и Лан Тао фармс“.

Отново сърцето на Горнт подскочи. Винаги беше мразил Дънстън Бар и омразата се бе утроила миналата година, когато бе удостоен с рицарско звание по повод рождения ден на Кралицата — чест, дължаща се, Горнт бе сигурен в това, на благоразумния му принос към фонда на Консервативната партия. И как ще глътнеш него?

— Винаги има моменти, когато всяка армия, страна, компания са лесно уязвими. Всеки генерал или президент на фирма, понякога трябва да поема рискове, за да остане напред. Винаги има врагове по петите ти — за твоето място, за мястото ти под слънцето, за твоята територия. Трябва да внимаваш, когато си уязвим.

— Ти в момента уязвим ли си?

— Не, но бях преди две години. Сега имам силата, която ми е нужна — ни е нужна. Ако участваш?

Ято чайки се спускаше и издигаше и кряскаше над главите им.

— Какво искаш да направя?

— Ти си водачът, челният отряд. Аз ще пазя гърба ни. Когато успееш да пробиеш отбраната, аз ще нанеса нокаут. Ние ще отстраним доверието в „Струан“ — предполагам, че си взел позиция за „Хо-Пак“?

— Скромна. — Леко излъга Горнт.

— Добре. В Щатите можеш да подкупиш самите им счетоводители и да получаваш сведения за потока на наличност до подходящия момент. След това да се пусне мълвата. Може ли да се направи такъв номер тук?

— Вероятно. Но никога няма да успееш да накараш техните счетоводители да го направят.

— Няма ли да го направят за подходяща сума?

— Не. Но може да се пусне мълва. — Горнт се усмихна мрачно. — Много лошо е постъпил Дънрос, като е скрил неуместната си позиция от притежателите на акции. Да. Това е възможно. И тогава?

— Ще започнеш да продаваш, под стойността им, голямо количество акции на „Струан“, веднага след отварянето на борсата.

Горнт запали цигара.

— Аз ще продавам, а ти какво ще правиш?

— Нищо открито. Това е нашето асо в играта.

— Може би наистина е така, а изиграният да се окажа аз — тихо каза Горнт.

— Какво ще кажеш, ако аз поема загубите? Това ще бъде ли достатъчно доказателство, че съм с теб?

— Какво?

— Плащам всички загуби и вземам половината от печалбата за днес, утре и петък. Ако Дънрос не е в отстъпление до петък следобед, купуваш обратно точно преди затваряне на борсата и значи сме се провалили. Ако изгледите са, че сме успели, започваме масово да продаваме до края на деня. Това ще го изпоти през уикенда. В понеделник аз ще дръпна черджето изпод краката му и нападаме светкавично. Няма да има провал.

— Така е, ако може да ти се вярва.

— Аз ще ти преведа до два часа днес, 2 милиона долара, в която посочиш швейцарска банка. Това прави 10 милиона ХК, с тях ще покриеш абсолютно всички загуби. 2 милиона без всякакво обвързване, подпис, договор, само срещу твоята дума, че са за покриване на загуби, че ако спечелим ще делим печалбата, а останалата част от сделката, както се разбрахме — 50 на 50, освен „Каулуун инвестмънт“ за мен, Кай Так за теб и за Кейси и мен членство в „Търф клъб“. Ще го оформим с документ във вторник — след фалита.

— Ти превеждаш 2 милиона и аз ще взема решението, кога да започна да купувам, за да покрия загубите, нали? — Горнт беше недоверчив.

— Да. 2 милиона е границата на риска, който мога да си позволя. И така, как би могъл да бъдеш засегнат? Невъзможно. И понеже Дънрос знае какви са твоите чувства към него, ако ти започнеш атаката той няма да подозира за моята.

— Всичко зависи от това, доколко цифрите, с които разполагаш са верни — цифрите и датите.

— Провери ги. Сигурно има начин да го направиш — така че сам да се увериш.

— Защо изведнъж си промени мнението, мистър Бартлет? Беше казал, че ще чакаш до вторник — може би по-късно.

— Направих някои проверки и не ми харесват изводите от тях. Ние нищо не дължим на Дънрос. Ще бъдем луди, ако тръгнем с него, когато е толкова слаб. Това, което ти предлагам, е абсолютен комар, голямо залагане: „Ноубъл хаус“ срещу 2 въшливи милиона. Ако спечелим, победата ще ни донесе стотици милиони.

— Ако изгубим?

Бартлет сви рамене.

— Може би ще се прибера у дома. Може да направим сделка с „Ротуел-Горнт“. Невинаги печелиш, понякога губиш. Но тази възможност е твърде добра, за да се пропуска. Без теб няма да се получи. Достатъчно дълго съм в Хонконг, за да преценя, че тук имате свои правила. Нямам време да ги уча. Не ми и трябва — като имам теб.

— Или Дънрос?

Бартлет се изсмя и Горнт не видя коварство.

— Ти не си уязвим, той е — това е лош късмет за него. Какво ще кажеш? Започваме ли атаката?

— Бих казал, че си много убедителен. Кой ти даде информацията — и документите?

— Ще ти кажа във вторник. Когато „Струан“ фалира.

— А, значи ще има разплащане с мистър Х, така ли?

— Винаги има разплащане. Ще се удържи от общото, но няма да е повече от 5 процента — ако е повече аз ще го поема от моята част.

— Два часа във вторник, мистър Бартлет? Тогава ще реша кога започвам да купувам обратно или ще загубя твоите 2 милиона?

— Петък в два.

— Ако продължим след уикенда, ти ще гарантираш по-нататъшен риск с нови фондове.

— Не. Няма да имаш нужда от повече пари. 2 милиона е всичкото. До петък следобед неговите акции ще са паднали достатъчно ниско, за да е или изплашен или да отбие атаката по някакъв начин. Това не е дългосрочен, добре планиран удар. Това е еднократен, единствен опит за сразяване на опонент. — Бартлет щастливо се усмихна. — Аз рискувам 2 милиона в игра, която ще влезе в историята. За по-малко от седмица ще сразим „Ноубъл хаус“ в Азия!

Горнт поклати глава. „Доколко мога да ти се доверя, Мистър Проклет Контрабандист, ти си ключът към Дявола Дънрос?“

— Ще мисля върху това, което ми каза.

— Колко време?

— До единадесет.

— Съжалявам, това е удар, не предложение за сделка. Или сега — или изобщо не!

— Защо?

— Има много да се прави, мистър Горнт. Искам да приключим с това сега или да го забравим.

Горнт си погледна часовника. Има достатъчно време. Обаждане до подходящ китайски вестник и каквото им каже ще се появи по сергиите след час. Той се усмихна зловещо на себе си. Неговият ас във всичко това беше Хавъргил. Всичко идеално съвпадаше.

Изпищя чайка и се отправи към сушата. Той се загледа след нея. След това погледът му попадна на Грейт хаус на върха, бяла на фона на зелените склонове.

— Прието — каза той и подаде ръката си. Бартлет стисна подадената му ръка.

— Великолепно. Това е само между нас, нали?

— Да.

— Къде искаш двата милиона?

— В Цюрих, „Бек ъф Суицърлънд ендомх“, сметка номер 181819.

Горнт бръкна в джоба си, усещайки треперенето на ръцете си.

— Ще ти запиша.

— Няма нужда. Сметката е на твое име, нали?

— Боже Господи, не! „Кембеър лимитид“.

— „Кембеър лимитид“ е с 2 милиона по-богата! И след три дни, ако имаш късмет, ще бъдеш тай-пан на „Ноубъл хаус“. Представяш ли си! — Бартлет отвори вратата и слезе. — Довиждане.

— Почакай — сепна се Горнт, — ще те закарам.

— Не, благодаря. Трябва да се обадя по телефона. След това в 9.15 имам интервю с твоята приятелка Орланда, мис Рамос. След това ще, направя няколко снимки. — Той махна весело с ръка и се отдалечи.

Горнт избърса изпотените си ръце. Преди да тръгне от клуба той се обади на Орланда да й каже да определи среща на Бартлет. „Това е много добре — помисли той все още шокиран. — Тя ще го държи под око, като станат любовници, а те ще станат, независимо дали Кейси иска. Орланда ще спечели много“.

Гледаше след Бартлет изпълнен със завист. След няколко минути американецът изчезна в навалицата.

Изведнъж се почувства уморен. Твърде навреме стана всичко това, много лесно и много фино. Откъде Бартлет е взел тези документи?

Неволно очите му отново се устремиха към Грейт хаус. Той беше заслепен от нея и от толкова силна омраза, че се върна, в миналото при предците си, при сър Морган Брок, когото фамилията Струан бе разорила, при Горт Брок, когото Дърк Струан убил, при Тейлър Брок, измамен от неговата дъщеря. Несъзнателно изрече клетвата за отмъщение, която бе дал на баща си, която неговият баща бе дал на своя — назад към сър Морган Брок, който останал без пукната пара, разорен от неговата сестра Хег Струан, парализиран, станал като скелет, молел за отмъщение.

О богове, дайте ми сили, молеше Куилън Горнт. Нека американецът е казал истината. Аз ще изпълня отмъщението.

27

10:50 часа

Слънцето проби през облаците и огря Абърдийн. Въздухът беше зноен, деветдесет и два градуса по Фаренхайт и деветдесет процента влажност. Приливът беше нисък. Миризмата на разлагащи се водорасли, карантия и открити боклуци се прибавяше към непосилната тежест на деня.

Имаше петстотин и повече намусени нетърпеливи хора, бутащи се един друг, опитващи да се доберат по-бързо до тясната бариера направена от полицията пред този клон на „Хо-Пак“. Бариерата позволяваше да мине само един човек през нея. Жени и мъже от всякаква възраст, някои с малки деца в ръце, постоянно се бутаха един друг.

— Погледнете проклетите глупаци — кисело каза главният инспектор Доналд С. С. Смит. — Ако се отдръпнат назад, опашката ще върви много по-бързо, можем да оставим само един полицай да следи за реда и да отидем да обядваме, вместо да държим тук взвода за разправа с безредици. Направете го!

— Да, сър — отговори сержант Мок любезно.

„Айейа, мислеше той, докато отиваше до взводната кола, — горкият глупак не знае, че ние китайците не сме като глупавите чуждестранни дяволи — или дяволите от източните морета, които киснат търпеливо с часове по опашките. О не, ние цивилизованите хора разбираме живота и всеки е сам за себе си.“ Той натисна копчето на радиостанцията.

— Сержант Мок! Главният инспектор иска взводът да дойде пред клона веднага. Да паркирате тук зад рибния пазар и да поддържате непрекъснато контакт с нас.

— Да, сър.

Мок въздъхна и запали цигара. На улицата бяха издигнати още бариери, пред клоновете на „Виктория“ и „Блекс“ в Абърдийн и пред „Чинг просперити бенк“, която беше зад ъгъла. Униформата му в цвят каки беше идеално изгладена. Беше много угрижен. Тази навалица бе опасна и не му се искаше вчерашния ден да се повтори. Ако банката затвори преди три часа, той беше сигурен, че тълпата ще направи всичко на парчета. Беше убеден, че ако и неговите пари бяха още там, той пръв би разбил вратата, за да си ги вземе.

— Да пикая на всички банки! — мърмореше Мок на себе си. — Дано боговете помогнат на „Хо-Пак“ да има достатъчно пари за всичките си клиенти! Нека пропадне банката утре! Утре ми е почивния ден, така че каквото има да става да става утре.

— Сержанте?

— Да?

— Погледнете нататък! — каза нетърпелив млад цивилен полицай, забързан към него. Носеше очила и беше около двадесетте. — До „Виктория бенк“. Възрастната жена. Старата ама.

— Къде? О да, виждам я. — Мок я наблюдава известно време, но не забеляза нищо нередно. След това я видя, да си пробива път през тълпата и подсвирна на млад хулиган, облечен в джинси, който се бе подпрял на парапета. Тя му направи знак към един възрастен мъж, който току-що излезе от банката. Младежът веднага го последва, а старата ама се запромъква, бутайки се и ругаейки, към бариерата откъдето можеше да вижда тези, които влизат и излизат от банката.

— Това й е трети път, сър — каза младият детектив. — Старата жена посочва някой, който излиза на този младеж и той тръгва след него. След няколко минути се връща и застава на същото място. За трети път. Сигурен съм, че единия път й подаде нещо. Мисля, че бяха пари.

— Добре! Много добре, Спектакълс Уу. Изглежда е триада. Старата жена вероятно му е майка. Ти проследи негодника, а аз ще го пресрещна на връщане. Внимавай да не те забележи!

Сержант Мок се измъкна зад ъгъла, надолу по пазарната улица със сергии, улични търговци и отворени магазини, придвижвайки се внимателно между хората. Като зави по следващата пряка, видя как възрастният мъж дава пари на младежа. Той изчака докато Уу блокира другия край на улицата и тогава приближи.

— Какво става тук?

— Какво? Е? Нищо, нищо не става — нервно отговори възрастният мъж, пот се стичаше по лицето му. — Какво има, аз нищо не съм направил!

— Защо даде пари на този младеж? Видях те, че му даде пари!

Младият негодник гледаше нахално Мок, сигурен, че е страшилище за цял Хонконг, известен като Смолпокс Кин, един от триадата Бивши вълци.

— Той изнудваше ли те? Опитваше се да измъкне пари от теб, нали? Прилича ми на бандит!

— О! Аз… аз… аз му дължах 500 долара. Току-що излязох от банката и му ги връщам. — Старият мъж видимо беше изплашен, но продължи в същия дух: — Той ми е братовчед.

Около тях започна да се събира тълпа. Някой се изхрачи и плю.

— Защо толкова се потиш?

— Защото е горещо! Всички се потят. Всички!

— Точно така, по дяволите, — обади се някой от насъбралите се.

Мок се обърна към младежа, който гледаше агресивно.

— Как се казваш?

— Сикс Сан Уонг!

— Лъжец! Обърни си джобовете!

— Нищо не съм направил! Знам закона. Не можеш да обискираш хора без заповед…

Железният юмрук на Мок влезе в действие, изви му ръката и той изписка. Тълпата се разсмя. После млъкна, когато изневиделица се появи Спектакълс Уу и обискира джобовете му. Мок държеше като в менгеме Смолпокс Кин. Нова вълна на вълнение мина през тълпата, когато видяха свитъци банкноти и дребни монети.

— Откъде имаш тези пари? — изръмжа Мок.

— Мои са. Аз съм… аз давам пари на заем под лихва…

— Къде е мястото на бизнеса ти?

— То е… то е на „Търд алей“, след „Абърдийн роуд“.

— Хайде тръгвай, отиваме да проверим.

Мок го пусна.

— Първо ми дай парите! Видяхте, че ми взе парите! Аз съм честен лихвар! Това са слуги на чуждоземните дяволи и вие всички ги познавате!

— Дайте му шибаните пари! — провикна се някой.

— Ако наистина е лихвар…

Тълпата започна да спори с полицаите и Смолпокс Кин, виждайки пролука между хората побягна. Насъбралите се не му попречиха, той се спусна надолу по улицата и изчезна в потока хора. Спектакълс Уу се опита да го проследи, но кръгът около него се затвори. Мок го извика обратно. В моментното меле старият мъж се бе изпарил. Мок уморено каза:

— Остави го да бяга това лайно! Той със сигурност е бандит — сигурно е нова банда, която разчита на незачитащата закона тълпа.

— Какво ще правиш с парите? — извика някой от множеството, което още не си тръгваше.

— Ще ги подаря на старчески дом — отвърна Мок, също толкова грубо. — Отиди пикай в ухото на баба си!

Някой се засмя и тълпата започна да си разотива. След няколко минути Мок и Спектакълс Уу стояха неподвижни, сякаш камъни в река, минувачите ги заобикаляха, като при водовъртеж. Едва като се върнаха на главната улица, Мок избърса челото си.

— Защо правят така, сержант Мок? — попита младият детектив. — Ние се опитваме да им помогнем. Защо старият мъж не призна, че този негодник го е притиснал и го изнудва за пари?

— В училище не учите за тълпата — любезно отговори Мок, знаейки нетърпението на младежа да успее в кариерата. Спектакълс Уу беше нов, току-що завършил. Не беше от хората на Мок. — Имай търпение. Никой не иска да има вземане-даване с нас, ние сме полиция и те още вярват, че не им помагаме. Така е в Китай откакто първият полицай се е появил.

— Нали това е Хонконг — с гордост каза младият мъж. — Различни сме. Ние сме британска полиция.

— Да. — Мок почувства внезапна хладина.

Не искаше да разочарова младежа. Аз също бях лоялен, лоялен към Кралицата и към знамето на белите. Оказа се обратното. Когато имах нужда от помощ, протекция и сигурност, нищо не получих. Нито веднъж. Англичаните бяха богати и силни, но загубиха във войната с източните морски дяволи. Войната им взе престижа, направи ги смирени и постави великия тай-пан в затвора „Станли“, като обикновен крадец — дори тай-пана на „Ноубъл хаус“ и „Грейт бенк“, губернатора — също — всички, като най-обикновени криминални престъпници, заедно с жените и децата им. Третираха ги, като лайна!

След войната, независимо, че бяха победили източните морски дяволи, никога не възстановиха предишната си мощ и престиж.

Сега в Хонконг и Азия вече не е същото и никога няма да стане. С всяка година англичаните стават все по-бедни и по-слаби и как при това положение могат да защитават семейството ми от злосторници? Плащат ми почти нищо и ме третират като куче! Единствената ми гаранция са парите, пари в злато, за да можем да избягаме, ако ни се наложи — или пари, вложени в земя или къщи, ако не се наложи да бягаме. Как бих могъл да образовам синовете си в Англия или Америка без пари? Ще плати ли за тях благодарното правителство? Нито една проклета медна пара и при това положение се предполага, че трябва да си рискувам живота и да пазя улиците от бандити, джебчии и глутници прокажени бунтовници!

Мок потрепери. Единствено в моите ръце е сигурността на семейството ми, както винаги досега. Колко е вярно това, което ни учат нашите предци! Беше ли лоялен към мен полицейският пълномощник, когато ми трябваха пари, дори пари предназначени за образованието на сина ми в Америка? Не. Снейк ми помогна. Той ми даде в заем 10 000 долара само срещу 10 процента лихва. Така синът ми отиде, като мандарин със самолет на Пан Ам с пари, достатъчни му да изучи в университет. Сега е квалифициран архитект със зелена карта и следващия месец ще има американски паспорт и ще може да се върне, и никой няма да може с пръст да го пипне.

Да, Снейк ми даде парите, отдавна върнати заедно с лихвите. Ще съм лоялен към него — докато не се обърне срещу мен. Един ден сигурно ще го направи, всички бели го правят, всички змии го правят, но сега аз съм Хай Дракон и нито кучета, нито дяволи, нито дори самият Снейк може да навредят на семейството ми или на сметката ми в Швейцария и Канада.

— Хайде да тръгваме, Спектакълс Уу!

Когато се върнаха при бариерата, той разказа на главния инспектор Смит, какво се бе случило.

— Остави парите в кутията, каза майор Смит. — Ще направим с тях банкет за момчетата тази вечер.

— Да, сър.

— Това детективът Уу ли беше? Този дето иска да стане сътрудник на СИ?

— Да, сър. Спектакълс е много способен.

Смит изпрати да повикат Уу и го похвали.

— Къде е тази възрастна ама!

Уу я посочи. Видяха я, че гледа към ъгъла, където беше завил бандита, чакаше го и нервничеше. След няколко минути започна да се върти на всички страни, след това се измъкна от рояка и тръгна, куцукайки и мърморейки неприлични думи.

— Уу — нареди Смит, — проследи я. И внимавай да не те забележи. Тя ще те заведе при скапания негодник. Когато пристигне при него телефонирай на майора.

— Да, сър.

— Не поемай никакви рискове може да налетиш на цялата банда, изглежда така стоят нещата.

— Да, сър.

— Хайде тръгвай. Тоз момък изглежда ще стане добър. Но не е за нас, майоре, а?

— Не, сър.

— Мисля да го препоръчам в СИ. Вероятно…

Изведнъж бе настъпила злокобна тишина, последваха викове и сърдит рев. Двамата полицаи се затичаха обратно към ъгъла. В тяхно отсъствие тълпата бе изтласкала настрана част от барикадата. Взели надмощие над четиримата полицаи и напъваха да влязат в банката. Менажерът Санг и неговият асистент, напразно се мъчеха да затворят вратата пред крещящите, ругаещи хора. Барикадата започна да се огъва.

— Викай взвода!

Мок се затича. Без да се страхува, с мегафон в ръка Смит се втурна към началото на опашката. Врявата заглушаваше заповедите му за ред и за спиране на боя. През улицата дотича подкрепление, но тълпата набираше сила. Санг и касиерите успяха да затворят вратата, но отново със сила я отвориха. След това откъм тълпата долетя тухла и счупи едно от стъклата. Последваха одобрителни възгласи. Хората отпред на опашката се мъчеха да се дръпнат и да не пречат, а тези отзад напираха да се доберат до вратата. Още тухли полетяха към, стената, след това дървета, взети от близкия строеж. Камък прехвърча през стъклото и тотално го разби на парчета. Ревящата тълпа се носеше напред. Падна момиче и множеството го смаза.

— Хайде — крещеше Смит, — помогнете ми!

Сграбчи една от бариерите и с още четирима полицаи я използваше като щит срещу предната част на тълпата. Чу се вик:

— Убийте проклетите крадци в банката, убийте ги, те ни откраднаха парите…

— Убийте гадовете…

— Искам си парите…

— Убивайте чужденците…

Смит видя как се смени настроението на тези срещу него и сърцето му замря, когато и те подеха този вик, забравили за банката. Беше виждал такъв израз по лицата преди и знаеше, че е мъртъв. Беше през 1956 година, когато 200 000 китайци неочаквано вдигнаха безсмислен бунт в Каулуун. Тогава щяха да го убият, ако нямаше пистолет. Уби четирима й си проби път. Сега нямаше оръжие и се бореше за живота си. Някой го хвана за каиша и го удари с юмрук в слабините, протегнати нокти драскаха лицето му, насочили се към очите. Мок и други полицаи се втурнаха в човешката мелница, за да го спасяват. Някой удари Мок с тухла, друг с парче дърво, което разсече бузата му. Смит беше погълнат. След това камионът с взвода за потушаване на вълнения с надута сирена изскочи иззад ъгъла. Десет човека грубо се нахвърлиха върху тълпата и измъкнаха Смит. От устата му течеше кръв, лявата му ръка безпомощно бе увиснала.

— Добре ли сте, сър?

— Да, оправете за Бога тези проклети бариери! Тези мерзавци да се избутат далеч от банката — дайте пожарните маркучи!

Но не се наложи да използват маркучите. При първата груба атака на взвода предната част на тълпата се отдръпна, после и останалите отстъпиха на безопасно разстояние. Утихнаха, гледайки намусено, някои още продължаваха да сипят обиди. Смит грабна мегафона и каза на кантонезки:

— Ако някой се приближи на повече от двадесет метра, ще бъде арестуван! Опитваше се да нормализира дишането си. — Ако някой иска да посети „Хо-Пак“, да се нареди на сто метра от вратата.

Намръщената тълпа се поколеба, после, когато Мок и взводът пристъпиха към тях, започнаха да се отдалечават, настъпвайки се един друг.

— Мисля, че рамото ми е изкълчено — изруга Смит.

— Какво да нравим с тези копелета, сър? — попита Мок, дишайки тежко.

Бузата му кървеше и го болеше, униформата му беше раздрана.

— Дръж взвода тук. Извикай още един от западен Абърдийн, информирай Централата. Къде ми е проклетата шапка? Ако пипна това коне…

— Сър! — извика един от неговите хора. Беше клекнал до момичето, което навалицата бе стъпкала. Тя работеше на бар или беше танцьорка в клуб. Кръв капеше от устните й, дишането й бе на пресекулки.

— Господи, извикайте линейка!

Нямаше смисъл. Момичето издъхна.

Крисчън Токс, редактор на „Гардиън“, записваше върху листче с притиснат до ухото телефон.

— Как й беше името, Дан? — попита, той надвиквайки врявата в стаята.

— Не съм сигурен. Едната спестовна книжка е на име Су Ци-ян — диктуваше репортерът Дан Ян от другата страна на телефона в Абърдийн. — В нея има 4 360 долара — другата книжка е на името… Почакай секунда, линейката току-що тръгва. Чуваш ли ме добре, Крис, трафикът е доста натоварен.

— Да. Продължавай. Втората спестовна книжка?

— Втората спестовна книжка е на името на Так Х’юнг-фах. Точно 3 000 има в нея.

Името Так Х’юнг-фах, като че му напомняше нещо.

— Някое от тези имена значи ли нещо? — попита Токс. Беше висок рошав мъж, разположил се уютно в разхвърляния си офис.

— Не. Едното значи Уистерия Су, а другото Фрейгрант Флауър Так. Беше хубаво момиче, Господи. Може да е евроазиатка…

Токс почувства студено пробождане в стомаха, като се сети за трите си дъщери, на шест, седем и осем и за прекрасната си съпруга — китайка. Опита се да изхвърли тези мисли, тайните терзания дали е редно да се смесва Изтока със Запада и какво ги очаква в бъдеще, неговите скъпи в този отвратителен, скапан, фанатизиран свят?

С усилие успя да се концентрира.

— Това са много пари за момиче от танцувален салон, нали?

— Да. Допускам, че има покровител. Нещо интересно: в чантата й намерих смачкан плик с дата отпреди две седмици и сладникаво любовно писмо. Адресирано е до… почакай… до Так Х’юнг-фах, апартамент 14. Писмото е сантиментално с клетви за вечна любов. Написано е грамотно, буквите ръкописни.

— Английски? — попита изненадан Токс.

— Не. С готически букви. Има нещо особено в ръкописа — може да е на бял.

— Взе ли копие?

— Полицията не разреши да…

— Вземи копие. Изпроси или открадни фотокопие, за да го поместим в следобедното издание. Извънредна заплата в края на седмицата, ако успееш.

— В брой в края на работния ден, съгласен?

— Добре.

— Ще го имаш.

— Някакъв подпис?

— „Единствена твоя любов“. — Любов е написано на английски.

— Мистър Токс! Госпожа издателката е на втора линия! — Извика английската секретарка през отворената врата, нейното бюро беше зад стъклената преграда.

— Господи, аз… почакай за момент. — Кажи й, че получавам сензационно съобщение. Дан, захапи тази история — дръж се здраво за полицията, отиди с тях до апартамента на мъртвата — ако не е неин, разбери чии е — кои са нейните хора и къде живеят. Обади се пак! Токс затвори телефона и извика на репортера — Хей, Мак!

Висок слаб мъж с посивяла коса надигна глава от бюрото и се обърна.

— Да?

— Мисля да поместим допълнително съобщение. Заглавие… Той надраска на къс хартия, „Тълпата прегази Фрейгрант Флауър!“

— Какво ще кажеш за „Тълпата убива Фрейгрант Флауър“?

— Или „Първият убит в Абърдийн“?

— „Тълпата убива Фрейгрант Флауър“ е по-добре.

— Така да бъде, Мартин! — провикна се Токс.

Мартин Хаплей погледна от бюрото си, стана и се приближи. Токс прекара пръсти през косата си и разказа на двамата, какво му бе съобщил току-що по телефона Дан Ян.

— Мартин, напиши продължението — „Красивото младо момиче бе стъпкано от навалицата в банката — но кои са истинските убийци? Дали некомпетентното правителство, което отказва да промени остарялата ни банкова система? Или убийците са тези, които пуснаха слуховете? Причината за навалицата в «Хо-Пак» толкова ли е невинна, колкото изглежда…“ и така нататък.

— Ясно. — Хаплей се усмихна и се върна на бюрото си. Пийна глътка студено кафе от пластмасова чаша и започна да пише. Бюрото му бе отрупано със справочници, китайски вестници и рапорти от борсата. Телексите щракаха зад гърба му. Няколко стажанти разнасяха телекси.

— Хей, Мартин! Какви са последните новини от борсата?

Мартин Хаплей набра номера:

— „Хо-Пак“ е паднала на 24.60, четири пункта по-ниско от вчера. „Струан“ с един пункт, независимо, че е купено голямо количество акции. „Хонконг Лан Тао“ са се качили с три — току-що се потвърди слухът. Дънстън Бар, е изтеглил парите си вчера.

— Направил го е значи? Излиза, че си бил прав!

— „Виктория“ е паднала с половин пункт — всички банки са изнервени и никой не купува. Приказва се, че са започнали опашки пред „Блекс“ и главния офис на „Виктория“ в центъра.

Двамата мъже ахнаха.

— Изпрати някой да провери за „Виктория“! — Мак бързо излезе.

— Господи Боже — помисли Токс и стомаха му се обърна. — Господи Боже, ако започне натиск и срещу „Виктория“ целият содомитски остров ще пропадне и моите спестявания заедно с него.

— Искаш ли да я извикам? — попита секретарката му. Тя се мотаеше наоколо.

— Кой? О, по дяволите, Пег, бях забравил. Да — извикай Дракона.

Драконът беше съпругата на издателя, Монг Па-ток, настоящата глава на просторната Монг фамилия, която притежаваше този вестник, три китайски вестника и пет списания, чийто предшественици датираха от най-ранните дни на колонията. Предполагаше се, че Монг имаха потомци от първия редактор — собственик и издател на вестника Морли Скинър. Историята твърдеше, че Дърк Струан е дал контрола върху вестника на Скинър в замяна на оказаната му помощ срещу Тейлър Брок и неговия син Горт. Говореше се, че Дърк Струан е провокирал дуел. Двамата мъже използвали окови при дуелирането. Преди доста години, Токс бе чул старата Сара Чен да разказва, че когато Брокс дошъл да прибере тялото на Горт, не могли да го познаят. Старата жена добави, че баща й, сър Гордън Чен, трябвало да мобилизира по-голямата част от „Чайнатаун“, за да предотвратят подпалването на складовете на „Струан“. Вместо тях Брок запалил Тай-пинг Шан. Само благодарение на големия тайфун, който се разразил тази нощ градът не изчезнал в пламъци — това е същият гибелен тайфун, който унищожил Грейт хаус на Дърк Струан, него самият и незаконната му жена — китайка, Мей-мей.

— Тя е на втора линия.

— Е? О! Добре, Пет. — Токс въздъхна.

— А, мистър Токс, чаках да се обадите?

— Какво мога да направя за вас или мистър Монг?

— Вашите репортажи от вчера и днес, че слуховете за „Хо-Пак“ са несъстоятелни и започнати от тай-панове и от други банки. Виждам още за днес.

— Да. Хаплей е доста сигурен в това.

— Аз и съпругът ми чуваме, че това не е вярно. Никакви тай-панове или банки не пускат или не са пускали слухове. Може би ще е уместно да се прекрати тази атака.

— Това не е атака, мисис Монг, само мнение. Вие много добре знаете, колко са податливи китайците на слухове. „Хо-Пак“ е състоятелна и силна, толкова, колкото и всяка друга банка в колонията. Чуваме, че тези слухове са започнати от…

— Не от тай-панове и не от големи банки. Моят съпруг и аз не искаме такова отношение. Моля да го промените — каза тя и той почувства в гласа й гранитната им позиция.

— Това е редакторска политика и аз я контролирам — каза намръщен той.

— Ние сме издателите. Вестникът е наш. Казваме ти да спреш и трябва да го направиш.

— Заповядате ли ми?

— Разбира се, че е заповед.

— Много добре. Ще бъде спряно.

— Добре!

Отсреща затвориха. Крисчън Токс запрати молива си в стената и започна да псува. Секретарката му въздъхна и дискретно затвори вратата. Когато Токс се успокои помоли Пег за кафе.

— Мак! Мартин!

Токс се върна на мястото си. Избърса потта от лицето си, запали цигара и смукна дълбоко дима.

— Да, Крис? — попита Хаплей.

— Мартин, остави статията, която ти поръчах и напиши друга за банковото дело в Хонконг и необходимостта от някаква банкова застраховка…

Двамата мъже зяпнаха срещу него.

— Нашият издател не харесва подхода ни към слуховете.

Мартин Хаплей се изчерви.

— Добре, да го шибам! Ти сам чу момчетата на партито в тай-пана!

— Това не доказва нищо. Нямаш доказателство. Прекратяваш този подход. Не е доказано и аз не мога да го отстоявам.

— Но, аз…

Вратът на Токс стана лилав.

— По дяволите, спираш — ревна той. — Разбра ли?

Хаплей понечи да каже нещо, но спря. Задавен от гняв той се обърна и тръгна. Прекоси стаята, рязко отвори входната врата и я затръшна след себе си. Крисчън Токс въздъхна.

— Това момче има отвратителен характер!

Той си загаси фаса и веднага запали друга цигара.

— Господи, много пуша! Сигурно някой й се е обаждал, Мак. Какво би поискал ти за отплата, ако си мисис Дракон Монг?

Мак изведнъж светна.

— Членство с право на глас в „Търф клъб“!

— Отиди при главата на тази класа!

Сингх, индийски репортер, влезе с около метър дълъг телекс.

— Може да ти дотрябва това, Крис.

Бяха серии от репортажи на Рютърс от Средния Изток.

Техеран 08.32 часа: Дипломатически източник докладва за внезапни съветски военни маневри, започнали по тяхната северна граница близо до богатата с петрол област на Азербайджан, където са избухнали нови вълнения. Съобщава се, че Вашингтон е искал разрешение да изпрати наблюдатели на мястото на събитието.

Следващият:

Тел Авив 06.00 часа: Късно миналата вечер потвърди Кнесет, е бил финансиран нов проект за напояване и за допълнително отклоняване на води от река Йордан към южната част на пустинята Негев. Незабавно последва враждебна реакция на Йордания, Египет и Сирия.

— Негев? Новият заклеймен атомен завод не беше ли в Негев? — попита Токс.

— Да. Ето ти сега друга великолепна добавка към масата за мирни преговори. Дали водата е за там?

— Не зная, Мак, но със сигурност това ще пресуши не малко йордански и палестински гърла. Вода, вода отвсякъде, но нито капка за къпане. Моля се на Бога да завали. Сингх, подреди тези репортажи и ще ги поместим на последна страница. Те няма да продадат и един проклет брой на вестника. Изготви продължение за Бившите вълци за първа страница: „Полицията предприе обстойно разследване, но злонамерените престъпници, отвлекли мистър Джон Чен, продължават да се измъкват. Според източници близки до семейството на баща му, компрадора «Струан», не е получавано писмо с искане за откуп, но неминуемо се очаква такова. «Чайна гардиън» моли читателите си да сътрудничат в залавянето на тези демони…“ И неща от този сорт.

В Абърдийн, Спектакълс Уу видя старата жена да излиза от блока с квартири под наем. Носеше пазарска кошница и тръгна по шумната тясна улица. Започна внимателно да я следи, доволен от себе си. Докато я чакаше да се покаже отново завърза разговор с уличен продавач, чието постоянно работно място беше на улицата. Продаваше чай и купички оризова каша. Уу си поръча една купичка и докато ядеше продавачът му разказа за старата жена. Ах Там живеела в махалата от миналата година. Пристигнала в колонията от малко селце близко до Кантон заедно с голяма емигрантска вълна, преминала през границата миналото лято. Нямала никакво семейство и семейството, в което работи няма син на възраст около двадесет години, независимо, че я беше видял с млад мъж рано тази сутрин.

— Тя каза, че селото, от което идва се казва Нинг-ток…

В този момент Уу почувства, че късметът му е заработил. Нинг-ток беше селото, от което неговите родители бяха дошли и той говореше техния диалект.

Сега беше на двадесет крачки след нея и наблюдаваше как тя блестящо се пазареше за зеленчуци, избирайки най-хубавият пресен лук и марулки, всичко откъснато преди няколко часа от градините в Новите територии. Купи съвсем малко, от което той разбра, че семейството, в което работи е бедно. След това застана пред сергията за птици с наредени едва живи, мършави пилета натъпкани нагъсто в кафезите с вързани крака. Закръгленият собственик на сергията бъбреше с нея. И двамата с удоволствие говореха мръсотии, обидни думи. Понеже беше добра, солена в приказките търговка, собственикът й позволи да му обръсне печалбата.

— Хей, мистър Полтримън — подвикна Уу, — и аз искам пиле на същата цена. Ето това! — той показа хубава птица и не обърна внимание на мърморенето на търговеца. — Сестро — каза й той любезно, — ти ми спести доста пари. Искаш ли да те почерпя чай докато чакаме да ни изчистят пилетата?

— А благодаря, да, старите ми кости са изморени. Да отидем! — Кривите й пръсти посочиха към отсрещната сергия. — Оттам можем да наблюдаваме, за да получим това, за което сме платили.

Продавачът пак измърмори мръсотия и те се засмяха.

Тя с бутане си проправи път през хората, пресече улицата и седна на пейка пред сергията, поръча чай и кейк и започна да разказва на Уу, колко много мрази Хонконг и живота между непознати. Беше му много лесно да я спечели, използвайки някоя и друга дума от диалекта в Нинг-ток и след това се престори на изненадан, когато тя превключи на него. Каза му, че е дошла от същото село и че е хубаво да срещнеш съсед след толкова месеци с чужди хора! Каза му, че е работила в едно и също семейство от седемгодишна възраст. Но за нещастие, преди три години нейната господарка — детето, което самата тя отгледала — умряла.

— Останах в къщата, но времената бяха лоши. След това миналата година стана още по-тежко, глад. Много хора от селото решиха да дойдат тук. Хората на председателя Мао нямаха нищо против, всъщност те ни насърчаваха — „Излишни уста“, така ни наричаха. По пътя се пръснахме и аз успях да премина границата. Дойдох тук без пари, гладна, без семейство, приятели, към които да се обърна. Най-накрая намерих работа и сега съм готвачка в семейството на Ч’анг, който е уличен чистач. Проклетниците почти нищо не ми плащат, само храна и квартира, а първата му жена е капризна вещица, но скоро ще се отърва от тях! Ти каза, че баща ти е дошъл тук преди десет години, нали?

— Да. Ние притежавахме имот близко до бамбуковата поляна покрай реката. Името му беше Уу Чо-там и…

— А, да, мисля, че си спомних семейството. Да, така мисля. Да, и знам местността. Моето семейство беше Тинг-топ и тяхната фамилия притежаваше аптека на кръстопътя повече от сто години.

— А, Хонорейбъл Фармъси Уу? Да разбира се!

Спектакълс Уу добре се спомни фамилията. Фармъси Уу беше симпатизант на Мао. Веднъж му се бе наложило да бяга от националисти. В това село от хиляда души той беше харесван. Ползваше се с доверие и пазеше живота спокоен и защитен от чужденци.

— В селото не е толкова лошо, всичките ми приятели са там… Хонконг е лошо място, а селото е моя дом. Живот без семейство е нищо. Но сега… — Старата жена започна да говори много тихо и се изкикоти с удоволствие. — Сега боговете са благосклонни към мен. След месец, два си отивам у дома, завинаги. Ще имам достатъчно пари, за да не работя вече, ще си купя малка къща и може би малка нивица…

— Да не работиш вече? — каза Уу, предразполагайки я да продължи. — Кой има толкова пари, сестро? Нали каза, че почти нищо не ти плащат.

— А — отвърна надуто старата жена. — Имам много важен приятел.

— Какъв приятел?

— Много важен бизнес приятел, който има нужда от моята помощ! Понеже съм му много полезна, той обеща да ми даде голяма сума пари и…

— Ти си измисляш всичко това, сестро — присмя и се Спектакълс. — Да не мислиш, че съм някакъв глупак дето…

— Казвам ти, моят приятел е толкова важен, може да покори целия остров!

— Няма такива хора!

— О, има! — Тя сниши гласът си и прошепна дрезгаво. — Какво ще кажеш за Бившите вълци!

Спектакълс Уу зяпна насреща й.

— Какво?

Тя отново сподавено се засмя, доволна от ефекта на признанието си.

— Да.

Младият детектив овладя изненадата си и започна да разсъждава, ако това е истина той ще получи наградата и повишението, а може би и покана за сътрудник на СИ.

— Ти си го измисляш!

— Бих ли могла да лъжа някой от родното ми село? Моят приятел е един от тях, казвам ти. Той и неговите събратя ще станат най-богатите в Хонконг.

— Иий, каква щастливка си, сестро! Когато го видиш, попитай го, може ли да намери нещо полезно и за мен. Аз съм уличен побойник по призвание, моята група е слаба, а главатарят ни е глупак и чужденец. Твоят приятел от Нинг-ток ли е?

— Не. Той е… той ми е племенник — каза тя и младият мъж разбра, че го лъже. — Ще го видя по-късно. Да. Той ще дойде по-късно. Има да ми дава пари.

— Това е чудесно за теб, но не ги внасяй в „Хо-Пак“ ако…

— „Хо-Пак“ — тя стана подозрителна, малките й очички изчезнаха в сбръчканото й лице. — Защо спомена „Хо-Пак“ Какво общо има „Хо-Пак“ с мен?

— Нищо, сестро — каза Уу, — псувайки се за това, че се бе изпуснал, сигурен, че вече ще е нащрек. — Видях опашката тази сутрин пред банката, само това.

Кимна, без да е убедена, видя, че нейното пиле е опаковано, благодари му за чая и бързо тръгна, мърморейки си нещо. Той най-внимателно я проследи. Тя от време на време, се обръщаше, но не го видя. Уверена, че не я следят, тя си влезе в блока.

Сътрудникът на СИ слезе бързо от колата и влезе в полицейското управление. Униформеният сержант на пропуска го поздрави.

— Добър ден, мистър Роузмънт.

— Имам среща с мистър Крос.

— Да, сър. Той ви очаква.

Роузмънт тръгна кисел към асансьора. „Целият попикан, проклет остров ме кара да повърна, а проклетите англичани най-вече.“

— Хелоу, Стенли — поздрави Армстронг. — Какво правиш тук?

— Здрасти, Робърт. — Имам среща с шефа ти.

— Вече имах това неудоволствие днес. Точно в седем часа и една минута. — Асансьорът се отвори. Роузмънт влезе и Армстронг го последва.

— Предполагам имаш хубава новина за Крос. Той е в много скапано настроение.

— Ти също ли участваш в това съвещание?

— Страхувам се, че да.

Роузмънт се зачерви.

— По дяволите, исках лична среща.

— Аз не съм случаен човек.

— Ти сигурно не си, Робърт. И Брайън и всички останали. Но някое копеле е.

Чувството за хумор на Армстронг изчезна.

— О?

— Не. — Роузмънт не каза нищо повече. Той знаеше, че е засегнал англичанина, но не го беше грижа. Това е истината, горчиво помисли той. Колкото по-рано го разберат проклетите англичани, толкова по-добре.

Асансьорът спря. Тръгнаха надолу, по коридора и Брайън Куок ги въведе в кабинета на Крос. Роузмънт чу, как секретът щракна зад гърба му.

— Поисках лична среща, Родж.

— Тя е лична. Робърт и Брайън не са чужди. Какво мога да направя за теб, Стенли? — Крос беше хладно любезен.

— О’кей, Родж, днес имам дълъг списък за теб: първо, си загазил заедно с мен 100 процента, целият ми отдел, до директора във Вашингтон. Наредено ми е да ти предам, наред с другото, че твоят шпионин този път е надминал себе си.

— О?

Тонът на Роузмънт беше рязък.

— За начало, току-що разбрахме от един от нашите източници в Кантон, че Фонг Фонг и всичките ти момчета са ударени миналата вечер. Прикритието им го няма — тях вече ги няма.

Армстронг и Брайън Куок бяха шокирани. Крос се взираше в лицето на Роузмънт, но не откри нищо там.

— Сигурно е твоят шпионин, Родж. Сигурно е посочен в папките на А. М. Г.

Крос погледна към Брайън Куок.

— Използвай спешния код. Провери сведението!

Роузмънт повтори:

— Горките момчета, ликвидирали са ги.

— Ще проверим. Следващото?

— Следващото: цялото съдържание в папките на А. М. Г. се разнася из секретните служби в Лондон.

— Да са проклети всички изменници — промърмори Армстронг.

— Така казах и аз, Робърт. Още: А. М. Г. не е умрял при нещастен случай.

— Какво?

— Никой не знае кой, но всички знаем защо. Моторът е ударен от автомобил. Не се знае каква е била колата, нито номерът, няма свидетели, няма нищо, но е бил ударен — разбира се насочен оттук.

— Тогава защо не съм информиран? Защо от теб идва информацията? — попита Крос.

Тонът на Роузмънт стана още по-остър.

— Току-що говорих с Лондон. Сега там е малко след 5.00 часа сутринта и твоите хора са решили да ти съобщят, като отидат в офиса си, след приятна закуска с бекон и яйца и проклетия ви чай!

Армстронг хвърли бърз поглед на Крос и примига при вида на лицето му.

— Твоето… твоето становище е разбираемо, Стенли. — Каза Крос. — Следващото?

— Снимките, които ви дадохме — на хората, които убиха Ворански… какво стана?

— Наблюдавахме квартирата им. Двамата не се появяваха и аз наредих да се обискира. Прегледахме мястото стая по стая, но не открихме човек, който да прилича на някой от снимката. Тършувахме два часа и не открихме тайни врати или нещо от сорта. Нямаше ги там. Вероятно твоят човек е направил грешка.

— Не този път. Марти Повиц беше сигурен. Претърсихме мястото веднага щом дешифрирахме адреса, но известно време квартирата не е наблюдавана. Мисля, че са били предупредени, отново от твоя шпионин. — Роузмънт извади копие от телекс и му го подаде. Крос го прочете, почервеня и го подаде на Армстронг.

Дешифрирано от Директора, Вашингтон, до Роузмънт, пълномощен директор подразделение Хонконг: Съндърс МИ–6 ще донесе заповед от Източник, Лондон, че трябва да отидеш с него в петък, за да свидетелстваш при предаването на документите и да вземеш незабавно копие от тях.

— Ти ще получиш копие от това днес с пощата, Родж, — каза американецът.

— Мога ли да задържа това? — попита Крос.

— Разбира се. Между другото, ние също следим Дънрос. Ние…

Крос се вбеси.

— Имате ли нещо против да ни оставите и да не се намесвате!

— Казах ти, че си в лайна, Родж! — Роузмънт постави друга каблограма на бюрото.

Роузмънт, Хонконг. Ще предадеш тази каблограма на началник на СИ, лично. До следващо нареждане Роузмънт е оторизиран да продължи, независимо, да съдейства за откриване на неприятел, по какъвто начин сам избере. Той, обаче, трябва да се съобразява със закона и да ви информира лично за действията си. Източник 8–98/3.

— За какво друго си упълномощен? — попита Крос.

— Нищо още. Следващо: Ще бъдем в банката в ще…

— Вие знаете къде Дънрос е прибрал папките?

— Целият град го знае — искам да кажа заинтересованите. Казах ти, че твоят шпионин работи на бързи обороти. — Изведнъж Роузмънт избухна. — Хайде за Бога, Родж, знаеш много добре, че ако в Лондон кажеш за нещо, че е секретно, новината моментално плъзва из града! Всички имаме проблеми със сигурността, но вашите са най-големи! Можеше да се разбереш с мен за шибания номер на Дънрос — щяхме да си спестим много главоболия и престиж.

Крос запали цигара.

— Може би. А може би не. Опитвах се да поддържам секретност.

— Не знаеш ли? Аз съм на ваша страна.

— Наистина ли си?

— Можеш да си заложиш и задника за това! — каза Роузмънт. — И ако зависеше от мен щях да съм отворил всеки сейф на проклетата му банка — и да вървят по дяволите всички последствия.

— Да благодарим на Бога, че не можеш да го направиш.

— По дяволите, ние сме във война и само един Господ знае, какво още има в проклетите папки. Може там да е посочен твоят шпионин и тогава ще пипнем проклетото копеле!

— Да — гласът на Крос шибаше като камшик — или пък нищо да не намерим!

— Какво искаш да кажеш?

— Дънрос се съгласи да предаде папките на Съндърс в петък. Ако там нищо няма? Или, ако е изгорил страниците и ни предаде само кориците? Какво ще правим тогава?

Роузмънт зяпна от изненада.

— Господи — възможно ли е такова нещо?

— Разбира се, че е възможно! Дънрос е умен. Може изобщо да ги няма или да са фалшиви. Не знаем дали ги е поставил там, може само така да казва. Боже мили, има хиляди вероятности. Та нали сте толкова умни, вие от ЦРУ, кажете в кой номер сейф са и аз сам ще го отворя.

— Вземи ключа от губернатора. Осигури на момчета ми личен достъп пет часа и…

— И въпрос не може да става за такова нещо! — изръмжа Крос.

Армстронг почувства злобата му. Горкият Стенли, ти си му на мушката днес. Той потисна потръпване, спомняйки си моментите, когато се бе сблъсквал с Крос. Съвсем скоро бе разбрал, че е по-лесно да каже истината, да каже всичко веднага. Ако някога се наложи Крос да го разпитва, без съмнение ще бъде пречупен. Слава на Бога, че няма причина за такова нещо. Обърна очи към Роузмънт, който се бе зачервил от ярост. Чудно кои ли са му информаторите и откъде със сигурност знае, че Фонг Фонг и неговата група са унищожени.

— Това е изключено — отново каза Крос.

— Какво, по дяволите, ще правим до петък? Ще си седим на задниците ли?

— Да. Ще чакаме. Заповядано е да чакаме. Дори Дънрос да е откъснал листове или цели части или да е унищожил всички папки, ние не можем да го затворим за това — или да го принудим да ни каже каквото и да е.

— Ако директорът или източникът решат, че трябва да се уповаваме на него, за това си има начини. Така биха постъпили враговете.

Крос и Армстронг гледаха Роузмънт. Накрая Армстронг каза хладно:

— Но това не го прави правилно.

— Не го прави и неправилно. А сега само за твоите уши, Родж.

Армстронг понечи веднага да стане, но Крос го спря с жест.

— Робърт е моите уши. — Армстронг овладя, напушилия го смях при това нелепо сравнение.

— Не. Съжалявам, Родж, заповед — на твоите и моите началници.

Крос се поколеба.

— Робърт, почакай за малко навън. Когато позвъня влизай. Провери Брайън.

— Да, сър. — Армстронг излезе, съжалявайки, че не може да присъства.

— Добре, какво още?

Американецът запали нова цигара.

— „Абсолютно секретно. Днес в 04.00 часа, цялата въздушна ще бъде спусната в Азербайджан, съвместно с големи части на «Делта форс» и ще бъдат пръснати по цялата Съветско-Иранска граница.“ Очите на Крос се разшириха. — Това е по изрична молба на самия шах, в отговор на масирана военна подготовка близко до границата и на спонсорирането от Съветите на бунтовници из цял Иран. Господи, Родж, защо не наредиш да инсталират климатична инсталация тук? — Роузмънт си избърса челото. — Сега има секретни части пръснати из цял Иран. В 06.00 часа в Техеран ще кацнат части за подкрепление. Седми американски флот е насочен към Залива, Шести — това е Средиземноморският — е в бойна готовност близко до Израел, Втори, Атлантически, е отправен към Балтика, НОРАД е алармиран, НАТО също и всички посейдоновци са на крачка от Червените.

— Боже, какво става?

— Хрушчов играе истинска игра с Иран — постоянен съветски прицел, нали? Мисли си, че има предимство. Нали е на неговата граница и линиите за комуникация са къси, за разлика от нашите. Вчера службите на шаха разкрили подготвянето на „Демократично социалистическо въстание“, което трябвало да избухне следващите дни в Азербайджан. Така че в Пентагона са като настръхнали котки. Ако Иран бъде изпуснат, след него ще отиде и целият Персийски залив, после Саудитска Арабия, това ще спре петрола за Европа.

— Шахът е имал проблеми и преди. Това не е ли едно от твоите изхвърляния?

Американецът се намръщи.

— Хрушчов отстъпи за Куба — за първи път — защото Дж. К. не блъфираше и единственото нещо, от което комунистите разбират, е силата. Голямата, масирана, честна сила! Големият Хрушчов и този път ще е по-добре да отстъпи или ще си получи главата на тепсия.

— Ще рискуваш ли да изгърми цял свят заради някакъв неграмотен, разпасан, фанатизиран твърдоглавец, който сигурно има някакво право да постъпва така?

— Не се занимавам с политика, Родж, интересува ме победата. Иранският петрол, петролът на Персийския залив, на Саудитска Арабия е кръвта на Запада. Няма да позволим врагът да се докопа до него.

— Ако пожелаят ще го имат.

— Не, този път, няма да могат. Ще приложим операция „Драй ран“. Идеята е да влезем сериозно, да ги изплашим и бързо да се изтеглим, тихомълком, така че да го разбере само врагът, и по-специално не проклетите либерали, парламентаристи и журналисти. Пентагонът е на мнение, че Съветите не допускат, че можем да реагираме толкова бързо, масирано и от толкова далеч, така че сигурно ще изпаднат в шок и ще покротуват до следващия път.

Настъпи неловко мълчание.

Крос нервно барабанеше с пръсти по бюрото.

— Какво се очаква от мен да правя? Защо ми казваш тези неща?

— Имам нареждане. Искат всички началници на съюзнически СИ да знаят, защото ако има вълнения на симпатизанти, както обикновено, добре координирани действия с тълпа под наем за бунтове, трябва да имате готовност. От папките на А. М. Г. се разбира, че „Севрин“ се е активизирала тук — може да има връзка с тези събития по границата. Освен това вие сте ни жизнено необходими — задната врата за Китай, за Владивосток и за цяла източна Русия — нашият най-кратък път за техните тихоокеански морски бази и бази за атомни подводници. — Роузмънт извади нова цигара, пръстите му трепереха. — Слушай, Родж, дай да забравим всички вътрешни недоразумения, а? Може би ще можем да си помагаме един на друг.

— Какви атомни подводници? Те още нямат атомни подводници й…

— Боже Господи! — избухна Роузмънт. — На вас главите в задниците ли са ви? Вие говорите за намаляване на напрежението и се опитвате да ни сложите намордник, а те се присмиват. Имат атомни подводници и ракетни и морски бази навсякъде по бреговете на Охотско море! — Роузмънт се изправи и отиде до огромната карта на Китай и Азия, която заемаше почти цялата стена и посочи полуостров Камчатка на север от Япония… — Петропавловск, Владивосток — те имат гигантски бази по цялото Сибирско крайбрежие, тук в Комсомолск по устието на река Амур и на остров Сахалин. Но Петропавловск е голямата база. След десет години, това ще бъде най-голямото военно пристанище в Азия с летища, атомно защитени писти за излитане на военни самолети и ракетни силози. И са заплаха за цяла Азия — Япония, Корея, Китай, Филипините — да не забравяме Хавайските острови и нашия Западен Бряг.

— Щатите превъзхождат и винаги ще превъзхождат Съветите. Ти просто отново пресилваш нещата.

Роузмънт се наежи.

— Хората ме наричат ястреб. Но не съм. Просто съм реалист. Те са в бойна готовност. Нашите ракети с голям обсег на действие имат за прицел всички. — Той се спря и щеше да се ритне, за това че беше се разприказвал. — Да, ние знаем много от това, което правят, в момента и по дяволите, да не мислиш, че правят плугове.

— Мисля, че грешиш. Те не искат повече от нас война.

— Искаш ли доказателство? Ще го имаш утре, веднага щом се освободя! Ако ти докажа, ще си сътрудничим ли по-добре?

— Според мен и сега си сътрудничим добре.

— Ще подобрим ли сътрудничеството?

— Както желаеш. Източникът иска ли да реагирам по някакъв определен начин?

— Не, само да имате готовност. Предполагам, че днес всичко ще се изясни по каналния ред.

— Да. — Крос изведнъж стана много любезен. — Какво всъщност те безпокои, Стенли?

Враждебността на Роузмънт изчезна.

— Миналата вечер загубихме една от най-добрите структури в Източен Берлин, много добри момчета. Мой приятел имаше вземане-даване с нас, дейността му бе свързана с нещата тук и сме сигурни, че се споменава в документите на А. М. Г.

— О, съжалявам. Да не става въпрос за Том Оуен?

— Не. Той напусна Берлин миналия месец. Казва се Франк О’Конъл.

— Не го познавам. Тъжно е.

— Слушай, Родж, това с шпионина е гадна работа — той се изправи и отиде до картата. Дълго време гледа там. — Знаеш ли за Имен?

— Извинявай?

Роузмънт почука с пръст на картата. Градът беше навътре в сушата, на 180 мили северно от Владивосток на железопътен възел.

— Индустриален център, железници, много заводи.

— И какво?

— Знаеш ли за летището там?

— Какво летище?

— Подземно, всичко под земята, извън града, изградено в гигантския лабиринт на естествени пещери. Трябва да е едно от чудесата на света. Цялата база е изградена от японски и нацистки военнопленници през 1945–47 години. С място за 2 500 самолета, екипажи и обслужващ персонал. С противобомбена и противоатомна защита, с осемдесет писти, които водят към друга гигантска. На едно от нашите момчета е отнело девет часа, за да я обиколи с кола. Това е през 1946 година — как ли изглежда сега?

— Подобрено — ако съществува.

— Сега е действащо. Няколко наши и ваши момчета, разузнавачи, а дори и някои от водещите журналисти знаеха за него още през ’46 година. Но защо е това затишие сега? Тази база сама по себе си представлява заплаха за всички ни и никой не писка за нея. Дори Китай, а те, абсолютно съм сигурен — знаят за Имен.

— Не мога да ти отговоря.

— Аз мога. Сигурен съм, че тази информация нарочно е погребана, заедно с още много други такива. — Американецът се изправи и се протегна. — Господи, целият свят отива по дяволите, а аз имам страхотно главоболие. Знаеш ли някой добър доктор?

— Опитвал ли си доктор Томас на „Педър стрийт“? Аз се лекувам при него.

— Не мога да го понасям. Кара те да чакаш на опашка — не записва предварително за преглед.

Телефонът позвъня и Крос го вдигна.

— Да? — Роузмънт наблюдаваше Крос внимателно. — Само за момент, Брайън. Стенли, свършихме ли?

— Разбира се. Само още няколко рутинни неща.

— Брайън, ела заедно с Робърт, веднага щом се качиш горе. — Крос затвори телефона. — Не можахме да се свържем с Фонг Фонг. Вероятно си прав. Ще бъдат обявени след четиридесет и осем часа за ЛВМ или ЛВЗ.

— Не те разбирам.

— Липсващи Вероятно Мъртви или Липсващи Вероятно Заловени.

— Неприятно. Съжалявам за лошата новина.

— Джос.

— Заради операция „Драй ран“ и папките на А. М. Г. не можем ли да вкараме Дънрос в предварителен арест?

— Изключено.

— Ще направя такова предложение. Между другото, Ед Ланган от ФБР и неговите хора установиха съществуване на връзка между Банастазио и Бартлет. Той притежава солиден процент акции на „Пар-Кон“. Казват, че парите за последното окрупняване на компанията били негови и че сегашното й състояние се дължи на неговите пари.

— Нещо за визитата на Бартлет и Чолок в Москва?

— Най-многото, до което стигнахме беше, че са отишли там като туристи. Може наистина да е така, а може и това да е прикритие.

— Нещо за оръжието?

Тази сутрин Армстронг разказа на Крос теорията на Питър Марлоу и той нареди незабавно да започне следене на Фор Фингър Уу, като предложи голяма награда за получаване на информация.

— От ФБР са сигурни, че е натоварено в Лос Анжелос. Не са имали проблеми, защото хангарът на „Пар-Кон“ е без наблюдение от органите на сигурността. Проверили са и серийните номера, които ни дадохте. Те са от партида „изчезнали“ по пътя между предприятието и Кемп Пендълтън — това е параходното депо в южна Калифорния. Може да сме се натъкнали на канал за контрабанда с оръжие. Последните шест месеца над седемстотин М14 са в графа „изчезнали“. Като говорим за това… — Той спря при дискретното почукване на вратата. — Роузмънт видя как натисна копчето. Вратата се отвори и Брайън Куок влезе вътре заедно с Армстронг. Крос им посочи столовете. — Като говорим за това, спомняш ли си случая CARE?

— Предполагаемата корупция тук в Хонконг?

— Точно това. Можем да ти предложим следа, по която да тръгнеш.

— Добре. Робърт, ти се занимаваше с този случай, нали?

— Да, сър. — Робърт Армстронг въздъхна. Преди три месеца един от заместниците на консула в Консулството на САЩ бе поискал от ЦИД разследване ръководството на благотворително мероприятие, за да се види дали някои администратори не заделят с лека ръка част от средствата за лични облаги. Разследването и разпитите бяха още в процес. — Какво имаш по въпроса, Стенли?

Роузмънт бръкна в джоба си и извади напечатан лист. Там имаше три имена с адреси. Томас К. К. Лим (Форинър Лим), Мистър Так Чоу-лан (Биг Хендс Так), Мистър Ло Таи-лин (Бактуут Ло), Рум 720, Принцес билдинг, Центъра.

— Томас К. К. Лим е американец, добре поставен и с добри връзки във Вашингтон, Виетнам и Южна Америка. Има бизнес с другите двама от този адрес. Имаме сведение, че е замесен в две тъмни сделки с АИД, а този Биг Хендс Так е вътре в случая CARE. Това не е за нашето ведомство, така че сведението е ваше. — Роузмънт вдигна рамене и отново се протегна. — Може да излезе нещо. Целият свят гори, но пак трябва да се занимаваме с мошеници! Побъркана работа! Ще поддържам връзка. Съжалявам за Фонг Фонг и вашите хора.

Той си тръгна.

Крос разказа в резюме на Брайън Куок и Армстронг какво му бе казано за операция „Драй ран“.

— Някой ден един такъв побъркан янки ще направи грешка. Глупаво е да се посяга към атомно оръжие за такива сплашващи операции — подметна Брайън.

Крос ги погледна.

— Искам да пипна този шпионин. Искам го преди ЦРУ да го е разкрил. Ако първи се доберат до него… виж се с Дънрос. Кажи му, че смъртта на А. М. Г. не е злополука и че е опасно, да не излиза без наша охрана. При никакви обстоятелства. Кажи му, че предпочитам да ни предаде папките по-рано, под секрет. След това няма да има от какво да се страхува.

— Да, сър. — Брайън Куок знаеше, че Дънрос ще направи каквото реши, но си замълча.

— Нашето нормално занимание с планирани бунтове ще обхване всички странични продукти от иранския проблем и от операцията „Драй ран“. Както и да е, сигнализирай в ЦИД. Той спря.

Робърт Армстронг се мръщеше над листа, който Роузмънт беше дал.

— Какво има Робърт?

— Цу-ян нямаше ли офис в Принс билдинг?

— Брайън?

— Проследихме го няколко пъти дотам, сър. Посети бизнес партньор. — Брайън Куок потърси в паметта си. Името Нгъ, Ви Си Нгъ, с прякор Фотографа Нгъ. Стая №721. Проверихме, но всичко беше наред. Ви Си Нгъ ръководеше „Ейжън енд Чайна шипинг“ и около петдесет други спомагателни дейности. Защо?

— Този адрес е на 720. Цу-ян може да е свързан с Джон Чен, окръжието, Банастазио, Бартлет — даже с Бившите вълци, — каза Армстронг. Крос взе листа.

— Робърт вземи група и веднага провери 720 и 721.

— Не е мой район, сър.

— Много си прав! — Крос беше подчертано саркастичен. — Да. Знам това. Ти, Робърт, си ЦИД Каулуун, не Центъра. Въпреки това, аз те упълномощавам да направиш обиска. Заминавай и го направи. Веднага.

— Да, сър. — Армстронг излезе, зачервен от яд. Тишината натегна.

Брайън Куок чакаше стоически. Крос си избра, без да бърза, цигара и я запали, след това се облегна назад.

— Брайън, мисля, че Робърт е шпионинът.

28

13:38 часа

Робърт Армстронг и униформен полицейски сержант слязоха от колата и се насочиха през тълпата към търбуха на „Принс Ъркейд“ с нейните бижутерски и сувенирни магазинчета, магазини за камери и магнетофони, натъпкани с последните чудесии на електронната техника, разположени на приземния етаж на старомодна сграда с офиси. Проправиха си път към редицата асансьори и се присъединиха към рояка от чакащи хора.

Слязоха на седмия етаж. Коридорът беше тесен, мръсен с врати от двете му страни. Армстронг се загледа в дъската. Стая №720 беше с надпис, „Пинг-синг уах дивелопментс“, №721, записана като „Ейжън енд Чайна шипинг.“ Тръгна тромаво надолу по коридора, следван от сержант Йа.

Китаец на средна възраст облечен с бяла риза и тъмен панталон излезе от стая 720. Той ги видя, побледня и се шмугна обратно вътре. Когато Армстронг стигна до вратата очакваше да я намери заключена, но не беше и той рязко я отвори. Точно в този момент мъжът с бялата риза изчезваше през задната врата, друг мъж щеше да го прескочи в бързината. Задната врата се затръшна и секрета щракна.

Армстронг въздъхна. Видя две рошави секретарки в неугледния разхвърлян апартамент от три канцеларии. Те срамежливо го гледаха, едната с пръчиците за ядене, увиснали в ръката й над купичката с пиле с нудълс. Нудълсите се измъкнаха от пръчиците и паднаха обратно в супата.

— Добър ден — поздрави Армстронг.

Двете жени го гледаха зяпнали, обърнаха се към сержанта, после отново към него.

— Кажете, моля, къде са мистър Лим, мистър Так и мистър Ло?

Едното момиче вдигна рамене, другото започна отново шумно да се храни. Апартаментът беше разхвърлян и неподдържан. Имаше два телефона, натрупани навсякъде хартии, пластмасови чаши, мръсни чинии, купички и използвани пръчици за ядене. Чайник и чаши за чай. Пълни до горе кошчетата за боклук.

Армстронг извади заповедта за обиск и им я показа. Момичетата само го гледаха. Раздразнен Армстронг ги запита грубо:

— Говорите ли английски?

И двете скочиха.

— Да, сър.

— Добре. Дайте си имената на сержанта и отговорете на въпросите му. Тря…

В този момент задната врата отново се отвори и двамата мъже бяха вкарани в стаята от униформени полицаи, които ги бяха изненадали на задния вход на сградата.

— О, много добре. Хубава работа свършихте. Благодаря ви. Вие къде се бяхте запътили?

Двамата започнаха едновременно да протестират на звучен кантонезки.

— Веднага млъкнете! — изръмжа Армстронг и те престанаха. — Кажете си имената! — Те го гледаха втренчено. Той повтори на кантонезки и додаде: — и да не сте посмели да излъжете, защото ще побеснея.

— Той е Так Чоу-Ян — каза този с развалените зъби, сочейки към другия.

— Твойто име как е?

— Ъ-ъ, Ло Тап-соп, сър. Но аз нищо не съм направил…

— Ло Тап-соп? Не е ли Ло Тап-лин?

— Господин суперинтендант, това е брат ми.

— Той къде е?

Мъжът с развалените зъби вдигна рамене.

— Не зная. Моля, какво ста…

— Къде се бяхте забързали, Бактуут Ло?

— Бях забравил за една среща, сър. О, беше много важна. Належащо е, сър, ще изгубя състояние, ако не отида веднага. Почитаеми…

— Не! Ето заповедта за обиск. Ще обискираме тук и ще взе…

Двамата започнаха да протестират. Армстронг ги пресече безцеремонно.

— Искате ли моментално да ви закараме до границата и да ви депортираме?

Двамата побледняха и направиха отрицателен знак с глава. Армстронг посочи с пръст към по-младия мъж.

— Отговаряй, мистър Бактуут Ло! Къде е Томас К. К. Лин?

— В Южна Америка, сър — нервно отговори Ло.

— Къде по-точно?

— Не зная, сър, ние само споделяхме офиса. Това е шибаното му бюро. — Бактуут Ло нервно посочи бюрото в ъгъла на стаята. Беше разхвърляно, имаше кантонерка и телефон. — Нищо лошо не съм направил, сър. Форинър Лим е от Голдън Маунтън. Фор Казън Так току-що нае неговото място, сър. Лим идва и си отива, когато си иска и няма нищо общо с мен. Той лош криминален ли е? Ако има нещо, аз нищо не зная!

— Тогава защо знаеш за кражбите от програмата CARE? Информатори ни дадоха доказателства, че всички сте крали пари от благотворителната програма за гладуващи деца и жени!

И двамата започнаха да защитават невинността си.

— Достатъчно! Съдията ще реши! Сега ще дойдете в полицейското управление и ще напишете показания. — После се обърна на английски. — Сержант, закарай ги в управлението. Ефрейтор, хайде…

— Почитаеми сър — започна Бактуут Ло на лош английски, — ако аз може говори в офис насаме, моля? — Посочи към вътрешния, също толкова мръсен и разхвърлян офис.

— Добре.

Армстронг последва Ло, извисил се доста над него. Мъжът нервно затвори вратата и започна бързо и много тихо да говори на кантонезки.

— Не зная нищо. Ако има нередности то е работа на другите двама. Аз съм честен бизнесмен, който иска да спечели пари и да изпрати децата си да следват в Америка.

— Да. Разбира се. Какво искаше да ми кажеш насаме, преди да тръгнете за полицейското управление.

Мъжът нервно се усмихна, отиде до бюрото и започна да отключва едно чекмедже.

— Ако има някой виновен, това не съм аз, сър. Не зная нищо за каквото и да било. — Той отвори чекмеджето. Беше пълно със стари, червени, 100-доларови банкноти. Бяха на пачки по хиляда.

— Ако ме пуснете, сър — той посочи парите. Армстронг изведнъж ритна чекмеджето и стисна върховете на пръстите му. Ло изви от болка, дръпна с другата ръка чекмеджето, нареждайки: — О, ръката ми…

Армстронг завря лицето си в неговото.

— Слушай, проклето лайно, престъпление е да предлагаш подкуп на полицай и ако само посмееш да кажеш, че смазаните ти пръсти са полицейска бруталност, аз лично ще ти смажа висулките!

Той се облегна на бюрото, сърцето му думкаше, гадеше му се, ядосан на изкушението от вида на толкова пари. Колко лесно беше да ги вземе, да си плати дълговете и да има предостатъчно за борсата и за състезанието в събота, а след това да изчезне от Хонконг, преди да е станало късно.

Много по-лесно е да вземеш, отколкото да устоиш — този път и хилядите други пъти. Трябва да има 30–40 хиляди в това чекмедже. И щом има едно пълно, значи има и други и ако притисне това копеле, ще донесе още десет пъти по толкова.

Армстронг се пресегна и грубо хвана мъжа за ръката. Той отново изписка. Върхът на единия пръст беше на каша и Армстронг помисли, че Ло сигурно ще изгуби няколко нокътя и доста болки ще изтърпи, но тава щеше да е всичко. Беше ядосан, че изгуби контрол, но и уморен.

— Какво знаеш за Цу-ян?

— Какво? Аз? Нищо. Кой Цу-ян?

Армстронг го сграбчи и го разтърси.

— Цу-ян! Контрабандистът на оръжие Цу-ян!

— Нищо, сър!

— Лъжец! Цу-ян, който посещава мистър Нгъ от съседната врата!

— Цу-ян? О този ли? Контрабандистът? Не знаех, че е контрабандист на оръжие! Винаги съм мислил, че е бизнесмен. Той също е северняк, като Фотографа Нгъ…

— Кой?

— Фотографа Нгъ, сър. Ви Си Нгъ от съседната стая. Той и този Цу-ян никога не влизат при нас и не говорят с нас… Ох, трябва ми доктор… ох ръката ми…

— Къде е Цу-ян сега?

— Не зная, сър… ох, ръката ми… кълна се не зная… ох.

Армстронг го блъсна на един стол и отвори вратата.

Тримата полицаи и двете секретарки мълчаливо гледаха.

— Сержант, заведи този негодник в полицейското управление и да се подведе под отговорност за опит за подкуп на служебно лице. Погледни тук… Той му кимна с глава да влезе и му посочи чекмеджето.

Очите на сержант Йа се разшириха при вида на парите.

— Пребройте парите и накарайте двамата да се подпишат, че са точно преброени, вземете ги с вас и ги предайте в управлението.

— Да, сър.

— Ефрейтор, започвай да проверяваш папките. Аз отивам в съседната стая и ще се върна скоро.

— Да, сър.

Армстронг излезе веднага. Той знаеше, че тези пари бързо ще бъдат преброени, също и всички останали, които ще открият в офисите. Количеството за предаване скоро ще бъде уговорено от сержант Йа, Ло и Так, а останалите разделени между тях. Ло и Так ще сметнат, че му се полага голямата част, а неговите хора биха го взели за луд, ако не стане така. Няма значение. Парите бяха откраднати, сержант Йа и хората му бяха добри полицаи и техните заплати абсолютно несъответстващи на отговорностите им. Малко парички няма да им навредят.

Няма ли?

„В Китай трябва да постъпваш прагматично“ — каза си сериозно той, чукайки на съседната врата с номер 721. Влезе вътре. Красива секретарка вдигна поглед от обеда си — купичка чисто бял ориз, пушено свинско месо и цветно зеле, приготвено на пара.

— Добър ден. — Армстронг показа служебната си картата. — Искам да се видя с мистър Ви Си Нгъ, моля.

— Съжалявам, сър — каза момичето на доста добър английски, гледайки го смутено. — Той излезе. Отиде на обяд.

— Къде?

— В клуба си, мисля. Той… той няма да се върне до пет часа днес.

— Кой клуб?

Тя отговори. Не беше чувал за такъв клуб, но това не значеше нищо, защото тук имаше стотици най-различни частни китайски клубове.

— Как се казвате?

— Вирджиния Тонг, сър.

— Имате ли нещо против, да разгледам наоколо? — забеляза, че тя го стрелна нервно с очи. — Ето заповед за обиск.

Тя взе заповедта и я прочете.

— Мислите ли да чакате до пет часа? — попита го тя.

— Ще разгледам сега, набързо.

Тя вдигна рамене, изправи се и отвори съседния офис. Беше малка стая, само разхвърляно бюро, телефони, кантонерка с папки, афиши по стените и разписания на кораби. Имаше две врати за излизане от този офис и една за задния изход. Той отвори вратата, която беше откъм стая 720, оказа се влажна, миришеща лошо тоалетна с мръсна мивка вътре. Задната беше залостена. Той дръпна лостчето, отвори и излезе на мръсно стълбище, което служеше за авариен пожарен и алтернативен изход от сградата. Затвори вратата и отново я залости. През цялото време Вирджиния Тонг го наблюдаваше. Последната врата на отсрещната стена беше заключена.

— Бихте ли отключили?

— Само мистър Ви Си има ключ оттам, сър.

Армстронг въздъхна.

— Аз имам заповед за обиск, мис Тонг и това ми дави право да разбия вратата, ако се наложи.

Той се отдръпна от вратата, готвейки се да я изкърти с рамо. Наистина ще го направя.

— Само… само за момент, сър — заекна тя. — Ще… ще видя дали… дали няма оставен ключ, преди да е излязъл.

— Добре. Благодаря.

Армстронг я гледаше, докато тя отваряше едно чекмедже на бюрото и се правеше, че търси, след това отвори друго, и трето и после, почувствала нетърпението му, намери ключа под една кутия с пари.

— А, ето го! — каза тя, сякаш изненадана. Вирджиния Тонг отключи и се дръпна назад. Тази врата се оказа двойна. Армстронг я отвори и подсвирна. Стаята пред него беше огромна и луксозна, постлана с дебел килим, с елегантна гарнитура от естествена кожа, мебели от палисандрово дърво и чудесни картини по стените. Той се заразхожда из помещението. Вирджиния Тонг го наблюдаваше от вратата. Изящното старинно от палисандрово дърво, украсено с кожа бюро беше голо, идеално полирано, отгоре беше поставена ваза с цветя и няколко фотоса в рамки, всичките на широко усмихнат китаец върху украсен с венец състезателен кон и една на същия китаец с вечерен костюм, ръкуващ се с губернатора, наблизо до тях се виждаше Дънрос.

— Това ли е мистър Нгъ?

— Да, сър.

Имаше още много качествена стереоуредба и висок коктейлбар. Друга врата извеждаше от тази стая. Той я бутна. Беше елегантна спалня с огромно, неоправено легло, покрит с огледало таван и непосредствено до спалнята, баня с парфюми, лосиони за след бръснене, блестящи модерни уреди и много съдове с вода.

— Интересно — каза той и погледна към нея.

Тя нищо не отговори, само тихо го наблюдаваше.

Армстронг видя, че е с найлонови чорапи, много стройна, с добре поддържани нокти и коса. Басирам се, че е скъпо струващ дракон. Той отклони погледа си. „Добре, — ако си богат и ти се иска да си имаш личен, таен апартамент за следобедно приятно кътче зад офиса си, няма закон, който да ти го забрани. Никакъв. И никакъв закон срещу привлекателни секретарки. Щастливи копелета. Не бих имал нищо против едно такова кътче.“

Той разсеяно отвори чекмеджето на бюрото. Беше празно. Всички останали също. След това мина и по нощните шкафчета и там нищо не откри. В един шкаф имаше скъпа камера и портативна осветителна екипировка, уреди за почистване, но нищо подозрително. Върна се в централното помещение, доволен, че нищо не е пропуснал. Тя продължаваше да го гледа и независимо, че я прикриваше, нервността й се усещаше.

„Разбираемо е. Ако бях на нейно място и моят шеф е някъде, а някакъв скапан бял е дошъл и си пъха носа навсякъде, аз също ще съм нервен.“

Погледът му се спря на коктейлбара. Ключът, оставен на вратичките го подмами. Той го отвори. Нищо особено. След това, добре тренираните му очи забелязаха ненормалната широчина на вратите. Само след миг разтвори фалшивите врати. Зяпна от учудване.

Вътрешните стени на барчето бяха покрити със снимки на „Скъпоценната врата“ в целия й блясък. Всяка фотография беше прилежно поставена в рамка с етикет, на който бе напечатано името и датата. Без да иска избухна в смях, след това се огледа. Вирджиния Танг беше изчезнала. Набързо прочете имената. Нейното беше третото отзад напред.

Едва удържа нов припадък от смях. Полицаят поклати безпомощно глава. Какво правят някои негодници само за развлечение — и някои мадами за пари! Всичко съм виждал, но това… Фотографа Нгъ, а? Ето значи откъде идва прякорът му.

След първоначалната изненада, той заразглежда фотосите. Всяка бе направена с един и същи обектив и от едно и също разстояние.

„Господи милостиви — помисли той след минута, изумен, че има значителна разлика помежду тях… искам да кажа, че ако забравиш какво гледаш, можеш да откриеш фантастична разлика в размера, формата и изобщо като цяло, разположението и изпъкналостта на «Перлата на входа», качеството и количеството на окосмяването на венериния хълм и… Айейа ето това е забележително. — Той погледна името. — Мона Люнг — къде преди беше чул това име? Любопитно, обикновено китайците смятат липсата на окосмяване за нещастие. Защо тук… о Господи! Наведе се към следващия етикет, за да се увери. Нямаше грешка. Винъс Пун. Айейа, значи това е нейната, ето как изглежда в действителност телевизионната звезда, която ежедневно предава толкова сладко, невинно и красиво.“

Концентрира се на нея. Всичките му сетива бяха погълнати. „Предполагам, че ако сравниш нейната с, да речем, тази на Вирджиния Тонг, тя наистина има определена деликатност. Да, но ако искаш моята тежка дума, бих предпочел мистериозността, а не да видя всичко това. Нито една от тях.“

Той разсеяно мина по имената.

— По дяволите! Елизабет Мит. Едно време беше секретарка в „Струан“.

Момичета, които случайно бяха намерили път към Хонконг с намерение да останат за няколко седмици, след това с месеци, а може би и с години, да заемат незначителни позиции, докато се оженят или завинаги изчезнат.

— Не бих повярвал, Лиз Мити!

Армстронг се опитваше да бъде безпристрастен, но не можа да устои да не направи сравнение между бялата и жълтата раса, не откри разлика. Да сме благодарни на Бога. Той се засмя. Независимо от това, радваше се, че снимките бяха черно-бели, а не цветни.

— Добре — каза гласно, все още объркан, — доколкото ми е известно, няма закон, който да забранява правенето на снимки и залепването им в собствен бар. Младите дами благосклонно са му сътрудничили… — той изсумтя, заинтригуван и в същото време отвратен. — Да пукна, ако някога успея да разбера китайците! Лиз Мити, а? — промърмори той. Познаваше я бегло, когато живееше в колонията, беше чувал, че е доста щура, но какво я е било прихванало, за да се съгласи да позира на Нгъ? — Ако баща й разбере, ще се побърка. Благодаря на Бога, че нямаме деца, Мери и аз.

„Не си криви душата, плаче ти се за синове и дъщери, но не можеш да ги имаш, поне не Мери, така казват докторите — значи и ти не можеш.“

Армстронг с усилие прогони вечното проклятие, затвори барчето, излезе от стаята и затвори вратата след себе си.

Вирджиния Тонг си лакираше ноктите във външния офис, беше очевидно бясна.

— Би ли извикала мистър Нгъ на телефона?

— Не, не преди четири — каза кисело тя, без да го гледа.

— Тогава, моля те свържи ме с мистър Цу-ян — каза Армстронг, опитвайки наслуки.

Без да гледа цифрите, тя набра номера, почака нетърпеливо, след това поговори на уличен кантонезки и затръшна телефона.

— Излязъл е. Извън града е и от офиса не знаят къде се намира.

— Кога сте го видели за последен път?

— Преди три-четири дни — тя раздразнено отвори бележника си и направи проверка. — В петък.

— Мога ли да ви погледна бележника?

Вирджиния се поколеба, присви рамене и му го подаде, след това продължи да си лакира ноктите.

Той бързо мина по седмици и месеци. Вътре видя много познати имена: Ричард Куанг, Джейсън Плъм, Дънрос — на няколко места — Томас К. К. Лим — мистериозният американец — китаец от следващата стая — Джонджон от банка „Виктория“, Доналд Макбрайд, Мата няколко пъти. Кой, ли е Мата? Никога не беше чувал това име. Вече се готвеше да й върне бележника, когато прелисти напред. Събота 10.00, преди обяд — В. Банастазио. Сърцето му се сви. Идващата събота.

Не каза нищо, остави бележника на края на бюрото й, облегна се на една от кантонерките, унесен в мисли. Тя не му обръщаше внимание. Вратата се отвори.

— Извинете, сър, търсят ви на телефона! — съобщи сержант Йа. Изглеждаше в доста добро настроение и Армстронг се сети, че преговорите сигурно са били успешни. Щеше му се да знае точно колко, но това би уронило авторитета му и ще се наложи да предприеме нещо.

— Да, сержант, остани тук докато се върна — каза той. Искаше да е сигурен, че няма да има секретни разговори по телефона в негово отсъствие. Вирджиния не вдигна поглед, когато той излезе.

В другата стая Бактуут още оплакваше ръката си, другият мъж, Биг Хендс Так се преструваше на безразличен, гледаше някакви книжа и високо мъмреше секретарката си за нейната некадърност. Когато той влезе, двамата започнаха високо да протестират, да защитават безграничната си честност и Ло силно изпъшка.

— Тихо! Защо си завираш пръстите в чекмеджето? — попита Армстронг и без да чака отговор додаде: — Хора, които се опитват да подкупват честните полицаи заслужават да бъдат депортирани незабавно.

В настъпилата гробна тишина, той вдигна слушалката.

— Армстронг слуша.

— Хелоу, Робърт, Дон е на телефона, Дон Смит от Източен Абърдийн…

— О хелоу! — Армстронг се изненада, не очакваше Змията да му се обади, но гласът му звучеше любезно, независимо, че го презираше, презираше нещата, с които се занимаваше. Едно е обикновен полицай и китайски полицаи с нисък ранг да допълват ниските си доходи с незаконен хазарт. Друго е, когато британски офицер продава връзките си и изстисква хората. Независимо, че всички го знаеха, нямаше доказателства, никога не бяха го хващали. Слуховете бяха, че се ползва с протекцията на високопоставени личности, които също бяха замесени. — Какво има? — попита той.

— Мисля, че ти е провървяло. Нали ти водиш случая с отвличането на Джон Чен?

— Точно така. — Интересът на Армстронг нарасна. Това, че Смит вземаше подкупи нямаше нищо общо с качествата му на полицай — Източен Абърдийн беше с най-ниския процент престъпност в колонията. — Да. Какво има?

Смит му разказа за старата ама и какво се беше случило на сержант Мок и Спектакълс Уу, след това добави:

— Той е много способно младо момче, Робърт. Препоръчам го горещо за СИ, ако искаш да го предложиш. Уу проследил старата птица до нейната доста мръсна бърлога и след това ни се обади. Уу се подчинява на заповедите, което е рядкост в днешни дни. Казах му наслуки да чака наоколо и ако се появи да я проследи. Какво мислиш?

— Страхотна следа!

— Какво предпочиташ? Да се чака или да се прибере амата за истински разпит?

— Да се чака. Басирам се, че Бившите вълци няма да се върнат вече, но си струва да почакаме до утре. Дръж мястото под наблюдение и ме информирай.

— Добре. Така ще направим.

Армстронг чу, че Смит се изкикоти в телефона и не можа да се сети на какво. След това си спомни за обещаната голямата награда.

— Как ти е ръката?

— Рамото ми пострада. Проклетото рамо е изкълчено и си загубих любимата шапка. Като оставим това всичко останало е наред. Сержант Мок проверява в полицейския архив и едно от момчетата му прави портрет по описанието — мисля, че съм виждал негодника. Лицето му е доста нашарено от едра шарка. Ако има досие в архива ще го заковем до довечера.

— Отлично. Иначе как е долу при вас?

— Всичко е под контрол, но е зле. „Хо-Пак“ продължава да изплаща, но работят бавно — всеки разбира, че е за печелене на време. Чух, че така е навсякъде в колонията. Свършени са, Робърт. Опашките ще продължават докато бъде изтеглена и последната монета. Започна навалица и пред „Виктория“.

Армстронг ахна.

— Навалица пред „Виктория“?

— Изплащат с пълни торби суми, а нищо не влиза вътре. Бандитите са като рояци… кражбите трябва да са големи. Арестувахме осем джебчии и се разправихме с двадесет случая на побой. Бих казал, положението е тежко.

— „Виктория“ сигурно е о’кей, а?

— Не, в Абърдийн не е, приятел. Аз си ликвидирах депозитите. Изтеглих си парите до последен цент. Ако бях на твое място щях да направя същото.

На Армстронг му се догади. Всичките му спестявания бяха във „Виктория“.

— „Виктория“ трябва да е добре. Всички държавни фондове са там.

— Ти си прав. Но в техните правилници никъде не пише, че и твоите спестявания са гарантирани. Това е, сега трябва да отивам да работя.

— Благодаря за информацията. Съжалявам за рамото ти.

— Мислех, че ще ми отиде главата. Содомитите започнаха да крещят тяхното „Убивай белите.“ Бях се отписал вече.

Армстронг потрепери. След бунта през ’56 година, още се случваше да сънува кошмара, че е сред тази побъркана крещяща тълпа. Беше в Каулуун. Бяха обърнали колата на швейцарския консул и жена му и я подпалиха. Той и още други полицаи се втурнаха на помощ. Когато се добраха до колата, консулът беше вече мъртъв, а младата му жена гореше. Докато я измъкнаха, всичките й дрехи бяха изгорели и кожата и се смъкна. Всички наоколо, мъже, жени, млади хора крещяха, „Убивай белите.“

Отново потрепери, ноздрите му още помнеха миризмата на изгоряло месо.

— Господи, какви проклетници!

— Да, но такива неща стават в нашата работа. Ще те държа в течение. Ако негодникът от Бившите вълци се появи в Абърдийн ще попадне в мрежа с дупки, по-малки от ануса на комар.

29

14:20 часа

Филип Чен престана да прехвърля пощата, изведнъж лицето му стана пепеляво. „За Филип Чен — да бъде отворено лично.“

— Какво има? — попита жена му.

— От тях е — с треперещи пръсти й показа писмото. — Бившите вълци.

— Ох! — Тя нервно остави чашата си с кафе.

— Отвори го, Филип, но по-добре е да използваш носната си кърпа в… в случай, че има отпечатъци.

— Да, да разбира се, колко съм глупав!

Филип Чен изглеждаше много състарен. Сакото му бе закачено върху облегалката на стола, ризата мокра от пот. Откъм гърба му, през отворения прозорец, подухваше лек ветрец, но беше топло. Той внимателно използва нож от слонова кост за отваряне на писма.

— Да, така е… от Бившите вълци е. За… за откупа.

— Прочети го.

За Филип Чен, компрадор на „Ноубъл хаус“, поздрави. Информирам ви как да платите парите за откупа. 500 000 за вас са толкова без значение, колкото е писъкът на прасе в кланица, но за нас, бедните селяни, те ще са като богато наследство за гла…

— Лъжци! — изсъска Дайан, прекрасното й колие от злато и нефрит блещукаше на слабата слънчева светлина. — Като че селяни са го отвлекли и осакатили по такъв начин. Мръсни чужди бандити! Продължавай, Филип.

… богато наследство за гладуващите ни внуци. Това, че съобщи в полицията за нас е като да си се изпикал в океана. Сега да си мълчиш или животът на сина ти ще бъде застрашен, няма да го видиш и всичко лошо, което ще се случи ще е по твоя вина. Внимавай, защото наши очи ще те следят навсякъде. Ако се опиташ да ни измамиш, ще се случи най-лошото и вината ще е твоя. Ще ти телефонирам тази вечер в шест часа. Не казвай на никого, дори и на жена си. Между…

— Мръсни бандити! Мръсни курвенски синове! — избухна Дайан.

… междувременно приготви парите за откупа, да бъдат използвани банкноти от по 100 долара…

Филип Чен възмутено погледна часовника си.

— Нямам много време, за да отида в банката. Имам…

— Довърши писмото!

— Добре, скъпа, имай търпение — преумореното му сърце прескочи, като усети гнева в гласа й. — Къде бях стигнал? А да…

… банкноти. Ако изпълниш честно инструкциите, може синът ти да се прибере довечера…

— Господи, дано да е така.

Не се опитвай да се консултираш с полицията или да ни устройваш капан. Наши очи те гледат дори в този момент.

Написано от Бившите вълци

Той си свали очилата. Очите му бяха зачервени от умора. Челото му бе покрито с пот.

— Наши очи те гледат дори в този момент? Дали не е някой от слугите… или плащат на шофьора?

— Не. Разбира се, че не е. Та нали са с нас от години.

Той избърса изпотеното си лице, чувстваше се ужасно, искаше му се Джон да е на сигурно място, обратно у дома, искаше му се да го удуши.

— Това нищо не значи. Аз… по-добре е да съобщя в полицията.

— Забрави ги! Забрави ги, докато решим, какво да правим. Отиди в банката. Вземи само 200 000 — трябва да успееш да се спазариш за толкова. Ако изтеглиш повече, може да се изкушиш и да им ги дадеш тази вечер… ако наистина мислят да си изпълнят заканата.

— Да… много мъдро. Ако можем да се спазарим за толкова… Какво да правя с тай-пана? Мислиш ли, че трябва да го предупредя, Дайан? Той може да е в състояние да помогне.

— Ха! С какво? Имаме работа с бандити, не с чужди мошеници. Ако имаме нужда от помощ ще я търсим между нашите хора. — Очите й го пронизваха. — А сега по-добре ми кажи, какво всъщност е станало, защо беше толкова ядосан миналата вечер, защо оттогава си като зла котка с трън в задника и не се грижиш за бизнеса?

— Имах грижи с бизнеса — оправда се той.

— Колко акции купи? Акции на „Струан“? Възползва ли се от това, което тай-пан ни каза за предстоящия бум? Нали си спомняш предсказанието на Стария сляп Танг?

— Разбира се, разбира се, че си спомням! — заекна Филип. — Тайно удвоих нашите холдингови акции и също толкова тайно наредих на разни брокери да закупят още половината на това количество.

Пресметливият мозък на Дайан лумна при мисълта за голямата печалба и за лична, която тя ще си докара с всичките акции, които купи за своя сметка.

— И колко плати?

— Средно по 28.90.

— Ха! Според днешния вестник „Ноубъл хаус“ е отворил при цена 28.80 — каза тя с презрение, бясна, че е платил с пет цента по-малко на акция. — Трябваше да си на борсата тази сутрин, вместо да изпадаш в меланхолия и да се мотаеш тук, ще си проспиш живота.

— Не се чувствах добре, скъпа.

— Всичко започна от онази вечер. Какво те накара да изпаднеш в тази невероятна ярост?

— Нищо няма — той се изправи с намерение да избяга. — Нищ…

— Седни! Ще ми крещиш на мен, на мен, вярната ти съпруга пред лицето на прислугата! Ще ми бъде заповядвано в собствената ми дневна, като на обикновена никаквица? — гласът й започна да се извисява и тя продължи, инстинктивно усетила, че сега е моментът, сега, когато бяха сами в къщата, знаейки, че той е беззащитен и тя може да се наложи. — Ти мислиш, че е нищо това че ме обиди, мен, която ти даде най-хубавите години от живота си, работейки ти като роб и пазейки те двадесет и три години? На мен Мей-уей Т’Чънг, в чиито вени тече кръвта на Дърк Струан, която дойде при теб девствена, с имот във Ванчай, Норт Пойнт и дори на Лан Тао, с акции и дялове и с образование, получено в най-добрите английски училища. На мен, която никога не се е оплаквала от твоето хъркане и блудстване или за това, че даде бащинство на изчадието на танцьорката и го изпрати да се учи в Америка!

— Какво?

— О, зная всичко за теб и нея, и за всичките други гадни неща, които правиш, зная, че никога не си ме обичал, а само си искал богатството ми, използвайки ме за перфектна декорация на безцветния си живот…

Филип Чен се опита да не слуша, но не успя. Сърцето му се разхлопа. Мразеше скандалите и пискливия й глас, зави му се свят и вътрешностите му се обърнаха от вълнението. Опита се да я спре, но тя надделя, мачкайки го, обвинявайки го за най-различни флиртове.

— … ами твоят клуб?

— Какъв клуб?

— Китайският частен клуб за четиридесет и трима членове, наречен 74 в блок след „Педър стрийт“ с чревоугодник готвач от Шанхай, млади момичета, спални, сауни и средства за възбуждане на порочни стари мъже? А?

— Няма нищо такова — Филип Чен пелтечеше, ужасен, че тя знае за тези неща. — Това са…

— Недей да ме лъжеш! Ти даде 87 000 зелени долара в брой на Шити Т’Чънг и онези двама мазни твои приятели. Дори сега им плащаш месечно 4 000 ХК долара. Хонорари за какво? Ти по-добре… Къде мислиш, че отиваш?

Той седна хрисимо отново.

— Аз… аз бях — искам да отида до тоалетната.

— Всеки път, когато започнем да говорим, ти искаш да идеш в тоалетната! — След това, виждайки, че той е готов да избухне, тя превключи, гласът й стана помирителен и нежен. — Горкият Филип! Горкото момче! Защо беше толкова ядосан? Кой те засегна?

И той й разказа, веднъж започнал се почувства по-добре. Мъката, страховете и яростта му се стопиха. Каза й как отвори сейфа на Джон в банката, за намерените там писма до Линк Бартлет и ключ — дубликат от собствения му сейф в спалнята.

— Взех обратно всички писма — каза той, почти разплакан, — писмата са горе, можеш сама да ги прочетеш. Собственият ми син! Той ни е предал!

— Господи, Филип — ако тай-панът разбере, че ти и татко Чен-Чен водите… ако знаеше щеше да ни разори.

— Да, зная! За това бях толкова ядосан! По законите на наследството на Дърк той има право и начин да го направи. Щяхме да сме разорени. Но това не е всичко. Джон знаеше къде е тайният ни сейф в градината и…

— Какво?

— Да, и го е извадил — каза й за монетата.

— Айейа! — гледаше го шокирана, обхваната едновременно от ужас и екстаз. Защото сега, независимо дали Джон ще се върне или не, той се беше унищожил. Джон няма да е наследник сега! Сега нейният Кеви е Намбър Уан Сан и бъдещ компрадор на „Ноубъл хаус“! Страховете надделяха над възбудата и тя изстена: — Ако още съществува „Хаус ъф Чен“.

— Какво? Какво каза?

— Няма значение. Почакай малко, Филип, дай да помисля. Ох, скапано момче! Как е могъл да направи такова нещо, на нас, които цял живот го гледахме с любов. Ти… ти по-добре отивай в банката. Вземи 300 000 — в случай, че не можеш да се спазариш за по-малко. Трябва на всяка цена да върнем Джон. Дали монетата е в него или е в другия му сейф?

— Може да е в сейфа — може да е скрита в апартамента в Синклер Тауър.

Изразът на лицето й се промени.

— Как да претърсим апартамента, когато тя живее там? Тази негова жена? Тази проститутка Барбара! Ако тя заподозре, че търсим… — Изведнъж се сети за нещо и направи връзката. — Филип, значи ли, че който представи монетата получава каквото поиска?

— Да.

— Иий! Каква сила!

— Да.

Мозъкът й заработи ясно.

— Филип — ние се нуждаем от цялата помощ, която можем да получим. Обади се на братовчед ти Фор Фингър…

Той я погледна, сепнат, след това се усмихна.

— Уговори неговите биячи тайно да те следят, за да те пазят, когато плащаш откупа, след това да проследят Бившите вълци до тяхната бърлога и да освободят Джон, независимо какво ще струва. Каквото и да става не му казвай за монетата — само, че искаш да спасиш горкия Джон. Само това. Трябва да спасим Джон на всяка цена.

— Да — беше вече много по-спокоен. — Фор Фингър е идеален за случая. Той ни дължи една-две услуги. Зная, къде мога да го намеря днес следобед.

— Добре. Сега отивай в банката, но първо ми дай ключа от сейфа. Ще отменя часа при фризьорката и веднага ще прочета писмата на Джон.

— Много добре. — Ключът е горе — излъга той.

Не му се искаше да си пъха носа в неговите работи. Там имаше неща, за които не искаше тя да знае. По-добре ще е да ги премести някъде. Еуфорията му изчезна и се върна непреодолимата тревога. „Ох, горкият ми син. Какви чувства са те били обладали, за да постъпиш така? Бях ти добър баща и ти винаги ще бъдеш моят наследник. Ще те обичам, както обичах майка ти. Горката Дженифър, скъпото ми момиче, умря дарявайки ме с първия син. О, богове: дайте ми обратно сина, каквото и да е направил, помогнете ни да се измъкнем от цялата тази лудост и аз ще ви даря с нов храм!“

Сейфът беше зад месинговата табла на спалнята. Той издърпа напред леглото, отвори и извади всички писма на Джон, след това личните си неща — писма, полици, напъха ги в джоба на сакото и слезе отново долу.

— Ето писмата на Джон — каза той. — Реших да ти спестя труда, да дърпаш сама леглото.

Тя забеляза издутия му джоб, но нищо не каза.

— Ще се върна точно в 5.30 следобед.

— Добре. Карай внимателно.

Цялото й същество беше ангажирано с едно — как тайно да се добере до монетата, за да я имат с Кевин.

Телефонът иззвъня. Филип Чен спря на вратата. Тя го вдигна.

— О хелоу, тай-пан, как сте?

Филип Чен побеля.

— Добре, благодаря — отговори Дънрос. — Филип там ли е?

— Да, да, само за минутка. — Чуваше много гласове, стори й се, че има вълнение в гласа му, което засили страховете й.

— Филип, за теб е — извика тя, опитвайки се да скрие нервността си. — Тай-панът те търси!

— Да, тай-пан?

— Хелоу, Филип. Какви са ти плановете за днес следобед?

— Нищо специално. Току-що тръгвах за банката, защо?

— Преди това мини през борсата. Пазарът се е побъркал. Навалицата в „Хо-Пак“ се е разпростряла по цялата колония и акциите се люшкат, независимо, че Ричард ги поддържа с всичко, което има. Всеки момент ще фалира. Навалицата е плъзнала по много други банки. Чух за „Чинг просперити“, дори за „Вик“… — Филип Чен и жена му се спогледнаха, обезпокоени. — Чух, че „Виктория“ има проблеми в Абърдийн и Центъра. Всичко отива надолу, всичките ни сини чипове. „Виктория енд Албърт“, „Каулуун инвестмънт“, „Хонконг Пауърс“, „Ротуел-Горнт“, „Ейжън пропъртис“… всички.

— С колко пункта сме слезли?

— От тази сутрин ли? Три.

Филип Чен едва не изпусна телефона.

— Какво?

— Да — потвърди Дънрос. — Някой е започнал да пуска слухове за нас. Тук на борсата се говори, че сме го загазили, че следващата седмица няма да можем да платим на „Тода шипинг“ — и на „Орлин“ вноската. Мисля, че някой ни злепоставя.

30

14:45 часа

Горнт седеше в борсата до брокера си, Джоузеф Стърн и наблюдаваше със задоволство огромната дъска. Обикновено борсата беше тиха и спокойна. Днес обаче не беше така. Всички бяха напрегнати и съсредоточени. Разтревожени.

Акциите на Горнт бяха паднали с един пункт, но това не го тревожеше ни най-малко. Тези на „Струан“ — с 3.50 по-ниско, а „Хо-Пак“ загиваше. „Времето на «Струан» тече, помисли Горнт, всичко е предвидено, всичко е започнато. Бартлет преведе преди час уговорените 2 милиона в неговата швейцарска сметка, без всякакви обвързвания — 2 милиона преведени от неизвестна сметка на неговата. Със седем телефонни обаждания започна разпространението на слуховете. С друго обаждане до Япония се потвърди верността на датите за плащанията на «Струан». Да, атаката започна.“

Нова разпродажба на акции беше регистрирана от брокера. Нямаше купувачи.

След като тайно бе започнал разпродажба в понеделник на техни акции под стойността им, малко преди борсата да затвори и много преди започналата по-късно сериозна навалица по всички клонове на банката — той беше с милиони напред. В понеделник акциите се продаваха при 28.60, а сега, дори с цялата възможна подкрепа, която Ричард Куанг бе осигурил, бяха паднали на 24.30 — спад по-голям, отколкото акциите на „Хо-Пак“ някога бяха имали от основаването й преди единадесет години.

„4.30 пъти по 500 000 прави 2 150 000 — весело мислеше Горнт, — всичко в истинска ХК валута, ако в този момент искам отново да купувам — не е лошо за 48 часа работа. Но, още няма да купувам. Още не. Сега съм сигурен, че ще фалира, ако не днес, утре, четвъртък. Понеделник най-късно, защото няма банка в света, която би могла да устои на такъв натиск.

И когато настъпи фалитът, ще купувам обратно по за няколко цента към долар и ще направя двадесет пъти по половин милион.“

— Продай 200 000 — каза той, започвайки открито да продава под стойността.

— Господи, мистър Горнт — ахна неговият брокер. — „Хо-Пак“ трябва да постави почти 5 милиона, за да покрие. Това ще разклати целия пазар.

— Да — каза весело той.

— Ще си имаме доста грижи, за да заемем акциите.

— Тогава започвай.

Брокерът му неохотно тръгна, но един от телефоните иззвъня.

— Да? О хелоу, Дейтайм Чанг, поздрави той на сносен кантонезки. — Какво мога да направя за теб?

— Надявам се да ми запазиш всичките пари, почтени Мидълмен. Как се продават акциите на „Ноубъл хаус“?

— 23.30.

Последва писък на изненада.

— Ау-ау-ау, едва ли има и половин час откакто направих справка, ау, ау, ау! Моля продавай! Моля веднага продавай акциите от всички компании на „Струан“, веднага — „Ноубъл хаус“, „Гуд лак пропъртис“ и „Голдън фери“, също — как продава „Секънд грейт къмпани“, а?

— 23.30.

— Айейа, с един пункт по-ниско от сутринта? Богове, каква съдба! Продавай. Моля продавай всичко веднага!

— Но Дейтайм Чанг, пазарът е доста стабилен и…

— Веднага! Не си ли чул слуховете? „Ноубъл хаус“ ще фалира! Продавай, не губи време! Почакай за момент, моят съдружник Фанг-тат иска също да говори с теб.

— Да, Търд Тоалетмейд Фанг?

— Точно, както Дейтайм Чанг, почтени Мидълмен! Продавай! Преди да съм пропаднал! Продавай и ни се обади за цената ох, ох, ох! Моля бързай!

Той затвори телефона. Това беше пето обаждане от стари клиенти и изобщо не му харесваше. Глупаци и паникьори. Двамата общо, Дейтайм Чанг и Търд Тоалетмейд Фанг бяха инвестирали 40 000 ХК в различни акции. Ако продаде в момента поради спадането на акциите на „Струан“, печалбата им щеше да е доста окастрена.

Джоузеф Стърн беше начело на фирмата „Стърн енд Джонс“, която съществуваше в Хонконг от петдесет години. Те станаха брокери след войната. Преди това бяха лихвари, дилъри на валутен обмен и търговци на кораби. Той беше нисък, с тъмна коса, почти оплешивял мъж в края на шестдесетте и много хора мислеха, че има китайска кръв.

Стърн отиде до голямата дъска и спря на колоната, където бяха изписани акциите на „Голдън фери“. Нанесе общия брой акции на Чанг и Фанг в колоната за продаване. Количеството беше малко.

— Ще ги купя при 30 цента по-ниско.

— Няма натиск върху „Голдън фери“ — остро каза Стърн.

— Не, но компанията е на „Струан“. Да или не?

— Знаеш, че печалбите на „Голдън фери“ са се повишили това тримесечие.

— Жалко! Господи, каква горещина? Не мислиш ли, че бихме могли да си позволим климатична инсталация тук, а? Казвай да или не, приятел?

Джоузеф Стърн помисли за момент. Не искаше да нажежава положението. Точно вчера акциите на „Голдън фери“ се покачиха с долар, защото в бизнес средите се знаеше за предстоящата годишна среща следващата седмица. Но той добре знаеше първото правило на борсата: вчерашният ден няма нищо общо с днешния. Клиентът му беше казал, „Продавай“.

— 20 цента под пазарната цена? — попита той.

— 30. Последно предложение. Какво те е грижа, ти ще си получиш комисионната. Съгласен ли си на 30 цента по-ниско?

— Добре. — Стърн си проби път до другия край на дъската, продавайки повечето от акциите им без проблем, но всеки път трябваше да отстъпва от цената. Със затруднение намираше назаем акции на „Хо-Пак“. Сега спря на колоната, регистрираща банката. Имаше много предложения за продаване. Повечето бяха малки количества. Той написа 200 000 най-отдолу на колоната за разпродаване. През помещението мина шокова вълна. Не обърна внимание, само погледна към Форсайт, брокера на Ричард Куанг. Днес той единствен купуваше акции на „Хо-Пак.“

— Куилън ли се опитва да разбие „Хо-Пак?“ — попита брокерът.

— Тя е вече под обсада. Искаш ли да купиш дяловете?

— Не, дори ако от това ти зависи живота! И „Струан“ ли продаваш по-ниско?

— Не. Аз не.

— Господи, това изобщо не ми харесва.

— Тихо, Хари — каза някой. — Веднъж пазарът да се оживи, това е важното.

— Страхотен ден, а? — подхвърли друг брокер. — Започна ли катастрофата? Аз ликвидирах моите, продадох тази сутрин. Сигурно предстои фалит, нали?

— Не зная.

— Шокиращо е за „Струан“, нали?

— Вярваш ли на всички слухове?

— Не, разбира се, но една дума, където трябва и е достатъчно, какво?

— Не вярвам.

— „Струан“ е паднал с 3.5 пункта за един ден, приятелче и вече много хора вярват — каза друг брокер. — Тази сутрин аз продадох моите акции от „Струан“. Ричард ще устои ли на натиска?

— Това е в ръцете на… — Джоузеф се готвеше да каже на Бога, но се сети, че бъдещето на Ричард Куанг е в ръцете на вложителите и те вече бяха решили съдбата му. — Джос — каза той тъжно.

— Да. Да се благодарим на Бога, че получаваме при всички положения комисионните си — и при пир и при глад, много весело, нали?

— Много весело — повтори като ехо Стърн, ненавиждайки самодоволния английски акцент на изключителните английски училища, в които не бяха го допуснали, защото е евреин. Той видя, че Форсайт остави телефона и погледна дъската. Още веднъж той измрънка предложението си. Форсайт му кимна да се приближи. Той се промъкна през тълпата, без да го изпуска от очи.

— Купуваш ли? — попита той.

— Като му дойде времето, Джоузеф, стари приятелю — нежно добави Форсайт. — Между нас казано не можеш ли да разкараш Куилън от гърба ни? Имам повод да мисля, че е в съдружие със Саутбай.

— Това публично обвинение ли е?

— О хайде, само мое лично мнение, за Бога! Не четеш ли колоната на Хаплей? Тай-пановете и големите банки разпространяват слухове? Много добре знаеш, че Ричард е силен.

— Ричард е толкова силен колкото и… Ротшилд! Ти знаеш, че има повече от билион в ре…

— Аз бях свидетел на катастрофата през 1929 година, момче. Имаше трилион в резерв, независимо от това всички се разориха. Въпросът е до пари, кредити и ликвидност. И доверие. Купуваш ли, да или не?

— Вероятно.

— Докога ще можеш да удържаш?

Форсайт го погледна.

— Докато трябва. Аз съм борсов посредник. Изпълнявам нареждания. Независимо дали продавам или купувам получавам четвърт процент.

— Ако клиентът плати.

— Ще трябва. При нас са акциите му, нали? Ние си имаме правила. Но докато мисля по тези въпроси — отивай си, по дяволите.

Стърн се засмя.

— Аз съм британец, ние отиваме на небето, не го ли знаеше? Мисля, че ще купи преди затварянето на борсата.

Беше три без петнадесет.

— Добре — каза Горнт. — Сега аз ис… — Той спря. И двамата се обърнаха, тъй като почувстваха промененото настроение в залата. Дънрос придружаваше Кейси и Линк Бартлет към бюрото на Алън Холдбрук, вътрешният брокер на „Струан“.

— Мислех, че днес повече няма да идва — каза подигравателно Горнт.

— Тай-панът никога не бяга от неприятностите. Не е в характера му. — Стърн ги наблюдаваше внимателно. — Изглеждат доста приятелски настроени. Може слуховете изобщо да не са верни, може Йан да сключи сделката с „Пар-Кон“ и да си направи плащанията.

— Няма да може. Тази сделка ще се провали. — Каза Горнт. — Бартлет не е глупак. Той трябва да е луд, та да влезе в тази загиваща империя.

— Не знаех до преди малко, че „Струан“ са длъжници на банка „Орлин“. И че „Тода“ трябва да си получи парите за корабите до седмица-две. Също и глупавите клюки, че „Виктория“ няма да подкрепи „Ноубъл хаус“. „Само празни приказки“ — ми каза Хавъргил.

— Какво друго би могъл да каже?

След малка пауза, Стърн се обади:

— Любопитно е, че всички клюки изплуваха днес.

— Много любопитно. Продай 200 000 от тези на „Струан“.

Очите на Стърн се разшириха и той сви рунтавите си вежди.

— Мистър Горнт, не мислите ли…

— Не. Прави каквото ти казват.

— Този път мисля, че грешите. Тай-панът е твърде умен. Той ще се възползва от цялата възможна подкрепа, която би могъл да получи. Вие ще изгорите.

— Времената се менят. Хората се менят. Ако „Струан“ са се разпрострели над кредита и не могат да плащат… Добре, приятелю, това е Хонконг и надявам се негодниците ще бъдат изправени до стената. Нека бъдат 300 000.

— Да се предложат на каква цена?

— На пазарната.

— Ще ми трябва време, за да намеря акциите. Трябва да ги продавам на малки количества. Трябва да…

— Какво искаш да кажеш, че моят кредит не е достатъчно добър за теб или че не можеш да осъществиш нормални борсови функции?

— Не. Разбира се, че не — отговори Стърн, страхувайки се да не засегне най-големия си клиент.

— Тогава продавай акции на „Струан“.

Горнт гледаше след него, докато се отдалечаваше. Сърцето му радостно биеше.

Стърн отиде при сър Луис Базилио от старата посредническа борсова фирма, „Базилио енд санс“, който лично притежаваше огромно количество акции на „Струан“, както и много солидни клиенти с големи количества. Взе назаем акции, върна се при дъската и регистрира голямото предложение за продаване в колоната за продаване. Тебеширът скърцаше звучно докато пишеше цифрата. Постепенно в залата настъпи тишина. Всички очи се обърнаха към Дънрос, Алън Холдбрук и американците, след това към Горнт и обратно към Дънрос. Горнт видя, че Линк Бартлет и Кейси го наблюдават и това му достави удоволствие, радваше се, че я вижда тук. Кейси носеше жълта копринена пола и блуза, златнорусата й коса бе вързана със зелен шал. Защо изглежда толкова сексуална — несъзнателно се питаше Горнт. — Странна покана витаеше около нея. Защо? Може би защото никакъв мъж не я задоволявал досега? Той й се усмихна, кимайки леко с глава. Тя отговори с полуусмивка. Поздравът му към Бартлет беше любезен. Линк му отвърна също толкова любезно. Погледът му се задържа, на Дънрос. Двамата мъже се взираха един в друг.

Тишината тегнеше. Някой се изкашля нервно. Всички съзнаваха важността на предложението и изводите от него.

Стърн повтори цифрите с тебешира. Холдбрук се наведе към Дънрос и се консултира с него, последният вдигна рамене и кимна с глава, след това се обърна и започна тихо да говори е Бартлет и Кейси.

Джоузеф Стърн чакаше. След това някой предложи да купи част и започна пазарлък. Скоро 50 000 акции промениха собственика си и новата им пазарна цена стана 24.90. Той промени цифрата от 300 000 на 250 000 и отново зачака. Продаде още малко, но голямото количество остана. След това, понеже нямаше купувачи, се върна на бюрото си и седна.

— Ако същата цифра остане до утре, това няма да е добре за „Струан“, изобщо няма да е добре.

— Да. — Горнт продължаваше да гледа Кейси. Тя напрегнато слушаше Дънрос. Той се облегна назад и се замисли за момент. — Продай нови 100 000 на „Хо-Пак“ и още 200 000 на „Струан“.

— Господи, мистър Горнт, ако „Струан“ загине целият пазар ще стана нестабилен, дори вашата компания ще загуби.

— Ще има приспособяване, много приспособявания, разбира се.

— Ще има кървава баня. Ако „Струан“ фалира ще последват и други компании, ще бъдат пометени хиляди инвеститори и…

— Аз нямам нужда от лекция върху икономиката на Хонконг, мистър Стърн. — Ако не искаш да изпълняваш инструкции ще прехвърля бизнеса си при друг.

Стърн почервеня.

— Аз ще… Първо трябва да събера акциите. Това количество… да взема тази сума.

— Тогава съветвам те да побързаш! Искам да го видя на дъската днес!

Горнт го видя да отива, наслаждавайки се неимоверно на момента.

„Копелдак — мислеше той. — Борсовите посредници са само паразити, абсолютно всички“. Той се чувстваше абсолютно сигурен. Парите на Бартлет вече бяха прехвърлени на неговата сметка. В този момент можеше да започне да купува обратно и пак щеше да е с милиони напред. Доволен насочи вниманието си към Кейси. Тя го наблюдаваше. Не можа да прочете нищо в погледа й.

Джоузеф Стърн обикаляше брокерите. Отново се спря пред бюрото на Базилио. Сър Луис Базилио отклони поглед от дъската и му се усмихна.

— Какво, Джоузеф? Искаш да вземеш на заем още акции на „Ноубъл хаус“?

— Да, моля.

— За Куилън? — попита сър Луис. Той беше прекрасен възрастен мъж, елегантен, много слаб и в края на седемдесетте — тазгодишният председател на съвета, който ръководеше борсата.

— Да.

— Ела, седни тук, дай да си поговорим, приятелю. Сега още колко ще искаш?

— 200 000.

Сър Луис се намръщи.

— 300 000 на дъската — нови 200 000? Това тотална атака ли е?

— Той… той не го каза, но мисля, че е.

— Колко жалко, че тези двамата не могат да се помирят.

— Да.

Възрастният мъж помисли малко и след това каза още по-тихо:

— Аз обмислям прекратяване на сделките с акции на „Хо-Пак“, а от обяд и за акциите на „Ноубъл хаус“. Много съм обезпокоен. Точно в този момент фалитът на „Хо-Пак“, чифтосан с фалит на „Ноубъл хаус“, може да разбие целия пазар. Мадона, невероятно е „Ноубъл хаус“ да фалира, това би повлякло стотици от нас, може би цял Хонконг, немислимо.

— Може би „Ноубъл хаус“ се нуждае от щателна ревизия. Мога ли да взема на заем 200 000 акции?

— Първо ми отговори на това, да или не и ако е да, докога: Трябва ли да преустановим с „Хо-Пак“? Трябва ли да преустановим „Ноубъл хаус“? Аз подложих на гласуване всички други членове на съвета, освен теб, те са разделени почти наполовина.

— Нито единият, нито другият някога са били оставяни висящи. Ще бъде лошо да се остави в нерешено положение и „Хо-Пак“ и „Ноубъл хаус“. Това е свободно общество — в най-добрия смисъл. Трябва да оставиш нещата естествено да се решат, „Струан“ и Горнт и всички останали, нека най-добрият да застане начело и най-слабият… — Стърн поклати уморено глава. — За мен е лесно да го кажа, Луис, аз не съм голям инвеститор в нито една от двете.

— Къде са твоите пари?

— В диаманти. Всички евреи имат нужда от дребни неща, неща, които могат лесно да се пренасят и лесно да се укриват, неща, които бързо се обръщат в пари.

— Тук няма причини да се страхуваш, Джоузеф. Колко години семейството ти е тук и просперира? Виж Соломон — те със сигурност са най-богатата фамилия в Азия.

— За евреите страхът е начин на живот. И това да бъдат мразени.

Старият мъж отново въздъхна.

— Ах този свят, този прекрасен свят, колко прекрасен би могъл да бъде.

Телефонът на бюрото му позвъня и той вдигна слушалката. Ръцете му бяха малки, португалският му звучеше мелодично и гладко за Стърн, независимо, че нищо не разбираше от езика. Разбра единствено обръщението, „Синьор Мата“ казано много почтително няколко пъти, но името не значеше нищо за него. След малко сър Луис затвори телефона, много замислен.

— Финансовият секретар се обади, страшно е обезпокоен. Има парламентарна делегация тук и банков фалит ще бъде нещо много лошо за нашия имидж, лошо ще е за всички. — Посъветвах го да предложи закон, който губернаторът да подпише — банките да бъдат управлявани, както се прави в Англия и горкото момче едва не припадна. Не трябва да си правя такъв майтап. — Стърн се усмихна заедно с него. — Като че ни е дотрябвала намесата на правителството! — Погледът му стана сериозен. — И така Джоузеф, гласуваш ли да не се намесваме — или да оставим висящи акциите на едната или на двете, ако решим така докога?

Стърн погледна часовника. Ако сега отиде при дъската, още имаше време да регистрира и двете предложения и да предизвика Форсайт. Беше вълнуващо да държи две съдби в ръцете си, независимо че е временно.

— Може да е много хубаво, а може да е и лошо. Как са гласовете дотук?

— Казах ти, почти еднакви.

Последва раздвижване и двамата мъже погледнаха нагоре. Ново количество акции на „Струан“ смениха собственика си. Цената беше паднала на 24.70. Филип Чен се беше надвесил над бюрото на Холдбрук.

— Горкият Филип, не изглежда добре — каза със състрадание сър Луис.

— Не. Жалко за Джон. На мен той ми харесваше. Има ли нещо ново за Бившите вълци? Мислиш ли, че вестниците преувеличават?

— Не. Не мисля. — Старите му очи примижаха. — Не повече от теб, Джоузеф.

— Какво?

— Искаш да оставиш този ден да свърши, нали? Това ли искаш?

— Какво по-добро решение може да има?

— Ако не бях толкова стар, щях да се съглася с теб. Но тъй като съм толкова стар и тъй като не съм сигурен в утрешния ден, а и не зная дали ще го дочакам, предпочитам драмата да стане днес. Много добре. Няма да броя твоя глас този път и тъй като съветът е в безизходно положение, решението ще взема аз. Можеш да заемеш 200 000 акции на „Ноубъл хаус“ до петък, до петък в два часа. Тогава мога да си ги поискам обратно — аз трябва да мисля и за себе си! — Проницателните, но любезни очи на покритото с бръчки лице подканиха Стърн да се изправи. — Какво ще направиш сега, млади приятелю?

Джоузеф Стърн се усмихна тъжно.

— Аз съм само борсов посредник.

Той отиде до дъската и с твърда ръка записа в колоната за продаване на „Хо-Пак“. След това в настъпилото затишие отиде и записа и в колоната на „Струан“ много ясно предложената за продаване цифра, съзнавайки, че е в центъра на събитието. Чувстваше омразата и завистта. Повече от 500 000 акции на „Струан“ се предлагаха за продан, повече отколкото някога са били продавани в историята на стоковата борса. Стоеше, очаквайки звънецът да оповести края на работния ден. Отново суматоха, предизвикана от любопитство, когато Суржани, купи известно количество акции, но се знаеше, че е привърженик на „Струан“ и поддръжник на фамилията Дънрос. Независимо, че купи 150 000, това не промени много чудовищно голямото предложение на Горнт. Тишината в залата болезнено тегнеше. Оставаше само една минута.

— Ние купуваме! — гласът на тай-панът разсече тишината.

— Всичките ми акции ли? — попита с дрезгав глас Стърн.

— Да. Твоите и всички останали на пазарната цена.

Горнт се изправи на крака.

— С какво? — саркастично запита той. — Това е почти 9 милиона.

Дънрос също беше изправен и го гледаше с подигравателна полуусмивка.

— „Ноубъл хаус“ е достатъчно силен за толкова — и за още много милиони! Някой съмнявал ли се е в това?

— Аз се съмнявам — и утре ще продавам под пазарната!

Точно в този момент звънецът за края на работния ден иззвъня. Напрежението се стопи и последва одобрително оживление.

— Господи какъв ден…

— Добрият стар тай-пан…

— Няма да може да устои на повече…

— Дали този път Горнт ще успее да победи…?

— Господи, аз направих цяло състояние от комисионни…

— Мисля, че Йан се е изплашил…

— Не забравяй, той има пет дни до плащане на акциите…

— Няма да може да купува така утре…

— Господи, утре! Какво ли ще става утре…

Кейси се разшава на мястото си, сърцето й думкаше. Очите й се местеха от Дънрос на Горнт и после се обърна към Бартлет, който седеше с вперен в дъската поглед, подсвирквайки беззвучно. Тя благоговееше — и малко се страхуваше.

Малко преди идването си тук на срещата с Дънрос, Линк Бартлет й беше казал за плана си, за обаждането си на Горнт и за срещата им.

— Сега знаеш всичко, Кейси — каза й нежно той, усмихвайки се. — Сега и двамата са предизвикани и ние контролираме битката, всичко за 2 милиона само. Двамата са се хванали гуша за гуша и всеки готов да убие другия. Сега само ще чакаме. Понеделник е решаващ. Ако победи Горнт, ние също печелим. Ако спечели Дънрос, ние печелим. И в двата случая ставаме „Ноубъл хаус“.

31

15:03 часа

Алексей Травкин, треньорът на „Ноубъл хаус“, мина по оживената уличка след „Натан роуд“ в Каулуун и влезе в ресторант „Грийн дрегън“. Той носеше 38-калибров пистолет под лявата си мишница, походката му беше лека за мъж на неговата възраст.

Ресторантът беше обикновен, малък и никакъв, без покривки на около дванадесетте си маси. На една от тях, четирима китайци шумно сърбаха супа с нудълс. Скучаещ келнер седнал до касата вдигна поглед от фиша за състезанията и понечи да стане с листа за менюто. Травкин му направи знак да не става и мина под арката, водеща към задната част на ресторанта.

Малката стаичка оттатък беше с четири маси. Вътре седеше само един мъж.

— Здравствуйте — проточено поздрави Суслов, облечен в добре ушит летен костюм.

— Здравствуйте — отговори Травкин, присвивайки очи. — Вие кой сте?

— Приятел, Ваше Височество.

— Моля, да не ме наричате така, аз не съм височество. Вие кой сте?

— Казах ви приятел съм. Някога сте били принц. Ще седнете ли при мен? — Суслов любезно му посочи стола срещу себе си. Върху масата имаше отворена бутилка водка и две чаши. — Вашият баща също е бил принц, като и неговият баща и така генерации наред, принц на Курган и дори Тобол.

— Вие май говорите на арабски — каза външно спокоен Травкин и седна срещу него. Почувства пистолета под мишницата си и това му отвлече вниманието за момент. — Съдейки по акцента, вие сте московчанин — и грузинец.

Суслов се засмя.

— Имате добър слух, принц Курган. Да, московчанин съм, но съм роден в Грузия. Името ми не е важно, но съм приятел.

— От моите, руските или от съветските?

— От всичките три. Водка? — попита Суслов, вдигайки бутилката.

— Защо не? — Травкин го гледаше като налива чашите, след това без колебание вдигна чашата откъм страната на Суслов. — Наздраве!

Без да се смути Суслов взе другата, чукнаха се, пиха до дъно и си наляха отново.

— Наздраве!

— Вие ли ми изпратихте бележката?

— Имам вести от съпругата ви.

— Аз нямам съпруга. Какво искаш от мен, ПРИЯТЕЛ? — Начинът, по който го каза, звучеше обидно. Той видя огънчето неприязън в очите на Суслов.

— Този път извинявам грубостта ти, Алексей Иванович, — каза с достойнство Суслов. — Нямаш причини да си невъзпитан с мен. Никакви. Обидил ли съм те?

— Кой всъщност си ти?

— Името на съпругата ти е Несторова Микейл и баща й е принц Анатолий Сергеев, чийто земи са се простирали над Караганда, което не е далеч от фамилните ти земи на изток от Урал. Той е бил казак, нали, велик казахски принц, когото някои хора са наричали Косакс?

Травкин запази спокойствие, но кръвта се дръпна от лицето му. Той се протегна и наля чашите, бутилката все още беше наполовина пълна.

— Това е хубава водка, не като тази пикня, която тук продават. Откъде я купуваш?

— От Владивосток.

— А. Бил съм там. Мръсен град, но водката е добра. Сега кажи си истинското име и какво искаш от мен?

— Ти познаваш добре Йан Дънрос, нали?

Травкин се сепна.

— Аз тренирам конете му… аз съм… това е третата ми година при него, защо?

— Искаш ли да видиш принцеса Несторова и…

— Господи милостиви, който и да си ти за Бога, казах ти, че нямам съпруга. Сега за последен път те питам, какво искаш от мен?

Суслов напълни чашите и продължи с още по-любезен тон.

— Алексей Иванович Травкин, твоята жена, принцесата, сега е на шестдесет и три години. В момента живее в Якутск на…

— На Лена? В Сибир? — Травкин помисли, че ще му се пръсне сърцето. — Какъв Гулаг е това, проклетнико!

Келнерът от съседното помещение, където сега нямаше никой, моментално подаде глава, но след това се прозя и пак се зачете.

— Това не е Гулаг, защо трябва непременно да е Гулаг? — каза Суслов със сериозен глас. — Принцесата замина за там по собствено желание. Тя живее там от времето, когато напусна Курган. Нейната… — Суслов бръкна в джоба си и извади портфейла си.

— Ето това е нейната дача в Якутск — каза той, поставяйки фотография на масата. — Принадлежи на нейното семейство, предполагам.

Дачата бе обвита в сняг сред горска просека и с добре поддържана ограда. Изглеждаше чудесно с виещ се нагоре пушек от комина. Дребна загърната фигура се усмихваше весело към камерата — лицето твърде далече, за да бъде видяно ясно.

— И това е моята съпруга? — каза Травкин с груб глас.

— Да.

— Не вярвам!

Суслов постави долу нова фотография. Портрет. Жената беше с побелели коси, в края на петдесетте или шестдесетте и независимо, че грижите на целия свят се бяха отразили там, лицето й все още имаше излъчване. Топлината на израза й сякаш го докосна и той се пречупи.

— Ти… ти КГБ проклетник — изсъска дрезгаво той, сигурен, че бе я разпознал. — Вие, мръсни човекоядци…

— За това, че я открихме ли? — ядоса се Суслов. — За това, че се погрижихме за нея, не я закачахме и не я изпратихме в… лагер, което всички вие заслужавахте? — възмутен, той си наля още водка. — Аз съм руснак и съм горд, че съм, а ти си захвърлен емигрант. Баща ми и неговият баща са били притежавани от един от вашата класа. Баща ми е умрял на една от барикадите през 1916 година, майка ми също — преди да умрат от глад. Те… — С голямо усилие се овладя. След това продължи с променен тон, — съгласен съм, че има много да се прощава и да се забравя от двете страни, всичко това е минало, но ще ти кажа: ние, съветските — не всички сме животни — не всеки от нас. Не сме, като палача Берия и сатаната убиец Сталин. Не всички. Той извади кутията си с цигари. — Пушиш ли?

— Не. Ти от КГБ ли си или от ГРУ?

КГБ беше съкращението на Комитет за Държавна сигурност, ГРУ — на Главно разузнавателно управление. Това не бе първият им опит да го вербуват. Преди винаги успяваше да се измъкне със своята измислена, безцветна история за прикритие. Но сега го бяха пипнали. Този тук, знаеше твърде много за него, твърде много истина. Кой си ти копеле? И до какво се домогваш?

— Съпругата ти знае, че си жив.

— Не е възможно. Тя е мъртва. Тя е била убита от тълпите, когато нашите… когато нашият дом в Курган беше обграден, запален, разрушен — най-красивият, най-незащитеният дом на стотици мили.

— Тълпите имаха правото да…

— Това не бяха нашите хора, тези бяха водени от троцкисти, които след това избиха моите селяни — докато дойде техният ред, да бъдат прочистени от собствените си гадини.

— Може и така да е, а може и да не е. — Хладно каза Суслов. — Дори и така да е било, принце, тя е избягала с една възрастна камериерка, отправила се на изток, където мислела, че ще те настигне през Сибир и Манджурия. Камериерката е била австрийка, името й е Павчен.

Въздухът не му достигаше.

— Пак лъжи. Жена ми е мъртва. Тя не би могла да отиде толкова на север.

— Да, но е отишла. Нейният влак се е отклонил на север. Било е есен. Паднал бил първият сняг и тя решила да остане и изкара зимата в Якутск. Налагало се е… — Суслов постави още една снимка — била е бременна. Това е синът ти и неговото семейство. Снимката е от миналата година.

Мъжът беше красавец, около четиридесетгодишен. Беше във военна униформа, майор от въздушните сили, самоуверено усмихнат, прегърнал красивата си жена и още трите им щастливи деца, бебе, усмихнато момиче на шест или седем години с липсващи предни зъби и момче на десет години, опитващо се да стои сериозно пред камерата.

— Съпругата ти го е кръстила Пьотр Иванович, на името на дядо ти.

Травкин не се докосна до снимката. Само се взираше с побеляло от вълнение лице. След това отклони поглед и си наля водка, после като че досетил се за Суслов наля и на него.

— То е… това е съвършен монтаж — каза той, — опитвайки се да звучи убедително. — Абсолютен.

— Бебето се казва Виктория, момичето Наташа на името на твоята баба. Момчето е Алексей. Майор Иванович е летец на бомбардировач.

Травкин нищо не каза. Погледът му се върна на портрета с красивата възрастна дама и почти се просълзи, но гласът му остана твърд.

— Тя знае ли, че съм жив?

— Да.

— От кога знае?

— От три месеца. Преди три месеца един от нашите хора й каза.

— Кои са вашите хора?

— Искаш ли да я видиш?

— Защо от три месеца? Защо не отпреди година… или от преди три години?

— Едва преди шест месеца открихме, кой си всъщност.

— Как успяхте да го сторите?

— Ти завинаги ли очакваше да останеш анонимен?

— Ако тя знае, че съм жив и ваш човек й е съобщил, тя щеше да ми напише… Да. Те биха я накарали да го направи ако… — Гласът на Травкин беше странен. Той се чувстваше извън себе си, като в кошмар. — Тя щеше да ми напише писмо.

— Тя ти написа. Ще ти го предам след няколко дни. Искаш ли да се видите?

Травкин овладя болката си. Той посочи семейния портрет.

— И той… знае ли, че аз съм жив?

— Не. Никой от тях не знае. Стана така не по наше желание, така искаше съпругата ти. За по-сигурно — за да го предпази, така каза тя. Като че ще отмъщаваме за греховете на бащата! След две години в Якутск настъпил мир и тя останала там. Тогава те мислела за убит, независимо, че се надявала да си жив. Отгледала сина ти, казвайки му, че си умрял и той не знае нищо за теб. Все още не знае. Както виждаш, двамата можете да се гордеете с него. Бил е пръв ученик в местното училище, после постъпил в университет, както става днес с надарените деца… Знаете ли Алексей Иванович, по мое време аз бях първенец в цялата област и затова влязох в университет, първият от нашето село. Днес в Русия има справедливост.

— Колко трупа си оставил след себе си, за да стигнеш до това положение?

— Няколко — каза неопределено Суслов, — всичките бяха криминални или врагове на Русия.

— Разкажи ми за тях.

— Ще ти разкажа някой ден.

— Ти участвал ли си в последната война или си бил политкомисар?

— Шестнадесети танков корпус, Четиридесет и пета армия. Участвах в битката за Севастопол… и за Берлин. Командир на танк. Искаш ли да видиш жена си?

— Повече от живота си, ако това наистина е жена ми и ако още е жива.

— Жива е. Аз мога да го уредя.

— Къде?

— Владивосток.

— Не. Тук в Хонконг.

— Съжалявам, това е невъзможно.

— Разбира се. — Травкин се разсмя, без да му е смешно. — Разбира се, ПРИЯТЕЛ. Водка? — Той наля останалата, разделяйки я по равно. — Наздраве!

Суслов го гледаше втренчено. После сведе поглед надолу към портрета и снимката на майора и семейството му и ги взе от масата. Тишината стана тягостна. Почеса се по брадата. След това решително каза:

— Добре. Тук в Хонконг — сърцето на Травкин подскочи от вълнение.

— В замяна на какво?

Суслов си загаси фаса.

— Информация. И сътрудничество.

— Какво?

— Искам да знам всички за тай-пана на „Ноубъл хаус“, всичко каквото си правил в Китай, кого познаваш там и кого си срещал там.

— И сътрудничество за какво?

— По-късно ще разбереш.

— В замяна на което ще доведете съпругата ми в Хонконг, така ли?

— Да.

— Кога?

— За Коледа.

— Как бих могъл да ви вярвам?

— Не можеш. Но ако ни сътрудничиш, тя ще е тук за Коледа.

Травкин гледаше към двете фотографии, с които Суслов си играеше, след това забеляза израза на лицето му и стомахът му се обърна.

— При всички положения, трябва да си честен с мен. С или без твоята жена, принц Курган, винаги ще имаме сина ти и семейството му, като заложници.

Травкин допи последната си водка.

— Сега разбрах какво всъщност сте вие. С какво искаш да започна.

— С тай-пана. Но първо искам да отида до тоалетната. — Суслов се изправи, попита келнера, къде е тоалетната и излезе през кухнята.

Останал сам го обзе отчаяние. Той вдигна от масата снимката с дачата, която Суслов не беше взел и се взря в нея. Очите му се изпълниха със сълзи. Избърса ги и почувства пистолета под рамото си, но сега това не помогна. С цялата си вътрешна сила, реши да бъде разумен и да не вярва, но със сърцето си знаеше, че ще направи всичко, ще рискува всичко, за да я види.

Години наред се бе мъчил да отбягва тези ловци, знаейки, че е преследван. Беше начело на белите в своя район по продължение на Транссибирската железопътна линия и уби много червени. Накрая се умори от убийства и през 1919 година замина за Шанхай, за да се установи там, докато японците нахлуха. Избяга и се присъедини към китайските партизани, пробивайки си път с оръжие на юг и запад до Чанкинг, там се присъедини към други мародери, англичани, французи, австрийци, китайци, към всеки готов да плаща, до момента на безусловната капитулация на Япония и тогава обратно в Шанхай и съвсем скоро отново трябваше да бяга. Винаги бягащ.

Кълна се в Божията кръв, скъпа моя, аз зная, ти си мъртва. Зная го. Каза ми го един, който видял, как обграждат дома ни, видял как се нахвърлят върху теб…

Но сега?

Наистина ли си жива?

Травкин с омраза погледна вратата на кухнята, убеден, че винаги ще бъде гонен докато не се увери, че тя е мъртва. Кой е този лайнар? Как са ме открили?

Намръщен продължи да чака и да чака и изведнъж обзет от паника отиде да го потърси. Тоалетната беше празна. Изскочи на улицата, но видя само непознати хора. Мъжът беше изчезнал.

В устата си имаше гаден вкус и му се повръщаше от лоши предчувствия. За Бога, какво ли иска от тай-пана?

32

17:50 часа

— Хелоу, Йан, — каза Пенелоуп. — Рано си у дома! Как ти мина деня?

— Добре, добре — отговори Дънрос разсеяно. Освен всички бедствия, точно преди да си тръгне от офиса му се обади Брайън Куок и му каза, наред с многото неща и това, че вероятно А. М. Г. е бил убит и го предупреди да вземе сериозни предпазни мерки.

— Ох, това е един от онези дни, нали? Искаш ли да пийнем нещо? Да! Какво ще кажеш за шампанско?

— Чудесна идея — той видя нейната усмивка и отвърна много по-сърдечно — Пен, ти четеш мисли!

Шампанското вече беше изстудено в кофичка с лед, бутилката отворена, в две чаши налято и една празна чаша, чакаща него.

— Кейти е горе. Чете на Глена, преди заспиване — каза Пенелоуп, наливайки му вино. — Тя… тя току-що ми каза за… за болестта си.

— Ох. — Той взе чашата. — Благодаря. Ендрю как е приел съобщението й? Той нито не спомена пред мен днес.

— Тя ще му каже тази вечер. Шампанското е за кураж. — Пенелоуп погледна с болка към него. — Тя ще се оправи, Йан, нали?

— Мисля, че да. Имах дълъг разговор с доктор Тулей. Той ме обнадежди, даде ми имената на трима специалисти в Англия и на още трима в Америка. Пуснах телеграма за назначаване на преглед при тези от Англия и доктор Фергюсън им изпрати епикризата — всичко ще е там, когато вие пристигнете.

Тя пийваше от виното. Лек бриз правеше знойният ден много по-поносим. Френските прозорци бяха отворени към градината. Беше около шест часа.

— Мислиш ли, че трябва веднага да тръгнем? Ако отложим с няколко дни ще бъде ли от значение?

— Не мисля.

— Но трябва да заминем, нали?

— Ако беше ти, Пен, вече щяхме да сме в самолета за там.

— Ако ти съобщя.

— Щеше да ми кажеш.

— Предполагам, че щях. Направих резервация за утре. Кейти също смята, че така трябва да постъпим. Заминаваме с полета на БОАК.

Той се сепна.

— Клаудия не ми е казала.

Тя се усмихна.

— Сама направих резервацията. Много съм способна. За Глена, мен и Кейти. Можем да вземем със себе си и изследванията. Помислих, че Кейти трябва да замине сама, без децата. Те ще са добре с амите.

— Така е най-добре. Доктор Тулей бе твърд по въпроса, да не се преуморява. Това било най-важното, каза той, много почивка. — Дънрос й се усмихна. — Благодаря, Пен.

— Колко страшно, нали?

— Най-лошото, Пен. Няма лечение. Той мисли… той мисли, че медикаментите ще спрат развитието на болестта. — Допи чашата си и наля и на двамата. — Някакви съобщения?

— Ох, извинявай! Да, на шкафа са. Обаждаха се от Марсилия преди малко.

— Сюзан?

— Не. Мистър Делан.

— Той е наш агент там.

— Колко жалко за младия Борже.

— Да. — Дънрос набързо прегледа съобщенията. Джонджон от банката, Холдбрук, Филип Чен и неизбежното „моля обади се на Клаудия“. Той въздъхна. Само преди половин час бе излязъл от офиса и трябваше да й се обажда. Няма покой за грешниците.

Достави му голямо удоволствие, че засече Горнт на борсата. Това, че в момента нямаше пари да плати не го тревожеше. Помисли си, че има пет дни на разположение. Всичко ще се оправи — ако съдбата пожелае. Да, джос!

Откакто се обади неговият борсов посредник, обзет от паника и му съобщи за слуховете, които се разнасяха из борсата, той се мъчеше по всякакъв начин да осигури защитата им срещу внезапната, неочаквана атака. Заедно с Филип Чен, Холдбрук, Гавалан и де Вил се свързаха с притежателите на голямо количество акции на „Струан“ и ги успокоиха. Помолиха да отказват големи количества заем на Горнт, да го оставят висящ, като му дават малки бройки тук и там. На съвсем малко негови хора се довери, под абсолютен секрет, че сделката с „Пар-Кон“ е подписана и предстои да се постави печата на „Струан“ и че това ще даде страхотна възможност да бъде размазан „Ротуел-Горнт“ веднъж завинаги.

— Ако Горнт продава под пазарната цена, негова си работа. Ще се правим на уязвими, но ще поддържаме акциите. След това в петък анонсираме, те се вдигат и той ще си изгуби дори ризата, връзката и панталоните, — така казваше на всички. — Ще си вземем въздушните линии заедно с неговите, както и корабите. Въздушният и морският транспорт в Азия ще са наши.

Беше внушавал доверие цял ден, без сам да е сигурен. Много големи притежатели на негови акции му звъниха, изнервени от ситуацията на борсата, но той успя да ги успокои. Двамата Тайтфист Танг и Фор Фингър Уу притежаваха количества акции на „Струан“. Той звъня и на двамата следобед, за да получи съгласието им да не дават в заем или продават до края на следващата седмица. Съгласиха се, но не му беше лесно да ги склони.

Горе-долу успях да се справя с началния етап на атаката. Утре ще разберем истинската история — или в петък. Дали Бартлет е враг, приятел или Юда?

Почувства надигаща се ярост, но я овладя. Любопитно е, че всичко, което Бартлет каза вечерта на партито — всички тези толкова секретни неща, които така леко и неочаквано разкри, за да сломи защитата ми — като по чудо минаха през борсата, като тайфун. Кой е шпионинът? Кой му е дал информацията? Дали и той не е шпионин на „Севрин“? Да оставим това, за момента всичко е предпазено, така мисля.

Дънрос отиде на телефона и помоли за телефонен разговор с мистър Делан.

— Дали Сюзан е пристигнала вече? — попита Пенелоуп.

— Мисля да. Ако самолетът е пристигнал по разписание. Сега е единадесет часа в Марсилия, не би трябвало да е нещо спешно. Колко жалко за Борже!

— Какво ли ще прави Аврил?

— Ще се оправи. Аврил ще си дойде у дома, ще отгледа детето и скоро ще срещне новия очарователен принц. Когато нейният син порасне ще работи за „Струан“, а дотогава тя ще бъде покровителствана и гледана.

— Вярваш ли в това, Йан — за очарователния принц?

— Да — твърдо каза той. — Вярвам, че всичко ще бъде добре. Всичко ще е добре, Пен, за нея, за Кейти, за… за всеки.

— Ти не можеш да носиш всички, Йан.

— Зная. Но никой от фамилията няма да има нужда от нещо, докато аз съм жив.

Жена му го погледна и си спомни времето, когато го видя за първи път, като млад бог, седнал в повредения си бомбардировач, който трябваше да се е разбил, но по чудо не бе.

Беше отдавна, преди хиляди години, в друг живот, помисли тя. Толкова ужасни дни. Дали ще загине днес или ще се върне? Дали ще умра аз днес при бомбардировките? Къде са мама и татко и дали само телефонът е повреден или целият дом е изчезнал, като хилядите други?

Един ден и това се случи и тя нямаше вече минало. Само Йан и неговите ръце, сила, сигурност, доверие, и ужасът, че може да бъде убит, като толкова други.

— Надявам се да е завинаги, скъпи — каза с нейния спокоен равен глас, искайки да скрие безграничната си любов. — Да. Искам да си безсмъртен!

Той й се усмихна с любов.

— Аз съм безсмъртен, Пен. Дори след смъртта си ще се грижа за теб, Глена, Дънкън, Ейдриън и за всички останали.

Тя го гледаше.

— Като Дърк Струан?

— Не — отговори той сериозно. — Той е личност, която няма да достигна. Дърк Струан е вечен — аз съм временен. — Много си сериозна тази вечер, а?

И двамата се засмяха.

— Мислех си само, колко е преходен животът, колко жесток, неочакван и безмилостен. Първо Джон Чен и сега Борже, Кейти… Кой ли ще е следващият?

— Би могъл да бъде всеки от нас. А дотогава ще бъдем, като китайците. Ще помним, че под небето всички гарги са черни. Животът е хубав. Боговете правят грешки и отиват да спят, така че ние правим най-доброто, което можем и никога не се доверяваме на белите хора!

Тя се разсмя, успокоена.

— Има моменти, Йан Струан Дънрос, когато много ми харесваш. Не мис…

Телефонът позвъня.

— О, хелоу, Ландо, — какво има?

— Надявам се, че не те безпокоя, тай-пан.

— Няма нищо. Току-що се прибрах. Какво мога да направя за теб?

— Извинявай, но аз оттеглям обещаните за подкрепа утре 15 милиона. Временно… Пазарът ме изнерви.

— Няма защо да се безпокоиш — каза Дънрос, стомахът му се обърна. — Това са трикове на Горнт.

— Наистина съм обезпокоен. Не е само Горнт. Също и „Хо-Пак“ и реакцията на целия пазар — каза Мата. — С навалицата пред банката проточена чак до „Чинг просперити“ дори и „Вик“… всички признаци са лоши и искам да почакам и да видя.

— Утре е решаващо, Ландо. Утре. Разчитах на теб.

— Утрои ли следващата ни златна поръчка, както поисках?

— Да, лично го направих. Получих по телекса потвърждение от Цюрих с обичайния код.

— Отлично, отлично!

— Ще ми трябва потвърждението на кредита утре.

— Разбира се. Ако изпратиш сега някого в нас, ще предам чек за цялата сума.

— Личен чек ли? — Дънрос недоумяваше. — От коя банка, Ландо?

— „Виктория“.

— Това са много пари, ако ги изтеглиш в този момент…

— Аз не ги изтеглям, само плащам за златото. Искам по-скоро да имам част от фондовете си вън от Хонконг за седмица-две и моментът е идеален за това. Нареди им да телеграфират още рамо сутринта. Да. Аз не тегля фондове, Йан, само плащам за златото. Ако бях на твое място щях да си осигуря ликвидни фондове.

Дънрос отново получи неприятно усещане в стомаха си.

— Какво си чул?

— Познаваш ме, аз съм по-страхлив от теб, тай-пан. Твърде скъпо ми струват моите пари.

— Не по-скъпо, отколкото на мен.

— Да. Ще се консултираме утре и тогава ще видим. Но не разчитай на тези 15 милиона. Съжалявам.

— Сигурно си чул нещо. Твърде добре те познавам. Кажи какво е? Знаеш, че с хартия не можеш да загърнеш огън, искам да кажа, тайна дълго време не се пази.

Последва дълга пауза, след което Мата съвсем тихо му каза:

— Казано под секрет, Йан, старият Тайтфист Танг продава големи количества. Той се е приготвил да продаде всичките си акции. Този стар дявол може да умира, но носът му е чувствителен, както винаги, когато има опасност да загуби и една медна монета, не си спомням някога да е грешил.

— Всичките си акции? — остро попита Дънрос. — Кога говори с него?

— Цял ден съм в контакт с него. Защо?

— Аз говорих с него следобед и той ми обеща да не продава или заема никакви акции на „Струан“. Променил ли си е мнението?

— Не. Сигурен съм, че не е. Не би могъл. Той няма акции на „Струан“.

— Има 400 000 дяла!

— Той не е имал, тай-пан, независимо, че количеството е приблизително 600 000 — сър Луис има твърде малко собствени акции, той е един от многото хора на Тайтфист Танг. Сър Луис се освободи днес от всичките 600 000. Слушай, млади приятелю, под абсолютен секрет ти съобщавам, защото искам да знаеш, да си предупреден: Тайтфист нареди на сър Луис да продава или дава на заем всички акции на „Ноубъл хаус“, още в момента на пускане на слуховете тази сутрин. 100 000 бяха пръснати между брокерите и незабавно продадени, останалите… половин милион, които ти купи от Горнт са на Тайтфист. Щом се разбра за започването на натиск върху „Ноубъл хаус“ и че Горнт продава под пазарната цена, Тайтфист каза на сър Луис да ги даде на заем и запази символично само 1 000. За лице. Когато борсата затвори Тайтфист беше много доволен. Беше с два милиона печалба.

Дънрос стоеше като вкаменен. Чу гласа си спокоен и непроменен и това му достави удоволствие, но беше шокиран. Щом Тайтфист е продал, Чинг ще направи същото и още дузини ще го последват, а това значи хаос.

— Старият негодник! — каза той, не трябва да му се забелязва. Грешката беше негова, не беше говорил навреме с Тайтфист. — Ландо, какво ще правиш с твоите 300 000 дяла — и отгоре?

Почувства колебанието на португалеца и стомахът му се обърна отново.

— Още са в мен. Купих ги при 16, когато за първи път обяви компанията за обществена, така че още няма защо да се безпокоя. Може би Аластър Струан беше прав, когато се обяви срещу преминаването към обществена компания — „Ноубъл хаус“ е уязвима само поради тази причина.

— Степента на нашия прираст е пет пъти по-голям от този на Горнт и ако не бяхме станали обществена компания, никога нямаше да издържим на бедственото положение, което наследих. Ние сме поддържани от „Виктория“. Все още имаме банковия запас и мнозинството в директорския съвет, така че трябва да ни подкрепят. Наистина сме много силни и веднъж да отмине тази временна ситуация, ще бъдем най-големият конгломерат в Азия.

— Вероятно. Но може би ще е разумно да приемеш нашето предложение, вместо да поемаш риска да бъдеш превзет.

— Не можех да приема тогава и сега също. Нищо не се е променило. — Дънрос тъжно се усмихна. — Ландо Мата, Тайтфист Танг и Гемблър Чин колективно му бяха предложили 20 процента от тяхното злато и от приходите от хазарт за 50 процента от „Струан“ — ако той я запази, като частна компания.

— Хайде, тай-пан, бъди разумен! Тайтфист и аз ще ти дадем още днес 100 милиона долара в брой срещу 50 процента собственост на „Струан“. Твоята позиция на тай-пан няма да бъде накърнена, ти ще ръководиш новия синдикат и ще оперираш с нашето злато и хазартните монополи, тайно или открито — при 10 процента лично възнаграждение.

— Кой ще назначи следващия тай-пан?

— Ти ще го направиш — след консултация с нас.

— Виждаш ли! Не е възможно. 50 процента контрол ви дава власт над „Струан“ и това не ми е разрешено. Това би значело да отрека завещанието на Дърк Струан, ще направи невалидна клетвата ми и ще ме лиши от абсолютния контрол. Съжалявам, не ми е възможно.

— Само заради клетвата към непознат, незнаен бог, в който не вярваш — в името на пират — убиец, който е мъртъв повече от сто години.

— Каквато и да е причината, отговорът е „Не, благодаря“.

— Така можеш много лесно да изгубиш компанията.

— Не. Помежду си „Струан“ и фамилията Дънрос, имаме 60 процента контрол при гласуване и самият аз гласувам целия капитал. Мога да загубя всичко материално, което притежаваме и да престанем да бъдем „Ноубъл хаус“, което в името на Бога няма да позволя да стане.

Последва дълго мълчание. След което Мата каза, както винаги, с приятелски глас:

— Нашето предложение важи за две седмици. Ако съдбата не е благосклонна към теб и се провалиш, предложението да оглавиш новия синдикат остава. Аз ще продам или дам в заем моите акции при цена 21.

— Под 20 — не при 21.

— Мислиш, че е възможно да паднат толкова ниско?

— Не. Само стар навик. 20 е по-добра цифра от 21.

— Да. Добре. Тогава да чакаме какво ще ни донесе утрешният ден. Пожелавам ти късмет. Лека нощ, тай-пан.

Дънрос затвори телефона и допи шампанското от чашата си. Оставиха го без гребла срещу течението. „Този стар негодник Тайтфист, — отново помисли Дънрос, възхищавайки се на съобразителността му — да приеме толкова неохотно молбата да не продава или заменя акции на «Струан», знаейки, че са му останали само 1 000, че приходите от почти 600 000 са били вече осигурени — това старо копеле, няма равен на себе си при преговори. Толкова умно от тяхна страна, че подновиха предложението си сега. 100 милиона! Господи, това ще спре Горнт завинаги. Мога да ги използвам и да го размажа, да превзема «Ейжън пропърти» и да пенсионирам Дънстън. След това мога да предам «Ноубъл хаус» на Жак или Андрю в страхотна форма…

И тогава, какво бих правил тогава? Да се оттегля на почивка и да стрелям яребици? Да устройвам богати партита в Лондон? Или да стана член на парламента и да дремя на последната пейка, докато проклетите социалисти предават страната на комунистите? Господи, ще бъде скучно до смърт! Аз…“

— Какво? — той се сепна. — О, извинявай, Пен, какво ми каза?

— Казах, че разговорът изглежда не беше приятен.

— Да. Наистина не беше. — След това Дънрос се усмихна и цялото му напрежение изчезна. — Джос! Нали съм тай-пан. Би трябвало да очакваш неприятни неща. — Той вдигна бутилката. Тя беше празна. — Мисля, че заслужаваме още една… Не, мила, аз ще я донеса.

— Как успяваш, Йан? Искам да кажа, като че винаги се случва нещо неприятно, откакто пое длъжността — и винаги има някакво бедствие, всеки телефонен звън, ти работиш през цялото време, никога не почиваш… откакто се преместихме в Хонконг. Първо баща ти, после Аластър… няма ли да престане този ужас?

— Разбира се не — такава е работата.

— Заслужава ли си?

— Разбира се.

„За теб да, Йан — помисли тя. — Но не за мен.“

— Значи, мога да замина?

— Да, да разбира се. Аз ще се грижа за Ейдриън и не се безпокой за Дънкън. Забавлявай се добре там и се връщай колкото е възможно по-бързо.

— Ще катериш ли възвишението в събота?

— Да. След това отивам в Тайпей, връщам се във вторник. Ще взема Бартлет със себе си.

При споменаването на Тайпей тя се запита дали няма там момиче, специално момиче, китайка, на половината на нейните години с прекрасна нежна кожа и топлина, по-топла от нея или по-нежна или стегната, винаги усмихната, без бремето на годините, прекарани в борба за оцеляване — отвратителни трупащи се години, добрите и ужасни военни години, раждането на децата и отглеждането им и изтощителната реалност на брака, дори с такъв прекрасен мъж.

„Чудя се, чудя се, чудя се. Ако аз бях мъж… тук има толкова много красавици, толкова нетърпеливи да доставят удоволствие, толкова готови да бъдат на разположение. Ако вярвам на една десета част от това, което се говори. Дали изобщо някоя жена може да притежава някой мъж повече от няколко години?“

— Какво? — попита той.

— Нищо — отговори му тя, гледайки го с любов. Докоснаха леко чашите си. — Внимавай на хълма.

— Разбира се.

— Как успяваш да се справяш, Йан, с неприятностите на тай-пан?

— Ти как се справяш със задълженията по къщата, отглеждането на децата, да ставаш по всяко време на нощта, година след година, да запазваш спокойствие у дома и всичките други неща, които трябва да правиш? Аз не бих могъл да се оправя. Никога не бих успял. Щях да съм се предал отдавна. Отчасти е въпрос на тренировка и отчасти въпрос на предназначение в този свят.

— Мястото на жената е у дома, нали?

— Не зная как е при другите, Пен, но откакто ти си в моя дом всичко в моя свят е хубаво.

Тапата на шампанското гръмна.

— Благодаря, скъпи — каза тя с усмивка. След това се намръщи. — Всъщност, аз нямам избор и никога не съм имала. Разбира се сега е различно и следващата генерация е щастлива, те ще променят нещата, мъжете ще си получат заслуженото веднъж завинаги.

— О? — каза той, умът му все още ангажиран от разговора с Ландо Мата, това какво предстои утре и как да получи тези 100 милиона, без да отстъпва контрола на „Ноубъл хаус“.

— О, да. Момичетата от следващата генерация няма да се примирят с положението „мястото на жената е до мивката“. Боже, колко мразя домашната работа, колко много всяка жена мрази домашната работа. Нашите дъщери ще променят всичко това! Ейдриън най-напред. Боже, не бих искала да съм неин съпруг.

— Всяка генерация мисли, че ще промени света — каза Дънрос, наливайки виното. — Това е превъзходно шампанско. Спомняш ли си как ние го правехме? Спомняш ли си как критикувахме и още го правим, отношението на родителите ни?

— Наистина. Но нашите дъщери имат хапчетата и това е съвсем друго нещо.

— А? — Дънрос се вторачи в нея, шокиран. — Искаш да кажеш, че Ейдриън е на хапчета? Господи, откога… искаш да кажеш тя…

— Спокойно, Йан, слушай. Тези малки хапчета завинаги са освободили от страха женската зрялост — мъжете също, в известен смисъл. Мисля, че твърде малко хора си дават сметка, каква огромна социална революция ще предизвикат хапчетата. Сега жените могат да правят любов, без да се страхуват, че ще забременеят, те могат да използват тялото си, както го правят и мъжете, за удоволствие, за наслада и без да се срамуват. — Тя го погледна проницателно. — Колкото до Ейдриън, тя ползва хапчета откакто навърши седемнадесет години.

— Какво?

— Разбира се. Би ли предпочел да има бебе?

— Господи, Пен, разбира се не — Дънрос запелтечи, — но Боже мой? Ти… ти искаш да кажеш, че тя има работа, имала е приключения или…

— Аз я изпратих при доктор Тулей. Реших, че е най-добре да говори с него.

— Ти какво?

— Да. Когато навърши седемнадесет, тя ме попита какво да прави, каза, че повечето от приятелките й вземат хапчета. Тъй като има различни видове аз исках да получи указание от експерт. Доктор Тул… Защо почервеня, Йан? Ейдриън е на деветнадесет години сега, следващият месец става на двадесет. Всичко това е абсолютно нормално.

— Не е, Господи. Не е наред!

— Да, момче наред е — каза тя използвайки свободно шотландския акцент на баба Дънрос, който той обожаваше — и моята идея е, че момичетата днес знаят какво искат и да не си посмял да споменаваш пред Ейдриън, че съм ти казала, защото ще те натупам!

Той я гледаше втренчено.

— Наздраве! — тя заговорнически вдигна чашата си и се чукна. — Видя ли извънредния брой на „Гардиън“, днес следобед?

— Недей да сменяш темата, Пен. Не мислиш ли, че трябва да говоря с нея?

— Не. Това е… много лично нещо. Всъщност това е нейното тяло и нейният живот. Тя има правото да прави със своя живот каквото иска и каквото и да кажеш няма да промени нещата. Ще бъде много неприятен разговор и за двама ви. В случая става въпрос и за престиж — добави тя, доволна от това колко съобразително бе постъпила. — Разбира се Ейдриън ще те изслуша и ще приеме присърце твоите възгледи, но постъпи разумно и я остави, за свое и нейно добро.

Изведнъж гореща вълна мина през лицето му.

— Какво има? — попита тя.

— Помислих само за… помислих само.

— Кой е бил или е нейният любовник?

— Да.

Пенелоуп Дънрос въздъхна.

— За твое собствено спокойствие, Йан, недей! Тя е много разумна и е почти на двадесет години… въпреки че като си помисля, не съм я виждала цял ден. Малката мазничка изскочи с новия ми шал, преди да съм успяла да я спра. Помниш ли блузата, която й дадох назаем? Намерих я след това намачкана върху пода на банята й.

— Тя е толкова малка, за Бога!

— Не съм съгласна, скъпи. Както ти казах, нищо не може да се направи по отношение на прогреса, ханчетата са фантастично хубаво нещо и невероятен скок напред. Ти трябва да бъдеш разумен. Моля те!

— Това е… Господи, толкова неочаквано е за мен.

Тя се разсмя от сърце.

— Ако говорехме за Глена бих могла да те раз… — Ох за Бога, Йан, само се пошегувах! Не допусках, че не ти е минавало през ума, Ейдриън е много добре развита, темпераментна, буйна, суетна млада дама, голяма част от разочарованието се дължи на това, че тя се мъчи да се съобразява със старомодните ни идеи.

— Права си. — Той се опитваше да звучи убедително. — Права си и въпреки… права си.

— Момченце, не мислиш ли, че трябва да посетиш нашето Шриикинг трий? — попита, усмихвайки се тя. Беше стар родов обичай, че някъде близко до мястото, където живее най-възрастната жена на земевладелското семейство има Шриикинг трий. Когато Йан беше млад, баба Дънрос беше най-възрастната и нейната къща беше сред горска поляна на хълмовете зад Килмамок и Аршая, където бяха земите на Струан. Дървото беше грамаден дъб. Дървото, при което отиваш, когато дяволът — както казваше баба Дънрос — беше с теб и там викаш проклятия и каквото си пожелаеш. „… и тогава, момиченце, — й беше казала прекрасната възрастна жена първата вечер… и тогава, ще има мир у дома и няма да има нужда наистина да ругаеш съпруг или съпруга, или любовник, или дете. Да, само дървото може да понася проклятията, които дяволът е измислил.“

Пенелоуп си спомни за времето, когато баба Дънрос я приюти в лоното на рода още от първия момент. Това беше точно след като тя и Йан се ожениха и й отидоха за втори път на гости, Йан в отпуск по болест, още с патерици, краката му лошо обгорени, но оздравяващи, целият обзет от ярост, че е приземен завинаги, тя тайно доволна, благодарна на Бога, че няма вече да лети.

— Момиченце — продължи баба Дънрос смеейки се онази вечер, когато зимният вятър свиреше в пустото поле. Навън — лапавица, те вътре на топло пред огъня в камината, на сигурно място, далеч от бомбите, нахранени и без никакви грижи, освен Йан бързо да оздравее — … беше време, когато този Дънрос беше на шест години, о да, имаше ужасен нрав. Баща му Колин беше в онази гореща страна, както винаги, така че този Дънрос идваше в Аир през ваканцията. Да ме види и аз му разказвах истории за рода, за дядо му и прадядо му, но този път нищо не можеше да отвлече дявола, който се бе вселил в него. Беше вечер, като тази и аз го изпратих навън при Шриикинг трий… — Старата жена пак започна да се смее, пийна уиски и продължи да разказва. — Да, и младият дявол излезе, вихрушката понесе фустанелата му, той прокле дървото. О да, малкото зверче изхвърча в гората преди гнева си и като се върна го попитах:

— Добре ли го натупа?

— Да, бабо — добре го натупах, най-големия бой, който заслужава.

— И сега си спокоен?

— Не напълно, бабо, но съм изморен.

И точно тогава, момиченце, точно в този момент се чу страхотен трясък и цялата къща се разтресе, като че бе настъпил краят на света. Малката рожба изтича навън да види какво се е случило, последвалата светкавица бе разбила на парчета Шриикинг трий.

— О, бабо — възкликна той с пискливия си глас, когато се върна вътре — това беше най-доброто ругаене, което съм правил досега. Мога ли да го направя пак?

Йан се разсмя.

— Това са приказки, не си спомням такова нещо. Ти си измисляш, бабо!

— Шшт! Ти тогава беше на пет или шест години и следващия ден отидохме на горската просека и избрахме друго дърво, което ще видиш утре, момиче, благословихме го в името на рода и аз казах на Йан да бъде по-внимателен с проклятията си следващия път!

Всички се смяха и по-късно същата вечер, когато тя се събуди видя, че Йан е изчезнал и патериците с него. Когато се върна беше целият мокър, но уморен и успокоен. Тя се престори на заспала, докато той легна обратно в леглото. Тогава се обърна към него и му даде цялата си любов.

— Помни, момиче — каза й насаме баба Дънрос в деня, когато си тръгваха, — ако искаш да запазиш брака си сладък, винаги му осигурявай, на този Дънрос, Шриикинг трий. Не се страхувай. Винаги да има Шриикинг трий, където и да сте. Този Дънрос ще има нужда, независимо че няма да си признае, но ще го посещава понякога. Той е като Дърк. Много е силен…

И така, където и да отиваха, си имаха дърво. Пенелоуп настояваше за това. Веднъж в Шанхай, където Дънрос бе изпратен за връзка на Съюзниците, след като се бе възстановил, тя избра бамбук за тяхно Шриикинг трий. Тук в Хонконг това беше една грамадна джакаранда, която се извисяваше над всички дървета в градината.

— Не мислиш ли, че трябва да й направиш малка визита?

Дървото винаги беше „тя“ за него и „той“ за нея. Всеки би трябвало да си има Шриикинг трий, помисли Пенелоуп. Всеки.

— Благодаря. Вече съм добре.

— Как е възможно баба Дънрос да има толкова мъдрост и да остане толкова чудесна след всички трагедии в живота й.

— Не зная. Вероятно са били по-издържливи в онези дни.

— Липсва ми.

Баба Дънрос умря на осемдесет и пет години. Казвала се е Агнес Струан, когато се е оженила за братовчед си Дърк Дънрос — Дърк Маклауд Дънрос, чиято майка Уинифред, единствената дъщеря на Дърк Струан бе кръстила, в памет на баща си, на неговото име. Дърк Дънрос е бил четвъртият тай-пан, изчезнал в морето с кораба „Сансет Клауд“, на път за дома. Бил е само на четиридесет и две, — тя на тридесет и една. Никога не се омъжила повторно. Имали трима синове и една дъщеря. Двама от синовете й били убити по време на Първата световна война, най-големият при Галиполи на двадесет и една години, следващият обгазен във Фландрия, деветнадесетгодишен. Дъщеря й Анна се омъжила за Гастон де Вил, бащата на Жак. Анна била убита при бомбардировка над Лондон, където били избягали всички от фамилията де Вил, освен Жак, който останал във Франция и се бил срещу нацистите. Колин, последният й син, бащата на Йан, също имал трима синове и една дъщеря, Катрин. Двама от синовете също били убити по време на Втората световна война. Първият съпруг на Катрин, командир на ескадрилата на Йан, бил убит при Битката за Британия.

— Толкова много мъртъвци, жестоки загуби, колко тъжно — каза Пенелоуп. — Да ги родиш и след това да ги видиш убити… ужасно. Горката баба! И когато умря изглеждаше толкова примирена.

— Вероятно такава е била съдбата й. При другите също е било съдба. Те са направили това, което е трябвало да правят, Пен. Като погледнеш, историята на нашата фамилия е обикновена в това отношение. Ние сме британци. Войната е наш начин на съществувание векове наред. Виж и твоето семейство — един от чичовците ти е загинал в морето по време на Първата световна, друг при Ел Аламейн, твоите родители загинали от бомба… всичко много обикновено. — Гласът му стана по-твърд. — Не е лесно да го обясниш на външни хора, нали?

— Не. Ние трябваше да пораснем много бързо, нали Йан?

Той кимна.

— Ти по-добре върви да се обличаш за вечерята, скъпи, иначе ще закъснееш.

— Хайде, Пен, знаеш за Бога, че на теб ти трябва един час повече отколкото на мен, за да станеш готова. Ще се представим набързо и ще си тръгнем веднага след като поднесат китайския специалитет… — Телефонът иззвъня и той го вдигна. — Да? О хелоу, мистър Делан.

— Добър вечер, тай-пан. Исках да докладвам за дъщерята на мадам де Вил и за нейния зет, мистър Ескари.

— Да, моля продължавай.

— С огорчение ви съобщавам тази тъжна вест. Злополуката е станала при, как казвате вие, странично помитане, точно на изхода от Езе. Шофьорът на другата кола е бил пиян. Станало е около два часа сутринта и когато пристигнала полиция, мистър Ескари е бил вече мъртъв, а жена му в безсъзнание. Лекарят каза, че тя ще се оправи, но има вътрешни увреждания, може би детеродните й органи са повредени завинаги. Ще има нужда от операция. Той…

— Тя знае ли за това?

— Не. Още не знае, но докторът е казал на мадам де Вил. Аз я посрещнах на аерогарата, както наредихте и се погрижих за всичко. Извиках специалист от Париж за консултация в болницата на Ница, той ще пристигне утре следобед.

— Има ли други увреждания?

— Външни, не. Счупена китка, няколко драскотини, нищо друго. Но… горкото момиче е обезумяло от скръб. То беше радостно… аз бях радостен, че пристигна майка й, това помогна. Тя отседна в Метропол, наех апартамент. Ще продължавам да ви държа в течение.

— Кой е карал колата?

— Мадам Ескари.

— А другият шофьор?

Последва колебание.

— Казва се Шарл Сесоне. Той е хлебар от Езе и се е връщал от игра на карти с приятели. Полицията… Мадам Ескари се закле, че е карал в нейното платно, срещу движението. Той не си спомня. Разбира се много съжалява за случилото се, обвинен е за шофиране в пияно състояние и…

— Това за първи път ли му е?

— Не, веднъж е спиран за употреба на алкохол и е глобяван.

— Какво ще последва по френските закони?

— Ще има процес и тогава… Не бих могъл да кажа. Няма други свидетели. Може би глоба, може би затвор. Не бих могъл да кажа със сигурност. Може да си спомни, че е карал в своето си платно, кой би могъл да каже. Съжалявам.

Дънрос се замисли за момент.

— Къде живее този човек?

— Рю де Верте 14, Езе.

Дънрос си спомни селото, недалеч от Монте Карло, високо горе. Целият Кот д’Азюр се вижда долу и отвъд Монте Карло в Италия и зад Кап Ферат до Ница.

— Благодаря, мистър Делан. Изпратих 10 000 долара за мадам де Вил. Моля те погрижи се за всичко необходимо. Обади се веднага, ако се налага нещо… да, и помоли специалиста да се свърже веднага с мен, след като прегледа мадам Ескари. Говори ли с мистър Жак де Вил?

— Не, тай-пан. Не бяхте ми дали такава инструкция. Трябва ли да позвъня?

— Не. Ще му се обадя аз. Отново благодаря. — Дънрос затвори телефона и разказа на Пенелоуп всичко, освен за вътрешните увреждания.

— Колко ужасно! Колко… безсмислено!

Дънрос гледаше залеза. По негова препоръка двамата млади бяха заминали за Ница и Монте Карло, където той и Пенелоуп бяха се забавлявали толкова чудесно — хубава храна, хубави вина и малко хазарт. Джос!

Набра номера на де Вил, но той не си беше у дома. Остави съобщение да му се обади, като се прибере.

— Ще го видя на вечерята. Добре е да започнем да се приготовляваме.

— Аз няма да дойда, скъпи.

— О не…

— Имам куп неща да правя, за да съм готова за утре. Можеш да намериш извинение за мен… разбира се ти трябва да отидеш. Да оправя нещата за училище на Глена — и Дънкън се връща в понеделник и него трябва да приготвя за училище. Ще трябва ти да го изпратиш на самолета, да провериш за паспорта му. Можеш да ме извиниш с това, че утре заминавам.

Той се усмихна почти незабележимо.

— Разбира се, Пен, но каква е истинската причина?

— Ще бъде голямо нещо. Робин ще присъства също.

— Те няма да се върнат преди утре!

— Не, в извънредния „Гардиън“ се съобщава, че пристигат тази вечер. Цялата делегация. И че са поканени. Банкетът се дава от мултимилионера, сър Ши-Тех Т’Чънг, отчасти за отпразнуване на рицарството, което получава в последния Списък на удостоените, но най-вече за започване на последната благотворителна кампания за новото крило на болница Елизабет. Наистина не ми се ходи и освен това ти като присъстваш, всичко е наред. Искам да си легна по-рано тази вечер. Моля те.

— Добре. Аз ще се оправя с тези обаждания и ще тръгвам. Преди да изляза ще ти се обадя.

Дънрос се качи горе в кабинета си. Там го чакаше Лим. Беше облечен с бяла туника, черен панталон и меки обувки.

— Добър вечер, Лим — поздрави Дънрос на кантонезки.

— Добър вечер, тай-пан. — Старецът му посочи към прозореца.

Дънрос видя двама мъже, китайци, които се разтакаваха отсреща на улицата вън от високия зид, които ограждаше голямата къща, близко до високата, отворена желязна порта.

— От доста време са там, тай-пан.

Йан ги гледа известно време, обезпокоен. Неговата охрана току-що бе освободена и Брайън Куок, който също бе поканен от сър Ши-Тех тази вечер, щеше да пристигне съвсем скоро, за да го придружи, изпълнявайки ролята на охрана.

— Ако не изчезнат до стъмване, обади се на суперинтендант Крос. — Той написа телефона и след това продължи на кантонезки с рязко променен тон. — Като помисля, Лим, ако искам колата на някой чуждоземен дявол да се повреди, то аз ще наредя да бъде повредена. — Той видя старите очи вперени безизразно в него. Лим Чу беше в семейството от седемгодишна възраст, както баща му преди него и неговият баща, първият от рода, който в онези времена, преди Хонконг да съществува, беше Намбър Уан Бой и се грижеше за дома на „Струан“ в Макао.

— Не ви разбирам, тай-пан.

— Не можеш да загърнеш огън с хартия. Полицаите са умни и старият Блек Биърд е голям поддръжник на полицията. Експерти могат да проверят спирачките и да извлекат много информация от прегледа.

— Аз не зная нищо за полицията. — Старият мъж вдигна рамене, след това лицето му светна. — Тай-пан, аз не се катеря по дърветата, когато искам да хвана риба. Ти също. Може ли да спомена, че през нощта не можах да спя и се качих горе. Видях сянка на терасата. В момента, когато отворих вратата на офиса ви, сянката се спусна надолу по улуците и изчезна в храстите. — Старецът извади откъснато парченце плат. — Това беше останало на улуците. Платът не може да бъде описан.

Дънрос го разгледа, обезпокоен. Погледна портрета на Дърк Струан над камината. Беше абсолютно непокътнат. Той го премести и видя, че косъмът, който внимателно бе поставил върху пантата на сейфа стоеше там. Доволен, върна портрета на мястото, провери заключалките на френския прозорец. Двамата мъже все още се мотаеха долу. За първи път Дънрос се зарадва, че има охраната на СИ.

33

19:58 часа

В кабинета на Филип Чен беше горещо и влажно. Той седеше до телефона, гледайки го напрегнато. Вратата рязко се отвори и той подскочи. Дайан влезе при него.

— Няма никакъв смисъл да чакаш повече, Филип — каза му раздразнено тя. — По-добре върви да се приготвиш. Тези дяволи няма да се обадят тази вечер. Сигурно нещо се е случило. Хайде, приготвяй се! — Беше във вечерна рокля, последна мода, косата й направена и накичена с бижута, като коледна елха. — Да. Сигурно нещо се е случило. Може би полицията… ха, твърде невероятно е да очакваш от тях да ги хванат. По вероятно е те да си играят с нас. Обличай се, защото ще закъснеем.

— Наистина не ми се ходи — сопна й се той. — Шити Т’Чънг е такава досада и сега, като е станал сър Шити сигурно е двойно по-досаден. — Преди години Ши-Тех беше фалшифицирал и така му излезе прякора Шити, между най-близките му приятели. — Във всеки случай, сега е едва осем часа, а вечерята няма да е по-рано от 9.30, той винаги закъснява. Неговите банкети са винаги най-малко с един час закъснение. За Бога, иди без мен!

— Трябва да дойдеш. Въпрос на престиж е — настоя тя, не по-малко раздразнена. — Господи, след днешния ден на борсата… ако не се появим ще изгубим достойнството си и това ще повлияе още повече върху спада на акциите! Цял Хонконг ще ни се смее. Ще си кажат, че „Хаус ъф Чен“ не може да си плати задълженията и затова не се появяваме на публични места. Ами новата жена на Шити, Костанца, тази мазна никаквица, тя едва чака да ме види унижена! — Беше готова да започне да пищи от раздразнение. Личните й загуби днес бяха над 100 000 долара. Когато Филип се обади оттам малко след три часа, за да й съобщи какво се бе случило, тя едва не припадна. — Трябва да дойдеш или ще бъдем разорени!

Съпругът й кимна. Той знаеше какви слухове и клюки ще се разнасят на банкета. Цял ден бе обсипван с въпроси, вайкания и паника.

— Сигурно имаш право. — Той беше изгубил почти милион днес и ако продължава така и Горнт спечели знаеше, че е загубен. Защо се довери на Дънрос и купува толкова усилено? Погледна нагоре към жена си. Сърцето му се сви, като видя там страхотна омраза към целия свят и към него. — Добре — хрисимо каза той. — Веднага ще се приготвя.

Когато стигна до вратата телефонът иззвъня. Още веднъж го присви сърцето и пак се почувства зле. Около шест часа четири пъти се звъня. Всеки път беше във връзка с борсата.

— Кой? — обади се той ядосано.

Последва кратка пауза и след това не по-малко груб глас каза на кантонезки:

— В много скапано настроение си, който и да си! Къде са ти шибаните маниери?

— Кой е моля? Е, кой се обажда? — попита на кантонезки Филип.

— Шефът на Бившите вълци! Ти кой си?

— О! — Кръвта се дръпна от лицето на Филип Чен. Паникьосан, той кимна с глава на жена си да се приближи. Тя бързо дойде до него и се наведе близо до слушалката, за да чува. — На телефона е… Чен — този път той отговори внимателно. — Моля, кажете си името… кажете кой сте?

— Ушите ти да не са запушени с восък? Казах, че съм шеф на Бившите вълци. За глупак ли ме мислиш, че искаш да ти кажа как се казвам?

— Аз се… извинявам, но как да разбера, че ми казваш истината?

— Как аз знам, кой си ти? Може да си от проклетата полиция. Кой си?

— Аз съм „Хаус ъф Чен“. Кълна се!

— Добре. Тогава ще ти кажа, че аз написах писмо, в което съобщавам, че ще ти се обадя около шест часа днес. Не си ли го получил още?

— Да, да получих писмото — каза Филип Чен, опитвайки се да контролира объркването си, предизвикано от смесването на толкова различни чувства, облекчение, ярост, безсилие и ужас. — Искам да говоря със сина си Нъмбар Уан Сан, моля?

— Това е невъзможно! Жаба може ли да изяде лебед? Твоят син е в друг край на острова… всъщност е в Новите територии, далеч от телефон, но е в безопасност. Да, Чен, на абсолютно сигурно място е. Нищо не му липсва. Приготви ли парите за откупа?

— Да… поне 100 000 успях да събера. Ня…

— Господ да ми е свидетел, губя търпение! — ядоса се мъжът на телефона. — Много добре знаеш, че искаме 500 000! 5 или 10 е, като един косъм от десет вола за теб!

— Лъжи! — кресна Филип Чен. — Всичко това са лъжи и слухове, разнасяни от враговете ми! Аз не съм богат… Не си ли чул за борсата днес? — Филип Чен посегна с ръка за стол, почувствал се премалял, седна, без да пуска телефона.

— Борсата! Ние бедните нямаме нищо общо с борсата! Искаш ли да ти изпратим и другото му ухо?

Филип побеля от ужас.

— Не. Но трябва да се пазарим. Пет е много. Едно и половина ще успея някак да събера.

— Ако се съглася на едно и половина ще стана за смях на цял Китай! Да не искаш да кажеш, че излагам агнешка глава, а продавам кучешко месо? Едно и половина за Нъмбар Уан Сан на „Хаус ъф Чен“? Невъзможно! Сам можеш да го разбереш.

Филип се поколеба.

— Добре — каза той благоразумно. — Имаш право. Първо искам да разбера, кога ще ми върнете сина.

— Веднага щом получим откупа! Заклевам се в костите на предците си! Само няколко часа след като получим парите ще го оставим на главната улица „Ша Тин роуд“.

— Значи сега е на „Ша Тин роуд“?

— Айейа, не можеш да ме хванеш, Чен. Мирише ми на гнило този разговор. И проклетата полиция ли подслушва? Затова ли е оперено кучето, защото господарят му е наблизо? Сигурно си съобщил в полицията, а?

— Не, кълна се. Не съм се обаждал и не се опитвам да ти правя клопка, но моля, трябва ми доказателство, разумно споразумение. — Филип Чен беше плувнал в пот от напрежението. — Можете да сте сигурни, не съм се обаждал в полицията, заклевам ви се. Защо да го правя? Ако се обадя, тогава как ще се спазаря с вас?

Последва друго дълго колебание, тогава малко поуспокоен мъжът каза:

— Съгласен съм. Но не забравяй, че сина ти е при нас, ако му се случи нещо лошо вината няма да е наша. Добре, ще се помъча и аз да съм разумен. Ще се съглася на 400 000, но да ги получа още тази вечер!

— Това е невъзможно! Искаш да ловя тигър в морето! Получих писмото, когато банките бяха вече затворени, но имам 100 000 в употребявани банкноти… — Дайан го сръга с лакът и вдигна два пръста във въздуха. — Слушай, може би ще успея да взема на заем още тази вечер. Вероятно… виж какво, ще ти дам тази вечер двеста хиляди. Сигурен съм, че ще успея да събера толкова до един час. 200 000!

— Бог да ме убие, ако се продам за толкова малко. 350 000!

— 200 000 до един час!

— Другото му ухо до два дни или 300 000 тази вечер!

Филип Чен виеше, молеше се, ласкаеше и проклинаше и се пазаряха. И двамата мъже бяха опитни в пазаренето. Скоро се вкопчиха в двубоя, всеки използващ цялата си сила, бандитът действаше със заплахи, Филип Чен с коварство, ласкателство и обещания. Накрая, Филип каза:

— Много си добър за мен, много умно се пазариш. Ще ти платя 200 000 тази вечер и още 100 000 в разстояние на четири месеца.

— До един месец!

— Три! — Филип Чен беше слисан от потока ругатни, който последва и помисли, че не подценява противника си.

— Два!

Дайан пак го сръга и му направи знак да се съгласи.

— Добре, — каза Филип. — Съгласен съм. Още 100 000 след два месеца.

— Добре! — мъжът беше доволен и добави. — Ще обмисля предложението и ще ти се обадя.

— Но почакай за момент, кога ще…

— До един час.

— Но…

Линията прекъсна. Филип Чен изруга, след това избърса изпотеното си чело.

— Мислех, че съм го хванал вече. Проклето куче!

— Да — Дайан беше приятно възбудена. — Много добре се справи, Филип! Само 200 000 сега и още 100 000 след два месеца! Отлично! Всичко може да се случи през тези два месеца. Може мръсната полиция да ги хване дотогава и да не ги плащаме изобщо! — Зарадвана, тя извади кърпичката си и избърса избилата под носа й пот. Изведнъж помръкна. — Ами банкета в Шити Т’Чънг? Трябва да отидем там, но нали ще ги чакаш да се обадят до един час.

— Да, ще чакам, вземи Кевин с теб, ще дойда по-късно. Ще има място, когато и да пристигна.

— Отлично! Колко си умен! Трябва да си върнем монетата на всяка цена. О много хубаво! Може би съдбата ни се е променила и да има бум, както предрече Стария Сляп Тунг. Кевин толкова се безпокои за теб, Филип. Горкото момче е много загрижено за всичките тези неприятности. Безпокои се за здравето ти. — Тя бързо излезе, благодарна на боговете и уверена, че ще се прибере много преди Джон Чен да се е върнал невредим у дома. Отлично, Кевин може да си облече бялото сако от акулска кожа. Време е да започне да живее в съответствие с новото си положение. — Кевин!

Вратата се затвори. Филип Чен въздъхна. Когато събра сили, той отиде до шкафа и си наля бренди. След като Дайан и Кевин излязоха, той си наля още едно. В девет без петнадесет телефонът позвъня.

— „Хаус ъф Чен“?

— Да… да, слушам.

— Ние приемаме. Но трябва да стане тази вечер!

Филип Чен въздъхна.

— Добре. Сега ка…

— Можеш ли да събереш всичките пари?

— Да.

— Банкнотите ще бъдат ли по стотачки, както казах преди?

— Да. Имам 100 000 и ще взема още 100 000 от приятел…

— Имаш много богати приятели — каза мъжът подозрително. — Мандарини.

— Той е букмейкър — бързо му отговори Филип Чен, псувайки се за неволното изпускане. — Когато затвори предишният път аз… аз се уговорих с него. За щастие улучих една от големите му нощи.

— Добре. Слушай, вземи такси…

— Но аз имам кола и…

— Зная, че имаш кола, зная и номера й — грубо го прекъсна мъжът, — знаем всичко за теб и ако се опиташ да ни предадеш на полицията, никога няма да видиш сина си и ще бъдеш следващия в списъка ни! Разбра ли?

— Да… да, разбира се. Ще взема такси — до къде да отида?

— До триъгълния парк в Каулуун Тонг. Там има улица на име „Ексес роуд“. Ще спреш пред каменната ограда, в зида има дупка. Върху паветата на улицата ще видиш нарисувана стрела, върхът на стрелата сочи към дупката. Вътре ще намериш писмо за теб. Прочиташ писмото и тогава ще се приближи към теб наш човек и ще ти каже, — Tin koon chi fook, и ще му предадеш парите…

— Ох! Няма ли опасност да ги предам на грешен човек?

— Няма. Ти разбираш паролата и всичко друго, нали?

— Да… да.

— Колко време ще ти отнеме, за да дойдеш на мястото?

— Мога веднага да дойда. Аз ще… ще взема останалите пари по пътя, мога веднага да дойда.

— Тогава идвай веднага. Ела сам!

Филип Чен избърса изпотеното си чело.

— А моят син? Кога ще…

— Подчинявай се на инструкциите! Внимавай, да бъдеш сам!

Отсреща затвориха. Пръстите му трепереха, когато взе чашата и изпи докрай брендито. Почувства разливащата се по тялото му топлина, но питието не намали страховете му. Взе се в ръце и набра един телефонен номер.

— Искам да говоря с Фор Фингър Уу.

— Един момент, моля. — Чуваше се заглушен хакло диалект и после: — Мистър Чен ли е на телефона, мистър Филип Чен? — попита гласът на американски английски.

— Ох — каза той, изненадан и добави внимателно: — Кой е отсреща?

— Паул Чой, мистър Чен. Племенникът на мистър Уу. На чичо ми се наложи да излезе по спешност и ме остави да чакам докато се обадите. Той даде някои разпореждания за вас. Вие ли сте мистър Чен?

— Да, да.

— А, чудесно. Обадиха ли се за откупа?

— Да, да обадиха се. — Филип Чен се чувстваше неловко, че трябва да говори с непознат, но нямаше избор. Каза за инструкциите, които му дадоха по телефона.

— Само за момент, сър.

Отново чу заглушен, неясен говор на хакло диалект.

— Вие звъните от Наблюдателницата на „Струан“, нали?

— Да — да, у дома съм.

— Шофьорът ще бъде едно от нашите момчета. Други от хората на чичо ми ще са пръснати по Каулуун Тонг, така че няма от какво да се страхувате, ще охраняват всяка ваша стъпка по целия път. Предайте парите, а те ще имат грижа за останалото. Не се страхувайте… мистър Чен?

— Да, чувам. Благодаря.

— Таксито ще бъде пред вас след двадесет минути.

Паул Чой затвори телефона.

— Филип Чен благодари, почитаеми татко — каза той, треперейки вътрешно от студения му поглед. Капчици пот бяха избили по цялото му лице. Опита да скрие страха си от другите. В главната кабина на тази древна китайска лодка, която бе закотвена завинаги в това също древно устие, беше горещо и задушно. — Мога ли да отида и аз с твоите хора?

— Кой праща заек срещу дракон? — озъби се Фор Фингър Уу. — Ти трениран уличен боец ли си? Да не съм глупак, като теб? Или предател, като теб? — Той посочи с мазолестия си пръст към Гудуедър Пуун. — Ти ги води!

Мъжът бързо излезе навън. Останалите го последваха. Сега бяха само двамата в кабината.

Старецът седеше върху обърнато буре. Той запали цигара и всмукна дълбоко дима, закашля се и плю шумно върху палубата. Паул Чой го наблюдаваше, пот се стичаше по гърба му, повече от страх, отколкото от горещината. Около тях бяха пръснати стари писалища, кантонерки, разнебитени столове и два телефона, това беше офисът на Фор Фингър Уу и неговия център за комуникация. Оттук изпращаше заповедите си до флотилията. Голяма част от бизнеса му бе чисто транспортен, но винаги, когато знамето със сребърния лотос се развее, заповедта към капитаните гласеше: всичко да се товари, където и да е, по което й да е време — на каквото трябва цена.

Коравият стар мъж пак се закашля и продължи да го гледа със свиреп поглед.

— Те са те научили странни неща в Голдън Маунтън?

Паул Чой си държеше езика зад зъбите и чакаше, сърцето му неспокойно тупкаше. Защо ли изобщо се върна в Хонконг. Нали още е американски гражданин. Да беше останал в Хонолулу, да кара сърф по огромните вълни и да лежи на плажа с приятелката си. Настроението му съвсем се развали при мисълта за нея.

— Учат те да хапеш ръката, която те е хранила, айейа!

— Не, почитаеми татко, съжа…

— Учат те, че моите пари са и твои, моето богатство и твое и моят печат също, да го използваш, както намериш за добре?

— Не, почитаеми сър. Съжалявам, че съм те разочаровал — тихо каза Паул Чой, съвсем увехнал от страх.

Рано тази сутрин, когато Горнт пристигна, радостен след срещата си с Бартлет, преди секретарките да са дошли, Паул Чой попита може ли да помогне. Горнт му нареди да го свърже с няколко души по телефона. Останалите номера той сам набра. Чой случайно чу част от вътрешна информация за „Струан“, която Горнт доверяваше по телефона. Спомняйки си за сутрешното обаждане на Бартлет, заключи че двамата са имали среща — успешна, съдейки от доброто настроение на Горнт — и съзнавайки, че той повтаря по телефона тази информация, отново и отново, любопитството му се изостри. По-късно, чу Горнт да казва на адвоката си… за продаване под цената…

„Не, не се безпокой, нищо няма да се случи, докато съм покрит, не до около единадесет… Разбира се. Ще изпратя подпечатано нареждане веднага щом…“

Следващият му разговор беше с чужбина, с менажера на „Банк ъф Суицърлънд енд Цюрих“, който той тайно подслуша.

— Очаквам тази сутрин прехвърляне на голяма сума долари, някъде преди единадесет часа. Телефонирайте ми веднага след като бъде направено.

Така, чул цялата информация, той стигна до извода: ако Бартлет е организирал тайно сътрудничество с Горнт, известния враг на „Струан“, за започване на една от неговите кампании и Бартлет поеме част от риска или целия риск — прехвърляйки голяма сума на сметката на Горнт в Швейцария, за да покрие загубите му от продажбата под стойността — и ако е уговорил Горнт да поведе атаката срещу „Струан“, докато той стои настрана, на борсата ще да стане доста оживено, акциите на „Струан“ щяха да тръгнат бързо надолу.

„Включвай се и бързо продавай акциите на «Струан» преди големите и ще направиш купища пари.“

Спомни си, че почти гласно изпъшка, защото нямаше нито пари, нито кредит, нито акции или неща, срещу които да вземе заем. След това си спомни думите на един от учителите в Харвард: „Печелят смелите“. Той отиде в един празен офис и се обади на новооткрития си приятел, Ишуар Суржани, лихвар и дилър с чужда валута, с когото се запозна чрез стария евроазиатец от библиотеката.

— Виж, Ишуар, нали твоят брат е начело на „Суржани стокброукърс“?

— Не, млади господарю. Аржан ми е първи братовчед. Защо?

— Ако искам да продавам акции под пазарната им стойност, ще ме подкрепиш ли?

— Разбира се, както ти казах и преди, купуваш или продаваш, ще те подкрепям докрай, ако имаш достатъчно голяма сума, за да покриеш загубите… или някакъв друг еквивалент. Нямаш ли пари или други гаранции, съжалявам не.

— Виж, предлагам страхотна информация, а?

— Пътят до ада и затвора за длъжници е наводнен от страхотни информации, млади господарю. Съветвам те да не използваш страхотни информации.

— Неприятно — каза Паул Чой разочарован. — Мога да направя за двамата няколко пъти по 100 000 долара преди три часа днес.

— О? Би ли ми пошушнал знаменитото име на акциите?

— Ще ми гарантираш ли за… 20 000 долара?

— Съжалявам, млади господарю, аз не подарявам пари — само ги давам на заем. Моите предци забраняват това.

— 20 000 ХК?

— Не, дори десет долара.

— Иий, Ишуар, те не са голяма помощ.

— Защо не помолиш знаменития си чичо? Неговият печат… и веднага бих отишъл до половин милион ХК.

Паул Чой знаеше, че освен парите и ценните книжа прехвърлени от „Хо-Пак“ във „Виктория“ имаше и много сертификати за акции и списък с гаранции на разположение на редица стокброкери. Една беше за 150 000 акции на „Струан“. Започне ли Горнт веднага атаката, старецът може да изпати.

— Идеята е добра, Ишуар. Ще ти се обадя пак!

Веднага позвъни на баща си, но не можа да го открие.

Остави съобщения за него навсякъде, където го бе търсил и зачака. Нетърпението му растеше. Малко преди десет часа чу секретарката на Горнт да отговаря по телефона.

— Да?… О, един момент моля… мистър Горнт? Обаждат се от Цюрих… свързвам ви.

Още веднъж се опита да се свърже с баща си, нямаше търпение да му предаде спешната новина. След това Горнт го повика.

— Мистър Чой, моля веднага занеси това на адвоката ми. — Той му предаде запечатан плик. — Предайте го лично.

— Да, сър.

Той излезе от офиса. Спира при всеки телефон и се опитва да се свърже с баща си. След това предаде лично писмото на адвоката на Горнт, наблюдавайки изражението на лицето му. Там видя радост.

— Ще има ли отговор, сър? — любезно попита той.

— Само, че всичко ще бъде направено, както е наредено.

Беше няколко минути след десет часа.

Като излезе от офиса на път за асансьора, претегли всички плюсове и минуси. Стомахът го присви от притеснение, спря се при първия телефон.

— Ишуар? Виж, имам спешна заповед за теб от чичо си. Той иска да продаде акциите си на „Струан“. 150 000 дяла.

— А, много мъдро, носят се ужасно лоши слухове наоколо.

— Посъветвах го да го направите със Суржани. 150 000 акции. Той пита можете ли веднага да започнете? Ще можете ли?

— Като с вълшебна пръчка. За Фор Фингър ще се стараем, като за Ротшилд! Къде са акциите?

— В трезора на „Виктория“.

— Ще ми трябва веднага неговият печат.

— Отивам да го взема, но той каза да започвате веднага. Каза да продавате на малки количества, така че да не се шокира пазарът. Иска най-добрата цена. Ще започнете ли веднага да продавате?

— Да, не се страхувай, започваме веднага. И ние ще вземем най-добрата възможна цена!

— Добре. И най-важното — каза да го запазите в тайна.

— Разбира се, млади господарю, можете да ни имате пълно доверие, то се подразбира. А акциите, които вие искате да продавате под пазарна цена?

— О това… това ще почака… докато получа кредит айейа!

— Мъдро, много мъдро.

Паул Чой потръпна. Чуваше ударите на сърцето си в настъпилата тишина и гледаше към цигарата на баща си, знаеше, че тези студени черни очи, дълбаещи в него, решават съдбата му. Спомни си как едва не изкрещя от екстаз, когато акциите започнаха да спадат почти незабавно, наблюдаваше движението им непрекъснато, след това точно преди затваряне на борсата нареди на Суржани да купува обратно. Почувства се лек от еуфорията. Изведнъж се сети и телефонира на приятелката си в Щатите, изхарчи почти 30 долара, разказвайки й какъв фантастичен ден е имал и колко му липсва тя. Тя също му отвърна, че й липсва и попита кога ще се върне в Хонолулу? Приятелката му се казваше Мика Касунари, американка от японски произход. Нейните родители го мразеха, защото беше китаец, както той знаеше неговият баща би я мразил, понеже тя е японка. Само че те двамата бяха американци и се бяха срещнали и влюбили в училище.

— Скоро, скъпа — обеща й той възторжено. — Гарантирано за Коледа! След днешния ден баща ми сигурно ще ми даде някаква премия.

Свърши живо и акуратно работата, която Горнт му възложи до края на работния ден. Късно следобед му телефонира Гудуедър Пуун и му съобщи, че баща му ще го види в Абърдийн в 7.30 часа. Преди да отиде при баща си той взе чека от Суржани на името на баща си. 615 000 ХК долара намалени с комисионната.

Пристигна в Абърдийн с повишено настроение и даде чека на баща си. Когато му разказа, какво беше направил, се ужаси от яростта, с която Уу посрещна случилото се. Тирадата бе прекъсната от обаждането на Филип Чен.

— Много съжалявам, че съм те обидил, почитаеми татко, аз…

— Така значи, моят печат е и твой, моето богатство и твое, а? — изведнъж изкрещя Фор Фингър Уу.

— Не, почитаеми татко — въздъхна той, — но информацията беше толкова добра и аз исках да предпазя акциите ти и да направя пари за теб.

— Не за себе си, така ли?

— Не, почитаеми татко. За теб беше. И да се отблагодаря за парите, които си инвестирал за мен… това бяха твои акции и твои пари. Аз се опитах да се свържа…

— Това не е извинение! Ела с мен!

Треперещ, Паул Чой се качи на палубата след баща си. Фор Фингър Уу пропъди телохранителя и посочи с пръст мръсната, кална вода на пристанището.

— Ако не ми беше син — изсъска той, — ако не ми беше син, щеше да нахраниш рибите още в този момент, с вериги на краката.

— Да, татко.

— Ако някога отново използваш моето име, моя печат, или каквото и да е мое, без да съм ти дал съгласието си, ти си мъртъв човек.

— Да, татко — тихо каза Паул Чой вкаменен от страх, осъзнал, че баща му има средствата, склонността и авторитета да изпълни заплахата без страх от възмездие. — Съжалявам, кълна се, никога няма да се повтори.

— Ако беше загубил дори и една бронзова монета, сега щеше да си долу вече. Само защото си спечелил, си жив.

— Да, татко.

Фор Фингър Уу гледаше гневно сина си и продължаваше да крие задоволството от голямата и неочаквана печалба. 615 000 ХК долара. Невероятно! Всичко само след няколко телефонни обаждания и информация отвътре. Това е чудо, като че десет тона опиум скочиха на брега през главите на митничарската лодка! Момчето си плати двадесет пъти и отгоре образованието, а е само от три седмици тук. Колко умно… но и колко опасно!

Той потрепери от мисълта, че и други любимци могат да започнат да вземат сами решения. Тогава ще изпадне под тяхна власт, а може и в затвора да влезе за техните грешки. И все пак, каза си той безпомощно, така действат варварите в бизнеса. Намбър Севън Сан е научен от варварите. Всички богове да са ми свидетели, не исках да излезе от него усойница.

Той погледна сина си, без го разбира, мразеше директния му начин на говорене, варварски начин без заобикалки, както прави цивилизованият човек.

„И все пак… все пак е по-добре с 600 000 ХК за един ден. Ако бях говорил по-рано с него, никога нямаше да му разреша и щях да изгубя тази печалба! Айейа! Да, моите акции щяха да са паднали с толкова по-ниско… ох, ох, ох!“

Той посегна за сандък и седна отгоре, сърцето му се разтупка от тези мисли.

Наблюдаваше сина си. Какво да прави с него? Чувстваше чека в джоба си. Изглеждаше му невероятно, че синът му само за няколко часа беше спечелил за него толкова много пари, без акциите да са мръднали от банката.

— Обясни ми защо този чернокож чужденец с мръсното име ми дължи толкова много пари!

Паул Чой търпеливо му обясни механизма, изгарящ от желание да му угоди.

Старият мъж помисли върху казаното.

— Тогава утре да направя същото и пак да спечеля?

— Не, почитаеми татко. Вземи печалбата и я пази. Днес беше почти сигурно. Това беше внезапна атака. Ние не знаем, как утре ще реагира „Ноубъл хаус“ и дали Горнт наистина иска да продължи атаката. Той може обратно да купува и да бъде с печалба. Ще бъде опасно да следваме утре Горнт, много опасно.

Фоу Фингър Уу хвърли цигарата.

— Тогава какво трябва да правя утре?

— Чакай. Пазарът е изнервен и е в ръцете на дяволите чужденци. Съветвам те да чакаш и да видиш какво ще стане с „Хо-Пак“ и „Виктория“. Мога ли да използвам името ти и да питам Горнт за банката „Хо-Пак“?

— Какво?

Паул Чой търпеливо припомни на баща си за натиска върху банката и за възможната манипулация с акции.

— А, да, разбирам, — каза надуто възрастният мъж. Паул Чой знаеше, че старецът не разбра. — Тогава ние… тогава аз само мога да чакам?

— Да, почитаеми татко.

Фор Фингър Уу извади чека от джоба.

— А това парче хартия? Какво да правя с него?

— Обърни ги в злато. Цената варира с много малко при златото. Мога да говоря с Ишуар Суржани, ако искаш. Той се занимава с валутен обмен.

— И къде ще си пазя златото? Едно нещо беше да пренасяш контрабанда чуждо злато, съвсем друго да се безпокоиш за собственото си.

Паул Чой му обясни, че физическото притежание не значеше непременно да притежаваш златото.

— Но, аз нямам доверие на банките — каза ядосано старият мъж. — Ако златото е мое, значи е мое и не на банката!

— Да, татко. Но това ще бъде швейцарска банка, не хонконгска и е абсолютно сигурно.

— Гарантираш ли с главата си?

— Да.

— Добре. — Старият мъж извади писалка и подписа чека на гърба с инструкция за Суржани да превърне веднага парите в злато. — Гарантираш с живота си. И утре ще чакаме? Утре няма да правим пари?

— Има вероятност за печалба и по-късно, но не мога да гарантирам. Може би ще разбера около обяд.

— Обади ми се тук тогава.

— Да, татко. Разбира се ако имахме наша борса можехме сами да манипулираме акциите… — подхвърли идеята си Паул.

— Какво?

Младият мъж внимателно започна да обяснява, колко лесно би било за тях да формират тяхна борса, доминирана от китайци и какви неограничени възможности за печалба би им дала тя. Говори цял час и печелеше доверие с всяка измината минута, обяснявайки му колкото е възможно по-просто.

— Ако е толкова лесно, защо не го е направил досега Тайтфист Танг, или Биг Ноиз Санг, или онзи полуварварин от Макао, или банкера Куанг, или още дузина други?

— Вероятно не им е идвала тази идея или нямат кураж. Може би искат да работят в системата на чужденците — „Търф клъб“, „Крикет клъб“, рицарство и всички други английски глупости. А може и да се страхуват да тръгнат срещу течението или пък нямат съответните познания. Ние имаме и познания и опит. Да. Аз имам приятел в Голдън Маунтън, добър приятел, с когото се познаваме от училище и…

— Какъв приятел?

— Той е от Шанхай и е цар по отношение на акциите. Сега е брокер в Ню Йорк. Заедно с него и с достатъчно пари можем да го направим. Зная, че ще можем.

— Айейа! Със северен варварин? — присмя се Фор Фингър Уу. — Как можеш да му вярваш?

— Мисля, че може да му се вярва, почитаеми татко — разбира се ще поставиш ограничения срещу плевелите, както прави добрият градинар.

— Но, силният бизнес в Хонконг е в ръцете на чужденците. Цивилизованите хора не могат да поддържат собствена борса.

— Може да си прав, почитаеми татко — внимателно се съгласи Паул Чой, без да показва вълнението си. — Но всички китайци обичат хазарта. И независимо от това няма нито един цивилизован човек, работещ като борсов посредник! Защо чужденците ни държат настрана? Защото ще ги надиграем. За нас пазарът на акции е най-великата професия на света. Щом нашите хора в Хонконг видят, че нашият пазар е широко отворен за цивилизованите хора и за техните компании ще долетят при нас. Чужденците също ще бъдат принудени да отворят тяхна борса за нас. Ние сме по-добри в хазарта. А освен това, почитаеми татко — той посочи с ръка брега, високите сгради, лодките, плуващите ресторанти — всичко това би могло да бъде твое! Това всичко е в акции и дялове и ако един мъж притежава пазар за тези акции, това е символ на могъществото му над света.

Фор Фингър Уу пушеше бавно.

— Колко би струвал твоят пазар на акции, Намбър Севън Сан?

— Една година време и начална инвестиция от… не мога да кажа точно. — Сърцето го болеше. Чувстваше алчността на баща си. Изводите от формирането на китайска стокова борса в това нерегулирано капиталистическо общество бяха с толкова важни последици за него, че се почувства слаб. Ще бъде толкова лесно, само време и… колко пари? — Мога да ти кажа колко ще струва до една седмица.

Фор Фингър Уу погледна сина си с хитрите си очи й прочете там вълнение и алчност. Дали е за пари или за власт?

И за двете. Младият глупак не знае, че двете са едно и също. Той мислеше за силата на Филип Чен и силата на „Ноубъл хаус“ и на половината монета, която Джон Чен бе откраднал. Филип Чен и жена му също са глупаци. Те трябва да знаят, че винаги има ухо, което подслушва от другата страна на стената и щом една ревнива майка знае някаква тайна, това повече не е тайна. Тайна не може да се пази в хотели между чужденците, които винаги предполагат, че прислужниците не разбират езика на варварите, че нямат дълги уши и силни очи.

А синовете? Синовете са богатството на бащата — но понякога и причина за смъртта им.

Човек трябва да е глупак, за да се довери на сина си. Абсолютен глупак. Нали?

— Много добре, синко — каза леко той. — Дай ми твоя план написан и колко пари ще струва. И тогава ще реша.

Филип Чен слезе от таксито при градинката в Каулуун Тонг. Шофьорът изключи таксиметъра и се обърна към него. Апаратът показваше 17.80 ХК долара. Ако зависеше от Филип, той не би наел такси за целия път. Не. Той щеше да пресече пристанището с „Голдън фери“ за 15 цента и щеше да наеме друго такси в Каулуун, така щеше да спести най-малко 8 долара. Страхотна загуба на пари.

Внимателно отброи 18 долара. Прибави още тридесет цента за бакшиш и се почувства особено щедър. Шофьорът си замина и го остави близо до триъгълната градинка.

Каулуун Тонг беше едно от предградията на Каулуун, бедняшки квартал. Намери „Ексес роуд“, която обикаляше около градинката и тръгна по уличката. Струваше му се, че куфарчето става по-тежко и изпитваше чувството, че всеки знае за доларите вътре. Стана нервен. В тази част на Каулуун можеше да купиш смъртта на някого за няколкостотин долара, ако знаеш към кого да се обърнеш, а за такава сума можеш да наемеш цяла армия. Вървеше и гледаше паважа. Когато почти стигна края, видя нарисуваната стрела върху паветата, насочена към стената от камък. Чувстваше тежестта на сърцето в гърдите си. Беше доста тъмно, осветено само от няколко улични лампи. Дупката в зида се бе оформила от няколко откъртили се камъчета. Видя намачкан вестник. Извади го бързо, бръкна още веднъж, за да се увери, че вътре не е останало нищо и тръгна, седна на една пейка осветена от улична лампа. Когато се поуспокои и дишането му се нормализира, той разгъна вестника. Вътре имаше плик. Пликът беше плосък и част от напрежението му отпадна. Ужасяваше се, че престъпниците биха могли да му изпратят и другото ухо.

На бележката пишеше:

Отиди на „Ватерло роуд“. Тръгни на север по посока на казармата, която е от западната страна на улицата. Внимавай, ние те гледаме в момента.

Тръпки го побиха и той се огледа наоколо. Като, че никой не го гледаше. Нито враг, нито приятел. Но чувстваше, че е наблюдаван. Куфарчето съвсем му натежа, като че бе пълно е олово.

О, Богове пазете ме, трескаво се молеше той, опитвайки се да събере кураж и да продължи. Къде са хората на Фор Фингър Уу, по дяволите?

„Ватерло роуд“ беше наблизо, оживена главна артерия. Той не обръщаше внимание на навалицата, само вървеше на север. Всички магазини бяха отворени, ресторантите шумни. По близката дига изсвири печално товарен влак, отивайки на север, писъкът се смеси с шума от клаксоните. Небето се бе заоблачило, въздухът — влажен.

Уморен, той извървя около половин миля, пресичайки странични улички и алеи. Спря се, за да изчака да мине един камион, след това мина през входа на, друга тясна алея, отмествайки се ту на една, ту на друга страна, защото минувачите го бутаха. Изведнъж двама младежи застанаха пред него, преграждайки му пътя. Единият изсъска:

— Tin koon chi fook!

И двамата бяха с нахлупени над очите кепета, тъмни очила, лицата им почти еднакви.

— Tin koon chi fook! — злобно повтори Смолпокс Кин. — Давай чантата!

— Ох! — Побелял от страх Филип Чен подаде чантата. Смолпокс Кин я грабна.

— Не се оглеждай и продължавай да вървиш на север!

— Добре, но моля и вие да си изпълните обещанието… — Филип Чен спря да говори. Двамата младежи бяха изчезнали. Те като че ли се стопиха. Шокиран, Филип насили краката си, опитвайки се да запомни малкото, което видя от лицата им. Някой го сграбчи грубо.

— Къде ти е шибаното куфарче?

— Какво? — ахна той, взирайки се в страшно изглеждащия главорез пред себе си. Беше Гудуедър Пуун.

— Куфарчето — къде е?

— Двама младежи… — Той безпомощно посочи назад. Мъжът изпсува, бързо се запромушва през тълпата и пронизително свирна. Само няколко души му обърнаха внимание. Още побойници започнаха да се събират, Гудуедър Пуун мерна напред двамата младежи с куфарчето, когато завиваха от добре осветената главна улица в пряката пред тях. Той се хвърли да ги настигне, последваха го и другите.

Смолпокс Кин и брат му спокойно се смесиха с тълпата. Те се усмихнаха един на друг, абсолютно сигурни вече, свалиха очилата и кепетата и ги напъхаха в джобовете си. Двамата много си приличаха — бяха почти като близнаци.

— Дю не ло мо! Този стар копелдак изглеждаше изплашен до смърт! — изкикоти се Смолпокс Кин. — Само с една крачка стигнахме небето!

— Да. И следващата седмица, когато го отвлечем ще си плати, като поп!

Те се изсмяха, спряха за малко пред една осветена сергия и надзърнаха в куфарчето. Когато видяха парите ахнаха.

— Айейа, наистина сме на небето с една крачка, братле. Жалко, че синът е мъртъв и погребан вече.

Смолпокс Кин вдигна рамене, завиха в по-малка уличка, след това в друга, сигурни в този почти тъмен лабиринт.

— Почитаемият татко е прав. Всяко зло за добро. Не беше твоя вината, че главата на това копеле се оказа мека! Изобщо не! Когато го изровим и го оставим на „Ша Тин роуд“ с бележка на гърдите… — Той спря за момент. Докато чакаха той случайно погледна назад. В другия край на уличката видя трима мъже да завиват и виждайки го, забързаха към него.

— Дю не ло мо, предадени сме — ахна той от изненада и се втурна да бяга напред, следван по петите от брат си.

Двамата бягаха много бързо. Тъмнината им помагаше. Смолпокс Кин водеше напред. Стиснал здраво куфарчето, той се шмугна между няколко сергии и се спусна надолу по тесен, неосветен коридор.

— Прибирай се у дома по друг път, — викна на брат си.

На следващия ъгъл, той зави на ляво, а брат му продължи направо. Тримата преследвачи също се разделиха, двама от тях продължиха след него. Почти не се виждаше вече, а уличката извиваше и нямаше край. Гърдите го боляха от бягането. Втурна се по пряк път и излезе пред разнебитен склад, който се използваше за жилище. Незабелязващ струпаните семейства и шума от телевизорите, той се спусна между тях и изхвръкна през задната врата, след това заобиколи и излезе отново в края на алеята. Надзърна внимателно. Няколко души любопитно го погледнаха, но продължиха по пътя си, не желаейки да имат нищо общо с нещо очевидно нередно.

След това, надявайки се, че е в безопасност, се смеси с тълпата и продължи спокойно да върви с наведена глава. Дишането му още не се бе нормализирало, главата му бе пълна с мръсни ругатни, кълнеше се, че ще отмъсти на Филип Чен за това, че ги беше предал. Бог да ми е свидетел, мислеше разярен той, когато го отвлечем следващата седмица, преди да го пуснем ще му отрежа носа! Как смее да ни предаде на полицията! Хей, чакай, дали бяха полицаи?

Мислеше за това докато бродеше заедно с потока от хора, внимателно озъртайки се назад за всеки случай. Беше сигурен, че вече не го следят. След това започна да мисли за парите и светна от удоволствие. Дай да видя, какво ще правя с моите 50 000! С 40 000 ще купя апартамент и веднага ще го дам под наем. Айейа, вече съм собственик! Ще си купя още пистолет и нов нож за мятане. Ще подаря на жена си една-две гривни и две на Уайт Роуз от „Таузънт плежърс хаус“. Тази нощ ще празнуваме.

Щастлив, той продължи пътя си. Купи от една сергия евтино куфарче и в една тъмна алея, прехвърли парите в него. По-надолу, в друга странична алеята, след като се пазари с уличен търговец пет минути, продаде за добра сума хубавия кожен куфар на Филип Чен. Много доволен от себе си, той се качи на рейс за Каулуун сити, където баща му бе наел под фалшиво име апартамент, много далеч от истинския им дом във Ванчай близко до „Глесинг пойнт“. Той не забеляза нито Гудуедър Пуун, които се качи на същия рейс, нито другите двама с него, нито пък таксито, което следваше рейса.

Каулуун Сити представляваше купчина бордеи, без канализация. Смолпокс Кин знаеше, че тук е в безопасност. Полиция не идваше, освен в крайни случаи. Когато Китай даде под наем Новите територии за 99 години през 1898 година, тя остави като протекторат Каулуун сити. Теоретически десетте квадратни акра бяха китайска територия. Английските власти не закачаха територията, при условие, че има спокойствие. Беше кипящ район с опиум, нелегални хазартни училища, убежище на криминални престъпници. От време на време полицията прочистваше района. На следващия ден обаче Каулуун Сити ставаше какъвто винаги си е бил.

Стълбището до петия етаж на жилищния блок беше паянтово и мръсно, мазилката изпокъртена и плесенясала. Измокрен той почука на вратата по уговорения начин. Вратата се отвори.

— Хелоу, татко, хелоу, Дог-йърд Чен, — весело поздрави той. — Ето парите! — След това видя и по-малкия си брат. — О браво, ти също ли им избяга?

— Разбира се! Проклети полицаи в цивилни дрехи! Трябва да пречукаме един-двама, за нахалството им. — Кин Пак размаха 38 калибровия си пистолет. — Трябва да има отмъщение!

— Може и да имаш право, сега, когато имаме първите пари, — каза Фадър Кин.

— Не мисля, че трябва да убиваме полицай, това ще ги побърка направо — потрисайки се каза Дог-йърд Чен.

— По дяволите всички полицаи! — изруга младият Кин Пак и прибра пистолета в джоба си.

Смолпокс Кин вдигна рамене.

— Нали имаме пари…

Точно в този момент вратата изхвърча с трясък. Гудуедър Пуун и трима от неговите хора връхлетяха с ножове в стаята. Всички замръзнаха. Фадър Кин внезапно измъкна нож от ръкава си и замахна, но преди да е успял да го хвърли, ножът на Гудуедър Пуун профуча и се заби в гърлото му. Той се вкопчи в ножа, падайки назад. Нито Дог-йърд Чен, нито братята се помръднаха. Гледаха го как умира. Тялото му потръпна, последва моментна конвулсия на мускулите, после застина.

— Къде е Нъмбар Уан Сан Чен? — попита Гудуедър Пуун с втори нож в ръката.

— Аз не познавам никакъв Намб…

Двама от мъжете се хвърлиха върху Смолпокс Кин, хванаха ръцете му, разпънаха ги на масата и ги задържаха здраво там. Гудуедър Пуун рязко се наведе и със замах отряза показалеца му. Смолпокс Кин посивя. Другите двама се парализираха от страх.

— Къде е Нъмбар Уан Сан Чен?

Смолпокс Кин гледаше с празен поглед пръста си и изтичащата от раната кръв. Той изкрещя, когато Гудуедър Пуун замахна отново.

— Недей, недей. Мъртъв е… мъртъв и сме го погребали, кълна се!

— Къде?

— Близко до Ша… „Ша Тин роуд“. Слушай, — отчаяно изкряска той, ще си поделим парите. Ще… — Той замръзна, когато Гудуедър Пуун постави върха на ножа си на устата му.

— Само отговаряй на въпросите проститутско лайно или ще ти отрежа езика. Къде са нещата на Нъмбар Уан Сан Чен? Нещата, които намерихте в него?

— Изпратихме всичко в „Хаус ъф Чен“, всичко, с изключение на парите, които имаше у себе си. — Той хленчеше от болка. Двамата мъже, изведнъж силно натиснаха едната му лакътна става и той изпищя. — Бог ми е свидетел казвам истината! — Той изви, когато ставата си замина и припадна от болката. Отсреща Дог-йърд Чен стенеше от страх. Понечи да изпищи, но един от мъжете му размаза с юмрук лицето, политайки главата му се разби в стената и той падна в безсъзнание.

Всички очи се обърнаха към Кин Пак.

— Истина е. Всичко, което ви каза, е истина!

Гудуедър Пуун изпсува. После каза:

— Претърсихте ли го, преди да го заровите?

— Да, сър, не аз, той… — Треперещ, той посочи трупа на баща си. — Той го претърси.

— Ти беше ли там?

Младежът се поколеба. Моментално Пуун се стрелна с изненадваща за годините му бързина. Ножът направи резка под очите му и остана там.

— Лъжец!

— Бях там — задавено отговори младежът. — Щях да ви го кажа, сър. Бях там. Няма да лъжа, кълна ви се!

— Следващия път като излъжеш, ще бъде лявото ти око. Бил си там, да?

— Да… да, сър!

— А този беше ли там? — попита Пуун, сочейки Смолпокс Кин.

— Не.

— Онзи?

— Да. Дог-йърд Чен беше там!

— Ти претърси ли трупа?

— Да, сър, да — помагах на баща ни.

— Всичките му джобове, всичко ли?

— Да, да, всичко.

— Някакви документи? Бележник, дневник? Бижута?

Младежът се поколеба, отчаян, опитващ се да мисли, ножът не мърдаше от лицето му.

— Нищо, сър, нищо, за което да си спомням. Изпратихме всичките му неща в „Хаус ъф Чен“, освен, освен парите. Задържахме парите. И часовника — бях забравил часовника! Ето този там! — Той посочи часовника върху опънатата ръка на баща си.

Гудуедър Пуун отново изпсува. Фор Фингър Уу му беше казал да освободи Джон Чен и да прибере всички останали неща, които престъпниците не бяха изпратили, специално монета или част от монета, след това да ликвидират престъпниците и да се отърват от труповете. По-добре да му се обадя след малко, помисли Пуун. — Да ми даде инструкции за по-нататък. Не искам да сбъркам нещо.

— Какво направихте с парите?

— Изхарчихме ги. Те бяха само няколкостотин долара и дребни монети. Всичко изхарчихме.

Единият от мъжете каза:

— Мисля, че ни лъже!

— Не лъжа, кълна се! — Кин Пак почти избухна в сълзи. — Не лъжа. Мо…

— Млъквай! Да прережа ли гърлото на онзи там? — каза весело мъжът, сочейки Смолпокс Кин, който още лежеше в безсъзнание.

— Не, не, не още. Оставете го там. — Гудуедър Пуун се почеса по брадата, докато помисли за момент. — Отиваме да изровим Нъмбар Уан Сан Чен. Да, това ще направим. Сега, лайно, казвай кой го уби?

Кин Пак моментално посочи баща си.

— Той го направи. Ужасно беше. Той ни е баща, удари го с лопата… удари го с лопата, когато се опита да избяга вечерта… вечерта на отвличането. — Младежът потрепери, лицето му бе бяло като тебешир. Страхът от опряния в лицето му нож изцяло го поглъщаше. — Не, не беше моя вината, сър.

— Как се казваш?

— Су Так-гай, — моментално отговори, казвайки приготвено за спешна ситуация име.

— Той? — Пръстът сочеше брат му.

— Су Так-тонг.

— Другият?

— Уу-тип Сап.

— И възрастният?

Младежът погледна трупа на баща си.

— Той беше Голдтут Су. Беше много лош, но ние… ние трябваше да се подчиняваме. Трябваше, той ни е баща.

— Къде закара Нъмбар Уан Сан Чен, преди да го убиеш?

— В Ша Тин, но аз не съм го убил. Хванахме го в Хонконг Сайд, поставихме го отзад на колата, която бяхме откраднали и го закарахме в Ша Тин. Там баща ми беше наел една колиба, извън селото, той беше планирал всичко. Ние трябваше само да се подчиняваме.

Пуун изсумтя и посочи хората си.

— Ще претърсим първо тук. Ти му превържи ръката! — Кин Пак веднага грабна стара кърпа, едва не повърна и започна да превързва ампутирания пръст.

Пуун въздъхна, не знаейки откъде да започне. Отвори куфара. Всички очи се обърнаха и алчно загледаха купа с парите. Пуун премести ножа в другата си ръка и го затвори. Остави го в средата на масата и започна да претърсва мръсния апартамент. Имаше само маса, няколко стола и железен креват с мръсен матрак. Тапетите висяха надолу разлепени, прозорците заковани с дъски и без стъкла. Обърна матрака, претърси го, но нищо не откри. Влезе в мръсната почти празна кухня и запали лампата. След това в ужасно миришещата тоалетна. Смолпокс Кин започна да стене, идваше в съзнание.

В едно чекмедже Гудуедър Пуун намери листове хартия, мастило и четки за писане.

— Това за какво е? — попита той, държейки високо лист с надпис: „Този Нъмбар Уан Сан Чен имаше глупостта да се опита да бяга. Никой не може да избяга от Бившите вълци! Нека го знае цял Хонконг. Нашите очи са навсякъде!“ — Това за какво е?

Кин Пак погледна от пода, стараещ се да угоди.

— Не можехме да го върнем жив в „Ноубъл Хаус“ и баща ни нареди… тази вечер да изровим Нъмбар Уан Сан, да го занесем на „Ша Тин роуд“ и да поставим отгоре бележката.

Гудуедър Пуун го погледна.

— Когато започнеш да копаеш, най-добре е бързо да го откриеш, още от първия път! — злобно му се закани той. — Да, защото очите ти, лайно такова, няма да ги има никъде.

34

9:30 часа

Орланда Рамос се изкачи по широката стълба на огромния ресторант, „Флоутинг дрегън“ в Абърдийн и тръгна между говорещите помежду си гости на сър Ши-Тех Т’Чънг, оглеждайки се за Линк Бартлет и Кейси.

Двата часа с Линк тази сутрин по повод интервюто за вестника се оказаха полезни, що се отнася до Кейси. Инстинктът й подсказваше, че колкото по-рано предизвика вратът на двубой, толкова по-добре. Лесно уреди двамата да получат покана тази вечер за банкета. Ши-Тех Т’Чънг беше стар съдружник на Горнт и неин приятел. Горнт възприе идеята й.

Те бяха на най-горната палуба. Миришеше приятно на море през широко отворените прозорци, вечерта беше прекрасна, независимо от голямата влажност.

Стаята, в която бяха те, беше в червено, златно и зелено, простираща се на половин дължина и на цялата ширина на кораба, веднага след стълбището. Навсякъде се виждаше английският герб и на трите палуби на ресторанта, пламнал от светлини и претъпкан с гости.

Орланда се чувстваше хубава и много самоуверена тази вечер. Облече се прецизно. Тази сутрин, когато имаше интервю с него, беше облякла обикновени американски дрехи, малко грим. Свободната копринена блуза, която избра много внимателно, не подчертаваше много, че е без сутиен, само загатваше. Новата мода много й допадаше, караше я да се чувства по-женствена. Тази вечер беше облечена в бяла коприна. Знаеше, че има съвършена фигура и че й завиждаха за откритата, неосъзната сексуалност.

„Това направи Куилън за мен — помисли тя, високо вдигнала глава — едно от многото неща. Той ме научи да разбирам сексуалността.“

Хавъргил и съпругата му бяха пред нея и тя видя вперените им в нейните гърди очи. Това я развесели, добре съзнаваше, че е единствената жена, която дръзва да е толкова модерна, да е в крак с модата, която едва навлизаше в Лондон.

— Добър вечер мистър Хавъргил, мисис Хавъргил, — любезно поздрави тя, заобикаляйки ги в блъсканицата.

Добре го познаваше. Много пъти Горнт го бе канил на яхтата си. Понякога яхтата потегляше направо от „Яхт клъб“ само с нея и приятели до Каулуун Сайд, където на „Голдън фери“ ги чакаха момичета.

В началото на отношенията й с Куилън, тя също трябваше да чака на Каулуун Сайд, подчинявайки се на златното правило в колонията — да си предпазлив. Когато живееш в Хонконг Сайд, забавляваш се в Каулуун Сайд, а когато живееш в Каулуун Сайд, забавляваш се в Хонконг Сайд.

По времето, когато жената на Горнт беше прикована на легло и Орланда открито беше негова метреса, Куилън я взимаше със себе си в Япония, Сингапур, Тайланд, но никога в Банкок. Още от онова време Пол Хавъргил беше голям мераклия. Не е лош човек, макар че повечето от приятелките му не го харесваха. Ласкаеха го само защото беше разумно щедър и винаги можеше да уреди за приятел кредит при ниска лихва, чрез някой от своите сътрудници, но не от банка „Виктория“.

„Умно — помисли, забавлявайки се тя — и е въпрос на престиж. О, мога да напиша такава книжка за всички тях, стига да поискам. Няма да го направя. Нямам причини. Дори след Макао, винаги пазех тайните. И на това ме научи Куилън — благоразумие.

Макао. Какъв нехранимайко. Сега трудно си спомням, как изглеждаше този младеж, само това, че не го биваше в леглото и че заради него съсипах живота си“. Дължеше се само на самотността й. Куилън не беше с нея цял месец и всички бяха заминали за някъде. Беше копнеж по младо тяло — привлече я младостта му, а се оказа толкова безполезен. Глупачка! Каква глупачка беше!

Сърцето й се сви при спомена за нощите с кошмарни сънища, че е хваната, изпратена в Англия, усилията й да се отърве от младежа, отчаяно стараеща се да угоди на Куилън и завръщането й, Куилън толкова студен и нежелаещ да легне отново с нея. И след това по-големият кошмар, приспособяване към живот без него.

Ужасни времена. Това неутолимо желание. Самотата. Всичките сълзи, жалкото й положение и след това опитите й да си го върне. Винаги сама в Хонконг. Когато желанието й ставаше непоносимо, заминаваше и опитваше, но винаги безуспешно. Ох, Куилън, какъв любовник си ти!

Неотдавна умря съпругата му и когато мина известно време, Орланда отиде да го види. Да го прелъсти отново. Тогава помисли, че е успяла, но той само се беше забавлявал.

— Облечи се, Орланда. Бях любопитен да видя тялото ти: все още ли е изящно, както в моето време. Приятно ми е да ти кажа, че е същото — още си самата перфектност. Съжалявам, вече не те желая.

Сълзите и молбите й не промениха нищо. Той само слушаше и пушеше. После угаси цигарата и тихо й каза:

— Орланда, никога не идвай тук, без да съм те поканил. Ти си избра Макао.

„И беше прав. Аз му отнех престижа. Защо още ме поддържа? — питаше се тя, търсейки Бартлет между гостите. Трябва ли да загубиш нещо, за да го оцениш? Това ли е животът?“

— Орланда!

Тя се спря, сепната, че някой се изпречва на пътя й. Беше Ричард Хамилтън Пагмайър. Беше малко по-нисък от нея.

— Мога ли да ти представя Чарлс Билтмън от Щатите, — каза той, гледайки я похотливо. Кожата й настръхна от близостта му. — Чарлс ще бъде новият тай-пан на „Дженеръл сторис“. Чък, това е Орланда Рамос!

— Радвам се да се запозная с вас, мадам!

— Как сте? — любезно отговори тя, инстинктивно изпитвайки неприятно чувство към него. — Съжалявам, мистър…

— Наричайте ме Чък. Орланда беше името ви, нали? Имате прекрасно име, прекрасна рокля! — Билтмън извади визитната си картичка и с жест й я подаде.

Тя я прие, но не му даде своя.

— Благодаря ви. Съжалявам, мистър Билтмън, моля да ме извините? Чакат ме приятели…

Преди да успее да го предотврати, Пагмайър я хвана за лакътя, заведе я настрана и й прошепна, тихо:

— Какво ще кажеш да вечеряме заедно? Изглеждаш великолепно…

Тя се дръпна рязко, без да е много очевидно.

— Изчезвай, Паг.

— Слушай, Орланда…

— Сто пъти съм ти казвала, да ме оставиш на мира! Сега върви по дяволите, ти и всичките ти роднини! — Изсъска тя и Пагмайър се изчерви. Винаги го беше мразила, дори в онези дни. Знаеше, че винаги я оглежда зад гърба на Куилън.

Пагмайър постоянно й вадеше душата, искаше да я вкара в леглото си — не се отказваше.

— Ако някога ми се обадиш или се опиташ да ми говориш, ще разкажа на цял Хонконг за теб и за странните ти желания.

Тя любезно кимна с глава на Билтмън, изпусна дискретно визитката му и ги отмина. След малко Пагмайър се върна при американеца.

— Каква фигура! — възкликна Билтмън.

— Тя е — тя е една от нашите популярни проститутки, — каза с презрение Пагмайър. — Боже, дано побързат с вечерята, умирам от глад.

— Тя, проститутка? — Билтмън зяпна от учудване.

— Никога не би допуснал — добави Пагмайър, понижавайки глас. — Изненадва ме, че Шити Т’Чънг я е поканил. Предполагам, че хич не го е грижа, защото си е платил рицарството. Преди години Орланда беше любовница на мой приятел, но беше кръшнала. Той я хвана и получи голямо Л.

— Голямо Л?

— Лакът — изхвърли я.

Билтмън не можеше да отклони погледа си от нея.

— Боже, шепнеше той — не зная за лакът, но аз бих й дал един голям.

— Това е само въпрос на пари, но мога да те уверя, приятелю, че не си заслужава. Орланда не е нещо особено в леглото, зная го, а още и не знаеш кой е бил преди теб, нали? — Пагмайър се разсмя на физиономията, която американецът направи. — Аз самият не повторих, но ако си решил да си натопиш фитила, по-добре използвай предпазни средства.

Дънрос току-що бе дошъл и слушаше с половин ухо излиянията на Ричард Куанг за сделките, които беше направил, за да спаси банката от фалит и за това, колко са мръсни определени хора, дето разпространяват такива неверни слухове.

— Абсолютно съм съгласен с теб, Ричард, — отговори му Дънрос, опитвайки да се измъкне при делегацията, която беше в дъното на стаята. — Наистина има много копелдаци наоколо. Извини ме, моля…

— Разбира се, тай-пан — Ричард Куанг сниши гласа си, но не успя да скрие възбудата си. — Може да ми потрябва помощ.

— Всичко, разбира се, освен пари.

— Би могъл да говориш с Джонджон във „Виктория“ за мен. Той…

— Няма да го направи, Ричард, знаеш го. Единственият ти шанс е някой от китайските ти приятели. Какво ще кажеш за Смайлър Чинг?

— Ха, този стар мошеник — не бих го молил за мръсните му пари! — Презрително каза Ричард Куанг.

Смайлър Чинг бе отстъпил от уговорката и не му даде нито пари — нито кредит. Този дърт мошеник заслужава затвор! Сега и при него започна навалица, така му се пада!

— Мисля, че всичко е започнато от комунистите, те се опитват да ни унищожат. Чу ли за опашките пред „Виктория“ в Сентрал? Има и пред „Блекс“. Банката на Олд Биг Бели Ток — „Бенк ъф Иист Азия и Джапън“ е фалирала. Утре няма да отварят.

— Господи, сигурен ли си?

— Обади ми се тази вечер, искаше заем от 20 милиона. По дяволите, тай-пан, цял Хонконг ще фалира, ако не получим помощ. Ние…

В този момент видя на вратата Винъс Пун под ръка с Фор Фингър Уу и сърцето му прескочи. Тази вечер тя беше бясна, защото не й занесе обещаното палто. Плака и му се кара и нейната ама пригласяше в разправията. Не приемаха извиненията, че кожухарят му е виновен и двамата продължиха да се карат, докато накрая той обеща, че преди състезанието ще го има.

— Ще ме заведеш ли на банкета на Ши-Тех?

— Жена ми промени решението си и ще дойде с мен, но след банкета с теб ще отидем…

— След това аз ще съм уморена! Първо нямам подарък, сега не мога да дойда на партито! Къде е аквамариненият медальон, който ми беше обещал миналия месец? Къде отиде палтото ми? На гърба на жена ти, басирам се! Айейа, моята фризьорка и нейната са приятелки и аз ще разбера. Не ме обичаш вече. Трябва или да се самоубия или да приема поканата на Фор Фингър Уу.

— Какво?

Ричард Куанг си спомни как едва не припадна на място и как прави декларации и бесня, че нейният апартамент му струва състояние, дрехите й хиляди на месец, тя също прави декларации.

— Кажи ми какво става с банката? Ти вече платежоспособен ли си? Какво ще стане с моите спестявания?

— Айейа, мизерна никаквице, какви спестявания? Спестяванията, които аз трябва да внеса вместо теб, нали? Ха! Разбира се, че са сигурни там, като в „Бенк ъф Ингланд“ са!

— Вече съм без пукната пара. Горката ти дъщеричка е в бедствено положение! Трябва да се продавам за пари или да се самоубия. Да, така е! Отрова… това е! Ще се нагълтам с… аспирин. Ох, Пуун! Донеси ми аспирини!

Той я моли и увещава, накрая тя омекна и му разреши да й вземе аспирина, обеща й да дотича при нея веднага щом банкета свърши и сега, когато я видя, очите му щяха да изскочат от орбитите. Двамата облечени блестящо. Фор Фингър Уу щеше да се пръсне от гордост, а тя хрисима и невинна, облякла роклята, която той съвсем скоро бе платил.

— Какво ти е, Ричард? — попита загрижено Дънрос. Ричард Куанг се опита да каже нещо, но така и не успя и тръгна с несигурни стъпки към жена си, която откъсна съкрушителния си поглед от Винъс Пун и се обърна към него.

— Хелоу, скъпа — каза й той, размекнат.

— Хелоу, скъпи, — отговори със сладникавия си глас Мей-линг Куанг. — Коя е тази проститутка?

— За коя говориш?

— Ето тази.

— Това не беше ли… как й беше името… телевизионната звезда?

— Името й не беше ли Почеши-се-в-чекмеджетата й Пун, телевизионната звезда?

Той престорено се засмя на шегата, но всъщност му идваше да си скубе косите от яд. Фактът, че настоящата му метреса идва с друг, няма да бъде изпуснат от цял Хонконг. Всеки ще го приеме като знак, че е в абсолютен финансов крах и че тя, мъдро, е напуснала потъващия кораб. А идването й точно с чичо му, Фор Фингър Уу е още по-неблагоприятно. Това ще потвърди, че цялото богатство на Уу е преместено от „Хо-Пак“, което пък означава, че и Ландо Мата и златният синдикат са направили същото. Цялото цивилизовано население беше сигурно, че Уу е първият контрабандист на синдиката, след смъртта на Смайлър Мо. Неприятностите никога не идват сами.

— А? — попита уморено той. — Какво каза?

— Питах, дали тай-пан ще ни ходатайства пред банка „Виктория“?

Той превключи на кантонезки, защото около тях беше пълно с евроазиатци.

— За съжаление това куче също има неприятности, няма да ни подкрепи. В много тежко положение сме и не по наша вина. Денят беше отвратителен, освен едно хубаво нещо: Направихме чудесна печалба. Продадох всичките акции на „Ноубъл Хаус“.

— Отлично. При каква цена?

— Печелим по 2.70 на акция. Обърнах всичко в злато и го преведох на обща сметка в Цюрих, — добави той, извъртайки истината. През цялото време се мъчеше да измисли начин да махне жена си от стаята и да отиде при Фор Фингър Уу и Винъс Пун.

— Браво. Много добре си направил. — Мей-линг си играеше с големия аквамаринов медальон.

Изведнъж му замръзнаха тестисите. Това беше медальонът, който той обеща на Винъс Пун.

— Не ти ли е добре? — обезпокоена го попита Мей-линг.

— Аз, а, сигурно съм хапнал развалена риба. Трябва да отида до тоалетната.

— По-добре иди веднага. Сигурно скоро ще започне вечерята. Шити винаги закъснява!

Тя видя, че той погледна към Винъс Пун и Фор Фингър Уу и очите й станаха зли.

— Тази проститутка наистина е интересна. Ще я наблюдавам докато се върнеш.

— Защо заедно не отидем? — Той я хвана под ръка и я поведе надолу по стълбите към вратата, която водеше към тоалетните, поздравявайки пътьом приятели тук и там, опитвайки се да възстановява доверието им.

В момента, в който тя влезе в женската тоалетна, той се втурна нагоре, отиде при Цепелин Танг, който стоеше близко до тях. Размени няколко приказки и преструвайки се, че току-що вижда Фор Фингър Уу възкликна.

— О хелоу, почитаеми чичо, благодаря ти, че си я довел. Хелоу, малка лицемерке.

— Какво? — подозрително попита старият мъж. — Аз съм я довел за себе си, не за теб.

— Да, и не ме наричай лицемерка — изсъска Винъс Пун и нарочно хвана под ръка Фор Фингър Уу. Ричард Куанг пикаеше кръв. — Говорих с фризьорката си тази вечер! Моето палто на нейния гръб! Това не е ли моят аквамаринов медальон, който тя носи тази вечер! Като помисля, че щях да се самоубия, защото мислех, че съм те разочаровала… а то през цялото време били само лъжи, лъжи. Ох почти не ми се живее.

— Е, не го прави още, Литъл Мили Маут — зашушна нетърпеливо в ухото й Фор Фингър Уу, вече уговорил сделка за повече отколкото Смайлър Чинг му даваше. — Отивай си племеннико, повръща й се от теб. Няма да се представи добре!

Ричард Куанг изфабрикува мазна усмивка, измърмори няколко приятни комплимента и се отдалечи, вътрешно треперещ. Той тръгна към стълбата, за да изчака жена си и някой подхвърли:

— Виждам една кобилка е напуснала падока, за по-сочна трева.

— Каква глупост! — бързо отговори той. — Та нали аз го помолих да я доведе, защото жена ми е с мен. Защо иначе мислите, че е дошла с него? Този стар глупак прилича ли на бик? Или на петел? Не. Айейа, дори Винъс Пун с цялата си техника, на която съм я научил, не може да му помогне! Хубаво е да добие малко престиж, нали?

— Иий, колко хитро, Куанг! — каза мъжът и шепнешком го разказа на друг, който саркастично отговори:

— Ще изядеш и кофа с лайна, ако ти кажат, че е телешко задушено със сос от черен боб! Не знаеш ли, че прътът на Фор Фингър се гледа от най-скъпите робини, мехлеми и сен-сен, които могат с пари да се купят? Защо мислиш, че роди син миналия месец наложницата му Намбър Сикс Конкюбине! Не се тревожи за него. Преди да е свършила тази вечер, Златната Врата на Винъс Пун ще плаче за милост на осем диалекта.

— Ще останеш ли за вечерята, тай-пан? — попита Брайън Куок, пресрещайки го.

— Да, защо?

— Съжалявам, аз трябва да се връщам на работа. Но ще дойде друг да те съпровожда до вас.

— За Бога, Брайън, не се ли престаравате? — тихо попита Дънрос.

Брайън Куок също сниши гласа си:

— Не мисля. Току-що телефонирах на Крос, да го питам за онези двама пред вас. В момента на пристигането на нашите хора, те са си плюли на петите.

— Може само да са негодници, които мразят полицаи.

Брайън Куок поклати глава.

— Крос отново те моли да предадеш веднага папките на А. М. Г.

— В петък.

— Каза ми да ти кажа, че има съветски шпионски кораб в пристанището. Вече има убийство — един от агентите им е убит с нож.

Дънрос беше шокиран.

— Какво общо има това с мен?

— Знаеш по-добре от нас. Нали ти е известно, какво има в рапортите. Сигурно е доста важно, иначе нямаше самият ти да си толкова предпазлив. Крос каза… остави Крос! Йан, виж, ние сме приятели. Аз наистина много се безпокоя. — Брайън Куок превключи на кантонезки. — И най-умният може да се заплете в тръните.

— След два дни пратеникът пристига. Два дни не са много време.

— Истина е. Но за два дни шпионинът може да ни нарани много сериозно. Защо да изкушаваме боговете? Молбата е моя!

— Не. Съжалявам.

Брайън Куок стана по-суров.

— Нашите американски приятели съветват, да те приберем в предварителен арест.

— Каква глупост!

— Не е глупост, Йан. Знае се, че имаш изключителна зрителна памет. Колкото по-рано предадеш папките, толкова по-добре. Дори след това трябва пак да внимаваш. Защо не ми кажеш къде са и ние ще имаме грижата за всичко?

Дънрос беше също много сериозен.

— За всичко съм се погрижил, Брайън. Нека върви по плана.

Високият китаец въздъхна и вдигна рамене.

— Добре. Съжалявам, но да не кажеш след това, че не сме те предупреждавали. Жак и Гавалан също ли остават на вечерята?

— Не. Не мисля. Помолих ги да се мернат само. Защо?

— Можеха да те придружат до вас. Моля те, не отивай никъде сам за известно време. Само за известно време ще бъде. Ако имаш лични срещи, обади ми се.

— Аз, лични срещи? Тук, в Хонконг? Наистина, каква идея!

— Името Джен говори ли ти нещо?

Очите на Дънрос станаха каменно студени.

— Вие май сте много любопитни.

— А ти изглежда не съзнаваш, че си в много мръсна игра, без да са ти ясни правилата.

— Разбрах намека, за Бога.

— Лека вечер, тай-пан.

— Лека нощ, Брайън. — Дънрос приближи групата на парламентаристите. Те се бяха събрали в ъгъла и говореха с Жак де Вил. Бяха само четирима в момента, останалите си почиваха, след дългото пътешествие. Жак ги представи: сър Чарлз Пениуърд, консервативна партия; Хаф Гатри, либерална; Джулиън Бродхърст и Робин Грей, лейбъристка партия.

— Хелоу, Робин — поздрави той.

— Хелоу, Йан, толкова отдавна не сме се виждали.

— Да.

— Ако ми позволите, аз се оттеглям — каза де Вил, лицето му беше състарено от грижи. — Жена ми е зад граница, у дома е малкото ни внуче, трябва да се погрижа.

— Говори ли със Сюзан във Франция? — попита Дънрос.

— Да, тай-пан. Тя е… тя е добре. Благодаря ти, че се обади на Делан. Довиждане до утре. Лека нощ, джентълмени.

Дънрос погледна към Робин Грей.

— Изобщо не си се променил.

— Ти също — каза Грей и се обърна към Пениуърд с думите: — С Йан се срещнахме в Лондон преди години, сър Чарлз.

Беше точно след войната. Току-що беше станал управител на магазин. Беше слаб мъж с тънки устни, остри черти и сивееща вече коса.

— Отдавна беше — любезно отвърна Дънрос, поддържайки уговорката, която Пенелоуп и брат й бяха направили преди много години, че нито една от двете страни няма да смята другата за роднина. — Какво, Робин, ще останеш ли по-дълго?

— Само няколко дни — отговори Грей. — Искам да посетя няколко профсъюза, да видя как живеят останалите деветдесет и девет процента от хората.

Сър Чарлз Пениуърд, ръководителят на делегацията, се засмя. Той беше румен, пълен мъж, бивш полковник от „Лъндън Скотиш Реджимънт, D. S. O. енд Бар“.

— Не мисля, че тук обръщат много внимание на профсъюзите, Робин. Какво ще кажеш, тай-пан?

— Работната ни сила е много добре и без профсъюзи — каза Дънрос.

— Потящата се работническа маса, тай-пан — веднага допълни Грей. — Съгласно вашата статистика, правителствената ви статистика.

— Не нашата, Робин, а вашата. Нашите хора са най-високо платените в Азия, след Япония и това е свободното общество.

— Свободно? Моля те! — подигравателно възкликна Грей. — Освен, ако искаш да кажеш свободно да експлоатира работниците. Добре, няма значение, когато лейбъристите вземат властта следващите избори, ще променим всичко това.

— Хайде, Робин — каза сър Чарлз — лейбъристите нямат шанс следващите избори.

Грей се усмихна.

— Не залагай на това. Хората в Англия искат промени. Не отивахме да се бием във войната, за да запазим стария скапан начин на живот. Лейбъристите са за социални промени — за това, работниците да получат справедлива част от печалбата, която те осигуряват.

— Винаги съм смятал за несправедливо социалистите да говорят за „работниците“, сякаш те вършат цялата работа, а ние нищо не правим. Ние също сме работници. Работим толкова упорито, колкото и те, ако не и по-упорито и много повече работни часове и…

— Да, но ти си тай-пан и живееш в огромна къща, която ти е поднесена, заедно със силата на капиталите ти. Целият ти капитал идва от потта на бедните работници, дори няма да спомена търговията с опиум, която е началото на всичкото това. Редно е капиталът да бъде разпределен справедливо и всеки да има еднакъв старт. Богатите трябва да бъдат облагани с по-високи данъци. Трябва да има данък капитал. Колкото по-рано се разбият големите богатства, толкова по-добре за всеки англичанин, нали Джулиън?

Джулиън Бродхърст беше висок, изискан мъж в средата на четиридесетте, пламенен защитник на Фабианското общество, което бе за доверие в интелекта на социалистическото движение.

— Виж, Робин — започна той с провлачения си глас — аз разбира се не съм привърженик, като теб на идеята, че трябва да излезем на барикадите, но мисля, мистър Дънрос, че тук в Хонконг можете да имате конфедерация на профсъюзите, фиксирана минимална заплата, избираемо законодателно тяло, подходящи профсъюзи, държавно медицинско обслужване, компенсации за работниците и всички други модерни английски нововъведения.

— Абсолютно погрешно, мистър Бродхърст. Китай никога няма да се съгласи с промяна на колониалния ни статус, няма да разрешат никаква форма на град държава на границата си. Колкото до другите неща, кой ще плаща за тях? — попита Дънрос. — Нашата свободна система тук е двадесет пъти по-добра от английската и…

— Ти ще платиш от печалбите си, Йан — каза със смях Робин Грей. — Ще плащаш справедлив данък, не 15 процента. Трябва да плащаш, както плащаме ние в Англия.

— Да не ни дава Господ! — Дънрос едва сдържаше раздразнението си. Вашите такси ви изхвърлят от бизнеса и от…

— От печалбата ли? — последният член от парламентарната делегация, либералът Хаф Гатри се намеси хапливо. — Последното лейбъристко правителство помете печалбите ни преди години с проклетите глупави разточителства, смешна национализация, предавайки една по една колониите, напускайки ги идиотски, разбивайки колониалната общност и навирайки лицето на горката Англия в калта. Такава глупост!

Робин Грей се обади помирително:

— Хайде, Хаф, лейбъристкото правителство направи това, което хората искаха, каквото масите искаха.

— Глупости! Враговете го искаха. Комунистите! За по-малко от осемнадесет години вие предадохте най-великата империя, която светът е виждал, направихте ни второстепенна сила и позволихте на Съветите да вземат повече от половин Европа. Каква нелепост!

— Съгласен съм, че комунизмът е нещо ужасно. Но, колкото до „предаване“ на цялата империя, то беше промяната на вятъра, Хаф. — Каза Бродхърст, успокоявайки го. Колониализмът беше изживял времето си. Трябва да гледаш перспективно на нещата.

— Правя го. Сега мисля, че плуваме срещу течението и то без гребла. Чърчил беше прав, винаги е бил.

— Хората не мислеха така — намръщено каза Грей. — Затова не го избраха. Писнал им беше. Колкото до империята, съжалявам, Хаф стари приятелю, това беше извинението за експлоатацията на местното население, което не познаваше нищо по-добро.

Робин погледна лицата им и ги разбра. Той беше свикнал с омразата, която го заобикаляше. Той ги мразеше даже повече, винаги го беше правил. След войната искаше да остане на редовна работа в армията, но му отказаха — капитаните бяха по два за пени, след това с всичките си медали и специфичната си военна служба, като военнопленник в Чанги, изпълнен с гняв и злоба отиде да работи в автомобилната промишленост, като механик в завода Кролей. Скоро стана управител на магазин за коли и профсъюзен организатор, после нисък ранг в „Трейд юнион дженерал консул“. Преди пет години стана член на парламента, където беше и сега, раздразнителен, враждебен парламентарист от задните скамейки, протеже на левия социалист, Анюрин Биван.

— Да, отървахме се от Чърчил и когато спечелим изборите следващата година ще изметем още стари начини на управление на господстващата класа там, където им е мястото. Ще национализираме цялата индустрия и…

— Наистина, Робин — прекъсна го сър Чарлз — това е банкет, не място за пропаганда. Съгласихме се всички да не говорим за политика, докато трае пътуването.

— Прав сте, сър Чарлз. Стана, защото тай-панът на „Ноубъл хаус“ ме попита. — Грей се обърна към Дънрос. — Как е „Ноубъл хаус“?

— Добре. Много добре.

— Ако съдим по следобедните вестници, има натиск върху акциите ти?

— Един от конкурентите си играе на негодник, това е всичко.

— А навалиците по банките, и то ли е несериозно нещо?

— Това е сериозно. — Дънрос внимателно подбираше думите си. Знаеше, че анти-Хонконг лобито на парламента е силно и много членове от трите партии на парламента бяха срещу колониалния му статут и възможностите на свободната воля в Хонконг… и най-вече завиждаха на почти свободната от данъци изходна база. Няма значение. От 1841 година сме преживявали враждебно настроени парламенти, пожар, тайфун, чума, малария, ембарго, депресия, окупация и периодическите конвулсии, през които минава Китай и по някакъв начин ще успяваме пак да ги преживяваме.

— Навалицата е в „Хо-Пак“, една от китайските банки — каза Дънрос.

— Тя е най-голямата, нали? — попита Грей.

— Не. Но е голяма. Всички се надяваме да преодолее проблема.

— Ако фалира, какво ще стане с парите на вносителите?

— За нещастие ги губят — отговори Дънрос, притиснат до стената.

— Трябва ви английско банково законодателство.

— Не. Намираме, че нашата система оперира много добре. Как ви хареса Китай?

Преди сър Чарлз да успее да отговори, Грей каза.

— Преобладаващото мнение е, че са опасни, враждебно настроени, трябва да бъдат затворени и границата с Хонконг добре пазена. Има опасност да се превърнат в световен дразнител, а техният тип комунизъм е просто извинение за диктаторство и експлоатация на масите.

Дънрос побледня, когато сър Чарлз му възрази остро.

— Виж, Робин, това е само твое виждане и на Ком… и на Маклин. Аз чувствам нещата съвсем обратно. Намирам, че Китай е много искрен в опитите си да се оправя с вътрешните проблеми, които са идиотски, монументални и мисля неразрешими.

— Да сме благодарни на Бога, че там предстоят големи неприятности — каза с презрение Грей. — Дори руснаците го знаят, защо иначе щяха да ги напуснат?

— Защото са им врагове, споделят обща граница с дължина пет хиляди мили — обясни Дънрос, опитвайки се да задържи раздразнението си. — Никога не са имали доверие една на друга. Защото завоевателите на Китай, винаги са идвали от Запад, а тези на Русия от Изток. Притежаването на Китай е било руска мания.

— Вижте сега, мистър Дънрос, — започна Бродхърст. — Вие преувеличавате.

— В интерес на Русия е Китай да бъде слаб и разделен и Хонконг разбит. Русия иска Китай слаб, като крайъгълен камък на външната си политика.

— Поне Русия е цивилизована. — Каза Грей. — В червен Китай са фанатизирани, опасни езичници и трябва да се държат изолирано поне от тази страна.

— Смешно! Китай има най-старата цивилизация на света. Китайците отчаяно искат да станат приятели със Запада. Китай първо е на китайците, после на комунистите — възрази Йан.

— Хонконг и вие, „предатели“, държите комунистите на власт.

— Глупости! Мао няма нужда от нас или от Съветите, за да стои в Пекин!

— Доколкото аз разбирам нещата червен Китай и Съветска Русия са еднакво опасни — намеси се Гатри.

— Няма място за сравнение между двете! — каза Грей. — В Москва се хранят с нож и вилица и разбират от храна! В Китай нямахме нищо, освен скапана храна, скапани хотели и много лицемерие.

— Наистина не мога да те разбера, стари момко — мистър Чарлз се ядоса. — Ти се бори като дявол да те включим в тази делегация, предполагаше се, че ще се интересуваш от проблемите на Азия, а ти нищо не правиш, освен да се оплакваш.

— Да си критичен, не значи, че се оплакваш, сър Чарлз. Откровено казано, аз съм против даване на помощ за Китай. И когато се върнем, ще предложа действия за цялостно премахване статуса на Хонконг: да се наложи ембарго на всички стоки за и от Китай, да се проведат незабавни избори тук, да се въведат подходящи данъци, подходящи профсъюзи и подходящо английско обществено право!

Дънрос издаде брадата си напред.

— Тогава ще разстроиш позицията ни в Азия.

— На всички тай-панове да, но не на обикновените хора! Русия е права по отношение на Китай.

— Аз говоря за свободен свят! Боже Господи, трябва да е ясно за всички — Съветска Русия се стреми към хегемония, към доминиране на света и към нашето разрушаване. Китай не е хегемонист — противопостави се Дънрос.

— Грешиш, Йан. От дървото не виждаш гората — каза му Грей.

— Слушай! Ако Русия…

Бродхърст ги прекъсна:

— Русия се опитва да си реши нейните проблеми. Мистър Дънрос, един от нейните проблеми е политиката на САЩ. Те искат да бъдат оставени на мира, а не заобиколени от високо емоционални американци, превъоръжени с атомно оръжие.

— Топки! Американците са ни единствените приятели — каза Хаф Гатри ядосано. — Колкото до руснаците, какво ще кажеш за студената война? Берлин? Унгария? Куба? Египет… те ни поглъщат малко по малко.

Сър Чарлз Пениуърд въздъхна.

— Животът е странен и паметта толкова кратка. През 1945 година, беше на 2 май вечерта, се съединихме с руснаците при Висмар в Северна Германия. Никога няма да се чувствам толкова щастлив и горд, както тогава, да, горд. Ние пяхме и пихме и викахме и си казвахме едни на други, наздраве. Тогава моята дивизия и всички други в Европа, всички съюзници бяха задържани със седмици, за да дадат възможност на руснаците да нахлуят в Германия, минавайки през Балканите, Чехословакия и Полша… Тогава не мислих много за тези неща, бях толкова благодарен, че войната почти свършваше и толкова горд с нашите руски съюзници, но знаеш ли, поглеждайки назад сега аз зная, че сме били измамени — включително и руските войници. Бяхме излъгани. Не зная, как точно е станало, още не зная, но съм сигурен, че сме предадени, Джулиън, от нашите собствени хора, твоите проклети социалисти, заедно с Айзенхауер, Рузвелт и неговите заблуждаващи го съветници. Кълна се в Бога не зная още как стана, но ние загубихме войната, уж спечелихме, но всъщност загубихме.

— Хайде, Чарлз, много грешиш. Ние спечелихме — каза Бродхърст. — Хората по света спечелиха, че нацистка Германия беше разби… — Той спря, стреснат от израза върху лицето на Грей. — Какво има, Робин?

Грей се беше взрял към другия край на стаята.

— Йан! Този човек там, който говори с китаеца… познаваш ли го? Високият с жилетката?

Дънрос погледна нататък.

— Този с пясъчния цвят на косата ли? Имаш предвид Марлоу? Питър…

— Питър, проклетият Марлоу! — тихо промърмори Грей. — Какво прави в Хонконг?

— На посещение. Пристигна от Щатите. Той е писател. Предполагам пише или прави проучвания за книга за Хонконг.

— Писател? Любопитно. Приятел ли ти е?

— Срещнах го преди няколко дни. Защо?

— Това жена му ли е — момичето до него?

— Да. Това е Фльор Марлоу, защо?

Грей не отговори. В края на устните му имаше петънце слюнка.

— Какви са връзките му с теб, Робин? — запита Бродхърст, обезпокоен.

С усилие Грей откъсна погледа си от Марлоу.

— Бяхме заедно в Чанги, Джулиън, японски концентрационен лагер за военнопленници. Последните две години аз отговарях за дисциплината в лагера. — Той избърса потта от лицето си. — Марлоу беше черната овца.

— Марлоу? — Дънрос беше удивен.

— О да. Лейтенант Марлоу от въздушните сили, великият английски джентълмен — каза Грей. — Да, той си имаше свой приятел, един американец с прякор Кинг. Ефрейтор Кинг, бяха най-важните. После имаше друг на име Тимсън, австралиец… Но американецът беше най-големият, той беше царят. Тексасец. Имаше полковници в неговата банда. Всичките английски джентълмени — полковници, майори, капитани. Марлоу му беше преводач на японски и корейски с охраната… имахме предимно корейска охрана. Те бяха най-лошите… — Грей се закашля. — Господи, толкова скоро беше. Марлоу и Кинг живееха от — тези двамата изяждаха поне по едно яйце на ден, докато другите гладувахме. Не можете да си представите как…

Грей отново избърса потта от горната си устна.

— Колко време бяхте в лагера? — състрадателно запита сър Чарлз.

— Три и половина години.

— Ужасно — обади се Хаф Гатри. Братовчед ми е работил на строежа на железопътна линия в Бирма. Ужасно!

— Всичко беше ужасно — каза Грей. — Но не беше толкова ужасно за тези, дето ни предаваха. На открито или в лагерите! — Той погледна сър Чарлз, очите му бяха странни и изпълнени с кръв. — Светският Марлоу ни предаваше нас, обикновените хора, непривилегированите по рождение. — Гласът му стана още по-горчив. — Не се обиждайте, но сега всички получавате компенсация. Господи, имам нужда да пийна нещо. Извинете ме за момент. — Той отиде на бара, който беше разположен до стената отсреща.

— Невероятно — каза сър Чарлз.

— За момент помислих, че ще се нахвърли на Марлоу — отбеляза Гатри.

Всички го наблюдаваха, след това Бродхърст забеляза, че Дънрос се беше намръщил след Грей, лицето му бе стегнато и студено.

— Не му обръщайте внимание, мистър Дънрос. Страхувам се, че Грей е много уморен и доста досаден. Той е… ами не е много представителен за лейбъристкия ешелон. Ще ви хареса новият ни водач. Харолд Уилсън, ще го одобрите. Следващият път, когато сте в Лондон ще ви запозная, ако имате време.

— Благодаря. Всъщност, аз мислех за Марлоу. Трудно е да се повярва, че е „предавал.“

— Никога не знаеш за хората, нали?

Грей взе уиски, обърна се и прекоси стаята.

— Виж ти, това сигурно е лейтенант Марлоу!

Питър Марлоу се обърна, сепнат. Усмивката му изчезна и двамата мъже впериха очи един в друг. Фльор Марлоу замръзна.

— Хелоу, Грей — каза Марлоу с равен глас. — Чух, че си в Хонконг. Всъщност четох интервюто във вестника. — Той се обърна към жена си. — Скъпа, това е Робин Грей, парламентарист. — Той го представи и на китайците, единият от които беше сър Ши-Тех Т’Чънг.

— А, мистър Грей, чест е за нас — каза Ши-Тех с оксфордски акцент. Беше висок, черен, симпатичен, европейски черти. — Да се надяваме, че ще прекарате добре в Хонконг. Ако мога с нещо да ви бъда полезен, само се обадете!

— Да — каза небрежно Грей. На всички им направи впечатление грубостта му. — И така, Марлоу! Не си се променил много.

— Нито пък ти. Напреднал си. — Марлоу добави за околните. — Бяхме заедно през войната. Не съм го виждал от 1945 година.

— Бяхме военнопленници, Марлоу и аз — каза Грей, след това добави: — Ние сме на противоположни страни на политическата сцена. — Той спря и отстъпи назад, за да даде възможност на Орланда Рамос да мине. Тя поздрави с усмивка Ши-Тех и отмина. Грей я погледна за малко, след това се обърна. — Марлоу, още ли се продаваш? — Това беше английска обида. „Продаваш“ за някой, като Марлоу, означаваше всичко просто и от ниска класа.

— Писател съм — каза Марлоу. Обърна поглед към жена си и очите му се усмихнаха.

— Мислех, че ще останеш в армията, офицер, като знаменитите ти предшественици.

— Като инвалид, не беше възможно, малария и другите неща. Доста скучно — каза Марлоу, съзнателно подчертавайки акцента си на патриций, за да вбеси Грей. — А ти си в Парламента? Колко умно от твоя страна. Ти представяш Стритхем Ист? Нали там беше роден?

Грей се изчерви.

— Да, да, там…

Ши-Тех се опита да прикрие неловкото положение от неприязънта между двамата.

— Аз трябва да се погрижа за вечерята. — Той се обърна и тръгна. Другите китайци, също се извиниха и се отдалечиха.

Фльор си вееше.

— Може би ще трябва да си намерим маса, Питър — каза тя.

— Хубава идея, мисис Марлоу — каза Грей. Той се контролираше не по-зле от Питър Марлоу. — Как е Кинг?

— Не зная. Не съм го виждал от войната. — Марлоу погледна надолу към Грей.

— Но ти сигурно поддържаш връзка с него?

— Не. Всъщност не поддържам.

— Не знаеш къде е?

— Не.

— Странно, като се има предвид, колко бяхте близки. — Грей откъсна погледа си, погледна Фльор Марлоу и помисли, че тя е най-красивата жена, която е виждал. Толкова хубава и фина и английска и руса, като бившата му жена Тина, която заминала с един американец, един месец след като са го обявили за изчезнал при военни действия. Само след месец. — Знаете ли, че бяхме врагове по време на войната, мисис Марлоу? — каза той с нежност, която тя намираше за страшна.

— Питър никога не е дискутирал Чанги с мен, мистър Грей.

— Странно. Това беше ужасно преживяване, мисис Марлоу. Аз нищо не съм забравил от времето прекарано там… добре, извинете за безпокойството… — Той погледна нагоре към Марлоу, понечи да каже нещо, но промени намерението си и тръгна.

— О, Питър, какъв ужасен човек! — каза Фльор. Тръпки ме побиха от него.

35

21:45 часа

Линк Бартлет видя Орланда преди тя да го забележи и остана без дъх. Не можеше да се въздържи да не я сравни с Кейси, която разговаряше с Ендрю Гавалан. Орланда беше облечена в бяла копринена дреха дълга до земята, която сякаш дискретно предлагаше златистото й тяло.

— Искате ли вие двамата да дойдете в Ши-Тех довечера? — го попита Орланда сутринта. — За теб и твоята Кейси би било важно да присъствате там.

— Защо?

— Защото почти целият делови живот, който е от значение в Хонконг се върти на такива празненства, мистър Бартлет. За вас би било от голямо значение да се свържете с хора като Ши-Тех и да посещавате места като „Търф клъб“, „Крикет клъб“, изобщо какъвто и да е клуб, макар че това би било невъзможно.

— Защото съм американец, ли?

— Защото трябва някой да умре, за да се оваканти мястото му — англичанин или шотландец. — Те се засмя. — Списъкът на чакащите е дълъг, колкото „Куинс роуд“! Само за мъже е — много скучно, старомодни кожени кресла, старци, които си отспиват след тричасовите си обеди, състоящи се от по 10 джина, вестник „Таймс“ и всякакви такива неща.

— По дяволите, това звучи вълнуващо!

Тя отново се засмя. Зъбите й бяха бели и той не можеше да открие никакъв недостатък у нея. Разговаряха по време на закуската и той установи, че да се говори с нея е изключително приятно. Както и да бъде с нея. Парфюмът й бе примамлив. Кейси рядко се парфюмираше. Твърдеше, че това е още една причина за разсейване на бизнесмените, с които трябва да работи. Закуската с Орланда се състоеше от кафе, препечен хляб, яйца и хрускав бекон по американски в един съвсем нов хотел, наречен „Мандарин“, където бяха по нейно предложение. Кейси не закусваше. Пиеше само кафе, и понякога хапваше препечен хляб или кроасани.

Интервюто мина леко, а времето твърде бързо. Никога не беше му се случвало да е в компанията на жена, излъчваща толкова женственост. Кейси винаги беше силна, способна и хладна, но не и женствена. По избор, по неин избор и с негово съгласие.

— Това е Орланда, нали? — Кейси го гледаше, а едната й вежда беше извита.

— Да — отвърна той, като безуспешно се опитваше да разбере какво мисли. — Как ти се струва?

— Мисля, че е като динамит.

— В какъв смисъл?

Кейси се засмя. Тя се обърна към Гавалан, който се опитваше да се съсредоточи и да бъде учтив, но мислите му бяха заети с Кейти. След като му разказа тази вечер той не искаше да я остави, но тя прояви настойчивост като каза, че за него е важно да присъства.

— Познаваш ли я, Ендрю?

— Кого?

— Момичето в бяло.

— Къде? О, да, но само от онова, което се говори за нея.

— А то добро ли е или лошо?

— Ами-и зависи от гледната ти точка, Кейси. Тя е, тя е португалка, евроазиатка, разбира се. Орланда доста години беше приятелка на Горнт.

— Искаш да кажеш негова любовница?

— Да. Предполагам, че това е точната дума — каза учтиво той, ненавиждайки прямотата на Кейси. — Но връзката им беше много дискретна.

— Горнт има вкус. Линк, ти знаеше ли, че е негово гадже?

— Каза ми го сутринта тя. Запознах се с нея у Горнт преди няколко дни. Той твърди, че те все още са приятели.

— На Горнт не може да му се вярва — вметна Гавалан. Кейси добави:

— Казаха ми, че той има силни покровители в и извън Хонконг. Доколкото знам в момента не се изхвърля като вас. Трябва да сте чули, че иска да работи с нас, а не с вас.

— Ние не се изхвърляме — отвърна Гавалан и погледна Бартлет. — Сключихме ли сделка?

— Подписването е във вторник. Ако сте готови.

— Вече сме готови.

— Йан иска да не споменаваме нищо по въпроса до събота и това ни устройва — каза Кейси. — Нали така, Линк?

— Точно така. — Бартлет отново погледна Орланда. Кейси проследи погледа му.

Забеляза я още в първия момент, когато момичето застана нерешително на вратата.

— С кого говори тя, Ендрю? — Мъжът беше интересен, гъвкав, елегантен, около петдесетте.

— Това е Ландо Мата. Той също е португалец, от Макао.

Гавалан се измъчваше от съмнения. Дали Дънрос ще успее да убеди Мата да им се притече на помощ с всичките си милиони. „Какво ли щях да направя, ако аз бях тай-пан? — запита се той уморено. — Дали да купувам утре или да направя сделка с Мата и Тайтфист тази вечер? С техните пари «Ноубъл хаус» ще бъде спасена за бъдните поколения, макар и вън от нашата власт. Засега няма причина за безпокойство. Почакай докато станеш тай-пан.“ Видя, че Мата се усмихва на Орланда, а след това те се огледаха и започнаха да си проправят път към тях. Очите му гледаха твърдите й гърди, свободни под коприната. Изпъкналите й зърна. „Мили Боже — помисли си той с благоговение — Дори Винъс Пун не би дръзнала да направи това.“ Когато се приближиха, той ги представи и се отдръпна — един странник, който искаше да ги наблюдава.

— Здравейте — каза Орланда сърдечно на Кейси. — Линк ми говори толкова много за вас и за това колко много означавате за него.

— И аз съм чувала за вас — каза Кейси със същата дружелюбност.

„Но не достатъчно. Ти си много по-прекрасна от онова, което ми загатна Линк — помисли си тя. — Много повече. И така, ти си Орланда Рамос. Красива, с приятен глас, женствена и развратна ненаситница, която е хвърлила око на моя Линк. Господи, какво да правя сега?“

Чу се да бъбри незначителни неща, но мисълта й все още се занимаваше с Орланда Рамос. „От една страна за Линк не би било зле да изкара един флирт. Това малко ще го охлади. Миналата нощ за него, а и за мен беше отвратителна. Беше прав, че трябва да се изнеса. Но щом веднъж го завладее магията на тази, дали ще успея да си го върна? Дали ще е още едно момиче като другите, които не означаваха нищо за мен, а след седмица и нищо за него?

Не и тази. Имам две възможности за избор. Или изчаквам тринадесет седмици и четири дни и да започна битка, или веднага.“

Тя се усмихна.

— Орланда, роклята ви е фантастична.

— Благодаря. Може ли да ви наричам Кейси?

И двете разбраха, че войната е започнала.

Бартлет беше във възторг, че Кейси очевидно хареса Орланда. Гавалан наблюдаваше, запленен и от четиримата. Между всички тях имаше някаква особена сърдечност. Особено между Бартлет и Орланда.

Той прехвърли вниманието си върху Мата и Кейси. Мата беше изискан и изпълнен със старомоден чар. Погледна Кейси.

„Чудя се докъде ще стигне той с нея. Странно е, че Кейси сякаш изобщо няма нищо против Орланда. Разбира се, тя е забелязала, че приятелят й е покорен. Може би не е. Или изобщо не я интересува, защото тя и Бартлет са само делови партньори. Вероятно тя има нещо наум. Или пък е просто фригидна като повечето от тях. Колко тъжно!“

— Как ви се струва Хонконг, мис Кейси? — попита Мата, чудейки се какво представлява тя в леглото.

— За съжаление не съм разгледала голяма част от него, въпреки че бях до Новите територии с една от обиколките, организирани от хотела и надникнах в Китай.

— Искате ли да отидете? Имам предвид отиване до Китай. Да кажем до Кантон? Мога да ви издействам покана.

Тя беше шокирана.

— Но на нас ни е забранено да ходим в Китай… паспортите ни там са невалидни.

— О, няма да стане нужда да ги използвате. В КНР не си създават главоболия да проверяват паспорти. Толкова малко quai loh ходят в Китай. Няма никакви проблеми. Дават ти виза и я подпечатват.

— Но нашият Държавен департамент… Не съм сигурна, че искам да рискувам точно сега.

Бартлет кимна с глава.

— На нас не ни е разрешено дори да влизаме в комунистическия магазин тук. В държавния магазин.

— Да, вашето правителство наистина е много странно — каза Мата. — Като че ли влизането в един магазин е фатално. Чухте ли клюката за „Хилтън“?

— За какво става въпрос?

— Казват, че са купили една прекрасна колекция от китайски антики за новия хотел, разбира се всичко е местно производство — усмихна се Мата. — Изглежда Съединените щати са решили, че не могат да използват нищо от нея дори тук в Хонконг. Цялата е на склад. Поне така се говори.

— Разбираемо е. Ако не можеш да го направиш в Щатите, тогава са солидаризираш с правителството — Бартлет беше раздразнен.

— Кейси, ти трябва сама да решиш. Иди в магазина. Нарича се „Китайско изкуство и занаяти“ и се намира на „Куинс роуд“. Цените са твърде приемливи и комунистите наистина нямат рога и бодливи опашки.

— Нямаше нищо общо с онова, което очаквах — рече Бартлет. — Кейси, някои от нещата ще те накарат да викаш от възторг.

— Ти си ходил? — каза тя с изненада.

— Разбира се.

— Заведох мистър Бартлет тази сутрин — обясни Орланда. — Случи се да минем оттам. За мен ще бъде удоволствие да пазарувам с вас, ако желаете.

— Благодаря, ще ми бъде приятно — каза Кейси любезно, както й подсказваше страхът. — В Лос Анжелос ни казаха, че ЦРУ наблюдава американците, които влизат и излизат оттам, защото това е място за комунистически срещи.

— Видя ми се съвсем обикновен магазин, Кейси — каза Бартлет. — Нямаше нищо друго, освен няколко плаката на Мао. Но не можеш да се пазариш, защото всички цени са написани. Едни от най-изгодните, които някога си виждала. Жалко, че не можем да ги отнесем вкъщи.

В САЩ имаше всеобщо ембарго върху всички китайски стоки, дори за антики, които бяха в Хонконг от сто години.

— Това не е проблем — изведнъж каза Мата, чудейки се колко може да изкара като посредник. — Ако има нещо, което да искаш, за мен ще бъде удоволствие да го купя.

— Но ние все още не можем да го внесем в Щатите, мистър Мата — каза Кейси.

— О, това също е лесно. Непрекъснато го правя за мои американски приятели. Просто изпращам покупките им до една моя компания в Сингапур и Манила. Срещу една скромна сума те ви го изпращат в Щатите със сертификат за произход — Малая или Филипините според вашите предпочитания.

— Но това би било измама. Контрабанда.

Мата, Гавалан и Орланда искрено се засмяха, а Гавалан каза:

— Търговията е язвата на света. Стоките от САЩ или Тайван, върху които има наложено ембарго пристигат в КНР, стоките от КНР отиват в Тайван и САЩ — ако се търсят. А те разбира се, се търсят.

— Зная — каза Кейси. — Но не мисля, че е редно.

— Съветска Русия е подложена на разрушение от вас, но вие все още търгувате с нея — каза Гавалан на Бартлет.

— Точно ние — не — поправи го Кейси. — Не и „Пар-Кон“, въпреки че имахме възможност да продаваме компютри. Такава печалба, каквато искаме, е абсолютно невъзможна. Правителството го прави, но само с много внимателно контролирани стоки. Пшеница и други подобни неща.

— Там, където има истински купувач на някаква стока, винаги ще има и продавач — ядоса се Гавалан. Погледна през прозорците и му се прииска отново да е в Шанхай. — Вземете Виетнам например, вашият Алжир.

— Моля? — попита Кейси. Гавалан отново я погледна.

— Искам да кажа, че Виетнам ще изцеди вашата икономика докрай, така, както стана с Франция, по начин, по който Алжир направи на Франция.

— Ние никога няма да отидем във Виетнам — каза уверено Бартлет. — От къде на къде! Виетнам няма работа с нас.

— Съгласен съм — отвърна Мата, — но независимо от това Щатите имат нарастващо участие там. Всъщност, мистър Бартлет, мисля, че бездната ви поглъща.

— По какъв начин? — запита Кейси.

— Мисля, че Съюзът умишлено ви подмамва във Виетнам. Вие ще докарате войски там, а те не. Вие ще се сражавате с виетнамците и джунглата, а руснаците ще са победители. Вашето ЦРУ вече е набрало сили там. Обслужват една авиолиния. Дори сега летищата се строят с парите на САЩ и оръжията на САЩ изтичат там. Имате войници, които вече се сражават.

— Не вярвам — каза Кейси.

— Както искате. Те се наричат Специални сили, а понякога и „Делта форс“. Много е жалко, но Виетнам ще се окаже голям проблем за вашето правителство, освен, ако то не е много умно.

Бартлет уверено заяви:

— Да благодарим на Бога, че то наистина е такова. Кенеди се справи с Куба. Ще се справи и с Виетнам. Тогава спечелихме. Съюзът си изтегли оръжията.

Гавалан мрачно се забавляваше.

— Трябва да говориш с Йан за Куба, драги. Той казва, а и аз съм съгласен с него, че вие изгубихте. Съюзът ви подмами в нов капан. Мат на втория ход. Той е уверен, че те правят обектите си почти открито. Искат да ги откриеш, правиш го и след това започват да дрънкат оръжие, целият свят е изплашен до смърт. И в замяна на съгласието на Съюза да изнесе оръжията си от Куба, вашият президент захвърли доктрината Монро — крайъгълен камък на цялата ви система за сигурност.

— Какво?

— Точно така. Не даде ли Кенеди писмено обещание на Хрушчов, че няма да напада Куба и няма да позволява инвазия от американска територия или от което и да е място в западното полукълбо? За Бога: ПИСМЕНО. Затова сега една враждебна европейска сила, Съветска Русия, изцяло срещу вашата доктрина Монро, е разположена открито на деветдесет мили от брега ви и границите й са писмено гарантирани от вашия собствен президент и ратифицирани от вашия собствен Конгрес. Големият К. постигна великолепна победа, неповторима в цялата ви история. И всичко това за нищо. — Гласът на Гавалан прозвуча остро. — Сега Куба е в безопасност, за което — много благодарности. Тя ще расте, ще се разширява и накрая ще зарази цяла Южна Америка. Сигурност за съветските подводници, кораби и самолети… Всемогъщи Боже, това наистина е една прекрасна победа.

Кейси погледна Бартлет изумена.

— Но Линк, разбира се, че това не е вярно, нали?

Бартлет беше потресен.

— Аз се досещам… ако помислиш за това, Кейси, ясно е… Това със сигурност нищо не им е струвало.

— Йан е убеден в това — каза Гавалан. — Говори с него. Що се отнася до Виетнам никой тука не мисли, че президентът Кенеди може да се справи, въпреки че всички ние му се възхищаваме. Азия не е като Европа или Америка. Тук мислят по различен начин, действат различно и имат различни ценностни системи.

Настъпи внезапна тишина. Бартлет я наруши.

— Мислите ли, че ще има война?

Гавалан го погледна.

— Вие няма за какво да се безпокоите. „Пар-Кон“ ще се справи много добре. Имате тежка индустрия, компютри, полиуретанна пяна, правителствени договори в изследването на космоса, петролните продукти, използването на звуковите вълни, безжичното оборудване… С вашите стоки и експерти, ако има война, тогава на практика няма ограничения.

— Не мисля, че бих искала да печеля по този начин — каза Кейси, ядосана от думите му. — Това е един отвратителен начин да се печелят мангизи.

Гавалан се обърна към нея.

— Много неща на този свят са отвратителни, погрешни и безчестни… — Искаше да я нахока, разярен от начина, по който тя продължаваше да прекъсва разговора му с Бартлет, но реши, че сега не е моментът нито мястото, затова продължи любезно: — Но, разбира се, че си права. Никои не иска да печели от смъртта. Извинете ме… Нали знаете, че мястото на всеки е определено с картичка. Вечерята ще започне всеки момент.

Той се оттегли.

— Мисля, че той изобщо не ме харесва — промълви Кейси. Те се засмяха на начина, по който го каза.

— Ти беше права. Войната е нещо ужасно — усмихна се Орланда.

— Беше ли тук, докато траеше тя? — попита Кейси невинно.

— Да, но в Макао. Аз съм португалка. Японците не създаваха проблеми на Макао, защото Португалия пазеше неутралитет — добави Орланда нежно. — Разбира се, сега съм само на двадесет и пет и едва си спомням нещо. Не бях навършила седем, когато войната свърши. В Макао е много хубаво, Кейси. Така различно от Хонконг. Може да ви се прииска на теб и на Линк да отидете там. Заслужава си да се види. За мен ще бъде удоволствие да ви бъде екскурзовод.

„Обзалагам се, че е така.“ — помисли си Кейси, почувствала се стара с нейните двадесет и шест години.

— Това би било страхотно. Но, Ландо какво му е на Ендрю? Защо беше толкова кисел? Защото съм жена — вицепрезидент?

— Съмнявам се. Сигурен съм, че преувеличавате — каза Мата. — Той не си пада много по американците и това, че Британската империя вече не съществува, го довежда до лудост, както и, че САЩ е арбитър на световната съдба и според него прави очевидни грешки. Повечето британци се съгласяват с това за съжаление. Всичко, до известна степен се дължи на малко ревност. Но трябва да сте търпеливи с Ендрю. В края на краищата вашето правителство предаде Хонконг през четиридесет и пета — и само британската армия спря това. Америка беше рамо до рамо със Съветска Русия срещу тях край Суец, подкрепи евреите срещу тях в Палестина — има десетки примери. Вярно е и това, че много от нас тук смятат настоящата ви враждебност към Китай за неблагоразумна.

— Но, те също са комунисти като руснаците. Тръгнаха на война срещу нас, когато ние само се опитвахме да защитим свободата в Южна Корея. Нямахме намерение да ги нападаме.

— Но, исторически Китай винаги е пресичал Ялу, когато някой чужд нападател е приближавал границата. Винаги. Предполагаше се, че вашият Мак Артър е историк — каза Мата внимателно, чудейки се, дали и в леглото е така наивна — той трябваше да знае това. Той, или вашият президент, вкара Китай в път, който той не искаше да поеме. Абсолютно съм сигурен.

— Но ние не бяхме нашественици. Северна Корея завладя Южна. Искахме да помогнем на един народ да бъде свободен. Нямаше какво да печелим от Южна Корея. Хвърлихме милиони, опитвайки се да помогнем на корейците. Вижте какво причини Китай на Тибет, а миналата година и на Индия. Струва ми се, че винаги сме изкупителната жертва, а всичко, което искаме, е да защитаваме свободата. — Тя спря, чувайки, че през залата премина шепот на задоволство и хората започнаха да се насочват към масите си. Сервитьори, носещи похлупени сребърни подноси влизаха тържествено. — Благодаря на Бога. Умирам от глад.

— И аз — каза Бартлет.

— Шити е подранил тази вечер — каза Мата през смях. — Орланда трябваше да ви предупреди, че е отколешен обичай да се похапва леко преди всеки банкет у Шити.

Орланда се усмихна с чаровната си усмивка.

— Орланда предупреди Линк, и той ми каза, но сметнах, че бих могла да издържа.

Тя погледна неприятелката си, която беше почти половин глава по-ниска. За първи път в живота си се почувства голяма и непохватна. „Бъди честна. Винаги, когато излезеш от хотела и видиш китайките с мъничките им ръце, крака и тела, с цялата им миниатюрност, се чувстваш огромна и чужда. Да. Сега мога да разбера защо те толкова ни зяпат. Както и обикновения турист, шумен, дебел и тромав…

Дори така, Орланда Рамос, така хубава както си и толкова умна, колкото си мислиш, че си, ти не си момичето за Линк Бартлет. Избий си го от главата.“

— Следващия път, Орланда — каза тя изключително приветливо — непременно ще се съобразявам с твоите препоръки.

— Моята препоръка е да похапнем, Кейси. Аз също съм гладна.

— Съвсем сигурно е, че сме на една и съща маса. Трябва да си призная, че аз я поръчах — вметна Мата.

Щастлив, той ги поведе към масата, повече от всякога възбуден от мисълта да вкара Кейси в леглото си. Реши го в момента, в който я видя. Донякъде заради красотата й и високия й ръст, както и заради прекрасните й гърди. Такъв примамлив контраст между нея и дребния ръст и еднаквостта на нормалното азиатско момиче. Донякъде това беше и заради намеците на Орланда. Но най-важното е да прекъсне връзката Бартлет — Кейси като по този начин евентуално би могъл да разбие проникването на „Пар-Кон“ в Азия. „Ако Дънрос бъде лишен от сделката с «Пар-Кон», тогава той ще трябва да ми продаде контрол, който ми е необходим. После, с течение на времето, аз ще стана тай-пан на «Ноубъл хаус», въпреки всички Дънросовци и Струановци.

Света Богородице, животът наистина е много хубав. Любопитно е, че тази жена може да бъде ключът за най-добрата ключалка в Азия. Ясно е, че тя може да бъде купена. Въпросът е само за колко?“

36

22:30 часа

Вечерята се състоеше от дванадесет екзотични блюда.

Мата и Орланда сервираха на Кейси и Бартлет. Фльор и Питър Марлоу бяха единствените други европейци на тяхната маса. Китайците си разменяха визитни картички.

— О, вие можете да ядете с клечки! — всички китайци открито се удивляваха, а след това незабелязано преминаваха на удобния за тях кантонезки.

Обсипаните с бижута жени откровено обсъждаха Кейси, Бартлет и семейство Марлоу. Коментарите им бяха донякъде сдържани само заради Ландо Мата и Орланда.

— Какво казват, Орланда? — попита тихо Бартлет.

— Чудят се на вас и мис Кейси — отговори тя предпазливо, скривайки нецензурните забележки за бюста на Кейси, учудването от къде са дрехите й, колко струват, защо тя не носи никакви бижута и каква може да е причината за високия й ръст. Говореха малко за Бартлет, чудеха се дали той наистина е мафиот, както беше предположил един китайски вестник.

Орланда беше убедена, че не е. Но беше сигурна и, че трябва да е много предпазлива пред Кейси — нито много напред, нито много назад и никога да не го докосва. И да бъде мила с нея, да се опитва да я обърква.

За всяко ястие с трополене се поставяха чисти съдове и бързо отнасяха използваните. Келнери бързаха към кухненските асансьори в централната част до стълбището, за да оставят старите и да сграбчат нови, вдигащи пара подноси.

Ресторантът отваряше в десет сутринта, а кухнята се затваряше в 10:45 вечерта, а понякога, когато имаше специално празненство и по-късно. Можеше да има танци, и специално шоу, което се изпълняваше на пода, ако домакинът бе достатъчно богат. Тази вечер, въпреки, че нямаше никакви късни изненади, всички в кухнята знаеха, че техният бакшиш от банкета на Шити Т’Чънг ще бъде много голям. Шити Т’Чънг беше разточителен домакин, въпреки, че мнозина подозираха, че значителна част от средствата, които той събираше с благотворителна цел минават през стомаха му, или през стомасите на неговите гости, или на гърбовете на неговите приятелки. Същевременно имаше репутацията на човек безжалостен към своите клеветници, скъперник към семейството си и отмъстителен към враговете си.

„Няма значение — помисли си главният готвач. — На този свят на човек са му потребни меки устни и твърди зъби, а всеки знае, кое ще продължи по-дълго.“

— Побързайте! — извика той. — Мога ли да чакам през цялата тази смрадлива нощ? Скариди! Донесете скариди!

Един потящ се помощник в оръфани панталони и вехта, просмукана с пот долна риза се втурна с бамбуков поднос от прясно уловени и прясно обелени скариди. Главният готвач ги хвърли в огромната печка, прибави и шепа сол, разбърка ги два пъти и ги изгреба. Сложи вдигащи пара грахови шушулки върху два подноса и отгоре нареди розовите, блестящи и сочни скариди.

— Да им пикая на скаридите! — каза раздразнен той. Болеше го язвата, стъпалата и прасците му тежаха като олово от десетчасовата смята. — Изпрати тези горе, преди да се развалят. Дю не ло мо бързо… това е последното. Време е да си отиваме вкъщи.

Другите готвачи, крещейки даваха последни разпореждания и псуваха, докато готвеха. Всички бяха нетърпеливи да си тръгнат.

— Побързай с това!

Някакъв млад помощник, който носеше съд с използвана мазнина се спъна и мазнината плисна върху една от газовите печки, изсъска и пламна. Настъпи хаос. Един готвач нададе вик, тъй като огънят го обгради. Лицето и косата му бяха обгорени. Някой плисна кофа вода върху печката, което стана причина пламъкът да се разгори още повече. Пламъци се извисиха до подпорните греди, бълвайки дим. Готвачите, които кряскаха, бутаха се и бягаха, причиниха задръстване. Дразнещият, черен дим от мазнината започна да изпълва въздуха.

Мъжът, най-близо до единственото тясно стълбище, водещо към първата палуба, сграбчи единия от двата пожарогасители, удари накрайника и насочи струята към огъня. От това не излезе нищо. Опита пак, тогава някой го изтръгна от ръцете му с псувня, безуспешно се опита да го накара да заработи и го захвърли настрани. И другият пожарогасител се оказа боклук. Персоналът никога не ги беше проверявал.

— Да им пикая на тези тъпи, чужди, дяволски измишльотини — вайкаше се един готвач и се приготви да избяга в случай, че огънят го приближи. Един изплашен помощник, който се даваше от пушека в другия край на кухнята, отстъпи назад и прекатури няколко буркана. В някои имаше стари яйца, а в други сусамено масло. Маслото се разля по пода и пламна. Работникът изчезна във внезапната огнена стихия. Сега вече огънят владееше половината кухня.

Беше доста след 11 часа и повечето от посетителите си бяха тръгнали. Най-горната палуба на „Плаващия дракон“ все още беше сравнително пълна. Повечето от китайците, сред тях Фор Фингър Уу и Винъс Пун си тръгваха един след друг или вече си бяха отишли, тъй като беше минало много време от сервирането на последното ястие, а учтивостта в китайския обичай повелява да се тръгне веднага след изяждането на последното ястие. Само европейците с удоволствие пиеха коняк или порто и пушеха пури.

Из целия кораб китайци зареждаха маси за ма-джонг и звукът от удрянето на плочките от слонова кост заглуши шума.

— Играете ли ма-джонг, мистър Бартлет? — попита Мата.

— Не. Моля ви, наричайте ме Линк.

— Трябва да се научите, по-интересна е от бриджа. Играете ли бридж, Кейси?

Линк Бартлет се засмя.

— Тя е магьосница, Ландо. Не играйте с нея на пари.

— Може би ще изиграем една игра някой ден. И ти играеш нали, Орланда? — попита Мата като се сети, че Горнт беше съвършен играч.

— Да, малко — отвърна Орланда нежно, а Кейси си помисли мрачно: „Обзалагам се, че тази мръсница също е магьосница.“

— Умирам за игра — сладко каза Кейси.

— Добре. Някой ден през следващата седмица… О, здравейте, тай-пан.

Дънрос поздрави всички с усмивка.

— Хареса ли ви храната?

— Фантастична! — каза Кейси, щастлива, че го вижда и съзнавайки колко мъжествен изглежда в смокинга си. — Искате ли да се присъедините към нас?

— Благодаря, но…

— Лека нощ, тай-пан — рече Дайан Чен, приближавайки се към него със сина си Кевин — нисък набит младеж с тъмна, къдрава коса и пълни устни — неотделима част от майка си.

Дънрос ги представи.

— Къде е Филип?

— Щеше да дойде, но се обади, че е възпрепятстван. Е, лека нощ. — Дайан се усмихна, хвана Кевин и се запътиха към вратата. Кейси и Орланда гледаха с широко отворени очи бижутата на Дайан.

— Е, аз също трябва да вървя — каза Дънрос.

— Как бяха хората на вашата маса?

— Почти непоносими — Дънрос се разсмя заразително. Беше вечерял с членовете на парламента, с Горнт, Ши-Тех и жена му на маса номер едно и от време на време там имаше гневни избухвания, които се чуваха въпреки тракането на чиниите. — Робърт Грей говори доста откровено, а е зле информиран и някои от нас се нахвърлиха върху него. По изключение Горнт и аз бяхме на едно мнение. Трябва да си призная, че на нашата маса сервираха най-напред, така че горкият старец Ши-Тех и жена му можаха да избягат. Той изхвърча преди петнадесет минути сякаш беше пил очистително.

Всички се разсмяха. Дънрос наблюдаваше Марлоу. Чудеше се дали знае, че Грей му е зет.

— Изглежда Грей ви познава много добре, мистър Марлоу.

— Паметта му е добра, тай-пан, въпреки че е лишен от добри обноски.

— Не знам, но ако той успее в парламента, Бог да е на помощ на Хонконг. Е, исках само да поздравя всички вас. — Той се усмихна на Бартлет и Кейси. — Какво ще кажете да обядваме утре заедно?

— Чудесно — каза Кейси. — Дали да не отидем до „Виктория енд Албърт“? — тя забеляза, че в другия край на залата Горнт се изправи, за да си тръгва и отново се запита кой ли ще победи. — Точно преди вечеря Ендрю каз…

В този момент се чуха слаби викове. Внезапно се възцари тишина.

— Пожар!

— Боже, гледайте!

Всички се втренчиха в кухненския асансьор. Нахлуваше дим. След него едно малко огнено езиче.

За миг се стъписаха, а после скочиха. Онези, които бяха най-близо до главното стълбище се втурнаха към вратата, като я задръстиха, а другите започнаха да крещят. Бартлет скочи на краката си и повлече Кейси със себе си. Мата и някои от гостите затичаха към задръстената врата.

— Спрете! — надвика шума Дънрос. — Има достатъчно време! Не бързайте! — нареди той. — Не е нужно да тичате. Спокойно. Все още няма опасност.

Неговата намеса помогна на онези, които бяха прекомерно изплашени. Те започнаха да се отдръпват от задръстената врата. Но долу на стълбището виковете и истерията бяха нараснали.

Не всички се втурнаха след първия вик за опасност. Горнт не беше помръднал. Пушеше пурата си. Хавъргил и жена му се бяха преместили до прозореца, за да погледат навън. Към тях се присъединиха и други. Те виждаха тълпите да се блъскат около главния вход две палуби по-надолу.

— Мисля, че не е нужно да се безпокоим, скъпа — каза Хавъргил. — Щом повечето хора излязат ние ще можем спокойно да ги последваме.

До тях лейди Джоана подметна:

— Видяхте ли как Билтмън се втурна презглава? Какъв глупак.

Тя се огледа и видя Бартлет и Кейси в другия край на салона до Дънрос.

— Щях да си помисля, че те също са избягали.

— Е, хайде, Джоана, не всички янки са страхливци!

Внезапно огнен стълб и плътен черен дим нахлуха откъм кухненския асансьор. Отново започнаха да крещят.

— Йан, има ли друг изход? — попита Бартлет.

— Не зная — отвърна Дънрос. Погледни навън, а аз ще задържа позицията тук.

Линк бързо се отправи към изходната врата за палубата, Йан се обърна към останалите.

— Няма защо да се безпокоите — каза той успокояващо. Преценяваше бързо, Фльор Марлоу беше пребледняла, но се владееше, Кейси — изпаднала в шок, Орланда беше пред припадък.

— Всичко е наред, Орланда, — каза той — няма страшно…

В другия край на салона Горнт се изправи и се приближи до вратата. Гледаше блъсканицата и знаеше, че стълбите долу са претъпкани. Писъците и виковете увеличаваха страха тук, но сър Чарлз Пениуърд беше до вратата, като се опитваше да въведе ред при изтеглянето надолу по стълбите. Нахлу още дим и Горнт си помисли: „Всемогъщи Боже, гаден пожар — петдесет души и един изход.“ Видя, че на бара няма никой, отиде и си наля уиски със сода. Потта се стичаше по гърба му.

Долу на претъпканата втора палуба Ландо Мата се спъна и събори цяла група хора заедно с Дайан Чен и Кевин, препречвайки по този начин единствения спасителен път. Горе на стълбището, Пагмайър се хвана за парапета и едва успя да се задържи на краката си, използвайки цялата си сила да задържи с гърба си хората и да предотврати падането на други, до него Джулиън Бродхърст не по-малко изплашен, но напълно владеещ се също използваше височината и теглото си. Двамата заедно задържаха напъна за малко. Пагмайър усети, че не издържа. Десет стъпала по-надолу Мата се изправи с големи усилия, стъпка няколко души в бързината, после се втурна надолу по стълбището, а половината му палто беше откъснато. Дайан Чен си пробиваше път с нокти и зъби, влачейки Кевин. В блъскащата се човешка мелница тя не забеляза как една жена изкусно задигна диамантения й медальон и го сложи в джоба си. Дим нахлуваше от долната палуба и увеличаваше ужаса. Пагмайър беше почти залепен за стената от човешкия поток, а Бродхърст не успя да се задържи на краката си. Зададе се друга малка лавина от хора. Сега стълбите и на двете нива бяха задръстени.

Фор Фингър Уу заедно с Винъс Пун бяха на първата площадка, когато започна паниката. Той хукна, пробивайки си път към подвижния мост, водещ към пристана, а на няколко стъпки след него беше Винъс Пун. Вън от опасност на кея той се обърна и погледна назад, сърцето му щеше да изскочи. Мъже и жени се препъваха, излизайки от огромния натруфен вход на вълнолома. От страничните отвори близо до ватерлинията бълваха пламъци. Дотича един полицай, който патрулираше наблизо, погледа за миг втрещен, завъртя се на пети и се втурна към най-близкия телефон. Уу все още се опитваше да си поеме дъх, когато видя Ричард Куанг и жена му да се измъкват навън презглава. Той започна да се смее и се почувства много по-добре. Винъс Пун също си помисли, че хората изглеждат много смешни. Зяпачите се тълпяха там, където нямаше опасност, никой нищо не предприемаше, за да помогне — само гледаха глупаво. „Което е и най-правилно — помисли си Уу, отминавайки. Човек никога не трябва да се намесва в делата на боговете. Боговете имат свои собствени правила и те решават съдбата на човека. Моята съдба е да избягам и да се забавлявам с онази развратница тази вечер. Всички богове ми помагат да поддържам моето великолепно желязо, докато тя започне да пищи за пощада.“

— Ела насам, малка потайнице — каза Фор Фингър като се кикотеше. — Спокойно можем да ги оставим на техните съдби. Да не си губим времето.

— Не, татко — отвърна бързо тя. — Всеки момент ще пристигнат от пресата и от телевизията. Трябва да помислим за нашия имидж, нали?

— Имидж ли? Това е възглавницата и великолепната…

— После — каза тя повелително и той сподави псувнята, която беше на устата му. — Не искаш ли да бъдеш приветстван като герой? — попита сопнато. — А защо не и едно рицарско звание като Шити например, а?

Тя бързо си нацапа ръцете и лицето и внимателно отпра една от презрамките над гърдите си и се приближи до мостика, откъдето можеше да вижда и да бъде видяна. Фор Фингър я гледаше слисан. „Звание като Шити? — запита се изумен. — Айейа, но защо не!“ Той я последва предпазливо като много внимаваше да е далеч от всякаква опасност.

На кея се събираха хора. Други с препъване излизаха навън. Последва още една страхотна блъсканица на вратата, няколко паднаха долу, а неколцина успяха да се измъкнат изпод тъпчещите крака. Онези отзад с пронизителни писъци подканяха другите пред тях да бързат и отново Фор Фингър и другите зяпачи се разсмяха.

На най-горната палуба Бартлет се наведе през перилата и погледна надолу към корпуса и вълнолома. Видя тълпи на пристана и блъскащи се, истерични хора, борещи се да излязат навън. Никъде нямаше друго стълбище, стълба или спасителен изход. Сърцето му биеше силно, но не се страхуваше. „Все още не съществува истинска опасност. Можем да скочим във водата. Спокойно. Около 30–40 фута — не са проблем, ако не цопнеш на корема си.“

Отвори вратата на най-горната палуба и я затвори бързо, за да не предизвика допълнително течение. Сега димът беше много по-ужасен и пламъците, излизащи от кухненския асансьор вече бяха непрестанни. Почти всички се трупаха около вратата в далечния край. Горнт стоеше сам настрана, гледаше ги и отпиваше от чашата си. „Господи, има едно хладнокръвно копеле“ — помисли Бартлет. Той заобиколи внимателно асансьора. Очите му пареха от дима и почти прекатури Крисчън Токс, който се беше привел над телефона и крещеше в него, надвиквайки шума.

— … Не ми пука! Веднага изпратете един фотограф, а после се обадете в пожарната.

Токс тресна телефона и като мърмореше: „Тъпи копелета!“ се върна при жена си — една внушителна китайка, която го погледна стреснато. Бартлет забърза към Дънрос. Тай-панът стоеше неподвижен до Питър и Фльор Марлоу, Орланда и Кейси, подсвирквайки глухо.

— Нищо, Йан — каза той тихо и забеляза, че гласът му звучи странно. — Няма нищо дявол да го вземе. Никакви стълби, нищо. Но лесно можем да скочим, ако се наложи.

— Да. Имаме късмет, че сме на тази палуба. Другите може и да не са такива късметлии.

— Съвсем скоро ще трябва да избираме по кой път да вървим — каза тихо той. — Този огън може да ни откъсне от външния свят. Ако излезем, е много вероятно повече да не се върнем тук и ще трябва да скачаме. Ако останем вътре можем да използваме единствено стълбите.

— Боже — промърмори Кейси.

Тя се опитваше да успокои тупкащото си сърце и чувството за клаустрофобия, което се надигаше. Кожата й беше хладна и влажна, а очите й се мятаха от изхода до вратата и обратно. Бартлет я обгърна с ръка.

— Недей да трепериш, по всяко време можем да скочим.

— Разбира се, Линк.

— Кейси, ти можеш да плуваш. Нали? — запита Дънрос.

— Да. Аз… веднъж попаднах в пожар. Оттогава се страхувам до смърт от пожари.

Това се случи няколко години преди това, когато малката й къща в „Холивуд хилс“ в Лос Анжелос се оказа на пътя на един от внезапните големи летни пожари. Лъкатушещият каньон вече гореше отдолу, а тя беше затворена вътре. Отвори всички чешми и започна да полива с маркуч покрива. Пронизващата топлина на огъня я достигна. Ревящите пламъци унищожаваха дървета и къщи, приближаваха се, а нямаше път навън. Изпаднала в ужас тя остави маркучите. Котки и кучета от горните къщи бягаха покрай нея, а едно елзаско куче с див поглед се притаи до подветрената страна на къщата й. Топлината, димът и ужасът я заобикаляха и сякаш нямаше край, но тази игра на огъня спря на петдесет фута от нея. Без причина. Нагоре по нейната улица всички къщи бяха изгорели. По-голямата част от каньона.

— Добре съм, Линк — каза тя като се тресеше. — Аз… Струва ми се, че предпочитам да съм отвън, отколкото тука. По дяволите, хайде да се махнем. Би било чудесно да поплуваме.

— Аз не мога да плувам — промълви Орланда треперейки. Тя не успя да се овладее и скочи, за да се втурне към стълбите.

Бартлет я сграбчи.

— Всичко ще се оправи. За Бога, ти никога няма да успееш по този начин. Слушай нещастниците отвън, те наистина са в беда. Стой мирно. По стълбите е безсмислено.

Тя се отпусна в ръцете му, изплашена до смърт.

— Ще ти мине — каза Кейси съчувствено.

— Така е — добави Дънрос с очи вперени в огъня и в кълбящия се дим.

Марлоу вметна:

— Ние наистина сме много добре, нали тай-пан? Да. Огънят трябва да е от кухните. Те ще се справят с него. Фльор, котенце, няма да стане нужда да скачаме през борда.

— Няма причина за безпокойство — увери го Бартлет. — Има много сампани, които ще ни приберат.

— О, да, но тя също не може да плува.

Фльор постави дланта си върху ръката на съпруга си.

— Ти винаги казваше, че трябва да се науча да плувам, Питър.

Дънрос не слушаше. Беше обзет от страх и се опитваше да го овладее. Ноздрите му се изпълниха с миризмата на горящо месо, която той познаваше така добре, че едва се удържаше да не повърне. Върна се в горящия си „Спитфайър“ прострелян в небето от един „Месершмит 109“ над Ламанша. Скалите на Дувър бяха твърде далеч и той знаеше, че огънят ще го погълне, преди да успее да откъсне кабината и да се освободи. Ужасяващата миризма на опърлена плът, неговата собствена, го обгръщаше. Тогава чу внезапен бесен грохот, тъй като капакът се отпра, избухна пъклен огън и го обгради. Някакси се озова навън, падайки далеч от пламъците като нямаше представа дали е останало нещо от лицето му. Кожата на ръцете и краката му, ботушите и летателния костюм все още пушеха.

При отварянето на парашута се разтърси от конвулсивно желание да повърне, а след това тъмният силует на вражеския самолет с грохот се приближи към него откъм слънцето и той видя оръдията. По-нататък не си спомняше нищо повече, освен миризмата на горяща плът, която беше същата като сега.

— Вие как мислите, тай-пан?

— Какво?

— Да оставаме ли или да бягаме? — отново запита Марлоу.

— Засега оставаме — каза Дънрос и всички се удивиха от спокойствието му. — Щом стълбището се освободи ще можем да излезем. Няма причина да се мокрим, щом не се налага.

Кейси му се усмихна колебливо.

— Често ли се случват подобни пожари?

— Тук не, но за съжаление в Хонконг — да. Нашите китайски приятели не ги е грижа за противопожарните разпоредби…

Бяха минали само няколко минути от първия яростен напор на огъня в кухнята, но сега вече той имаше пълно превъзходство там и през отвора на кухненския асансьор окупира и централните части от трите горни палуби. Огънят в кухнята задели половината зала от единственото стълбище. Двадесет ужасени мъже попаднаха в капана му. Останалата част от персонала избяга дълго преди това и се сля с плътната човешка маса на горната палуба. Имаше илюминатори, но те бяха малки и ръждясали. В паниката един от готвачите се хвърли към пламтящата бариера, изкрещя, когато пламъците го погълнаха, почти успя да се измъкне, но се подхлъзна и виковете му дълго продължиха да се чуват. Стон на ужас се изтръгна от останалите. Нямаше друга спасителна възможност.

Главният готвач също бе приклещен. Беше едър мъж, преживявал много пожари, затова не се паникьоса. Прехвърляше в ума си всички пожари, отчаяно търсейки решение. И тогава се сети.

— Бързо — извика той — вземете чували с оризово брашно… ориз… бързо!

Другите го изгледаха втренчено, без да помръднат, онемели от страх. Той се втурна и с юмруци избута неколцина от тях в склада, сграбчи един петдесетфунтов чувал и го разкъса.

— По дяволите, бързайте, но изчакайте, докато ви дам знак.

Един от илюминаторите се пръсна и от внезапното течение пламъците зафучаха върху тях.

— Давай! — изрева главният готвач и запрати чувала върху пламтящия коридор между печките. Чувалът с трясък се отвори и облаците брашно потушиха част от пламъците. Последваха го и други. Още една преграда от брашно посипа пламтящите пейки като ги угаси. Освободи се малък проход. Главният готвач поведе паството си през пламъците и прескачайки двете овъглени тела се добраха до стълбите преди пожарът да избухне отново и да затвори пътя. Мъжете си пробиха път по тясната стълба към глътката въздух на площадката и се присъединиха към блъскащата се тълпа, която си проправяше път с бутане, ръгане, крясъци и кашлица през черния дим навън.

Сълзи се стичаха по повечето лица. Пушекът беше много гъст и се настани и по долните етажи. Стената зад първата стълбищна площадка, там, където беше шахтата на асансьора започна да се извива и да почернява. Пукна се рязко с трясък, пръсвайки водоналивниците и избухнаха пламъци. Онези, които бяха на стъпалата долу започнаха да се блъскат напред в паника, а онези, които бяха на площадката се люшнаха назад. В този момент, виждайки че са толкова близо до спасението първите редици хукнаха напред, заобикаляйки преизподнята. Хаф Гатри, един от членовете на парламента, видя една жена да пада. Той се хвана за парапета и спря, за да й помогне, но онези отзад го събориха и той полетя заедно с неколцина други. Надигна се като ругаеше и с усилия си разчисти пътя тъкмо навреме, за да измъкне жената нагоре преди отново да го погълнат и изблъскат. Последните няколко стъпала и се добра невредим до изхода.

Междинната площадка между първата и втората палуба все още не беше обхваната от пламъци въпреки, че пожарът определено имаше преимущество и сам се подклаждаше. Тълпите оредяваха, макар че повече от стотина души все още задръстваха горните стълбища и врати. Онези, които бяха горе се блъскаха и ругаеха, не можейки да виждат напред.

— За Бога, какво пречи…

— Все още ли са чисти стълбите…?

— За Бога, продължавайте…

— Става адски горещо тук…

— Какво дяволска касапница…

Грей беше един от онези, които бяха в капан на стълбището на втората палуба. Виждаше пламъците да избухват от предната стенали знаеше, че ще рухне всеки момент. Чудеше се да се отдръпне ли или да върви напред. Видя едно дете, което трепереше до стълбите, под парапета. Успя да издърпа момченцето и да го вземе в прегръдките си, а след това забърза. Спасителният път все още беше задръстен.

На най-горната палуба Горнт и останалите слушаха врявата долу. Бяха останали трийсетина души. Той си допи чашата, остави я и тръгна към групата около Дънрос. Орланда все още седеше и извиваше кърпичката си в ръце, Фльор и Питър Марлоу пазеха спокойствие, а Дънрос, както винаги се владееше. „Добре — помисли си той, като благославяше онова, което беше получил в наследство и онова, на което го бяха научили. — Според британската традиция, когато си в опасност независимо колко си изплашен, ти губиш от престижа си, ако го покажеш. А и освен това повечето бяхме бомбардирани през по-голямата част от живота ни. По нас стреляха, давеха ни, хвърляха си в затвори за военнопленници или бяхме в службите.“ Сестрата на Горнт беше в Женската кралска морска служба, майка му — отговорник на местната противовъздушна отбрана, баща му — в армията, чичо му — убит на Монте Касино, а той самия служи с австралийци в Нова Гвинея, след като избяга от Шанхай и си пробива път с бой в и през Бирма към Сингапур.

— Йан — каза той, стараейки се гласът му да звучи безгрижно, — като съдя по звука, сега огънят е на първата площадка. Предлагам да плуваме.

Дънрос погледна назад.

— Някои от дамите не умеят да плуват. Нека да дадем отсрочка от няколко минути.

— Много добре. Мисля, че онези, които нямат нищо против да скачат, трябва да отидат на палубата. Този пожар наистина е адски досаден.

— Изобщо не мисля, че е адски досаден — каза Кейси.

Всички се разсмяха.

— Това е само един израз — обясни Питър Марлоу. Експлозия под палубите леко разлюля кораба. Тишината, която настъпи за миг беше зловеща.

В кухнята огънят се бе разпрострял до складовите помещения и обграждаше четирите останали стогалонови варела с олио. Онзи, който изгърмя проби дупка в пода и изкоруби кораба отстрани. Горящи въглени, горящо олио и малко морска вода нахлуха в отточните отвори. От силата на експлозията се разкъсаха някои от големите греди на плоскодънния корпус и през шевовете просмукваше вода. Орди от плъхове пълзяха встрани, търсейки спасителен път.

Над първата площадка Грей все още държеше детето в ръцете си. Той се придържаше към перилото с една ръка, изплашен, буташе хората зад него и пред него. Дочака реда си, и закриляйки детето, колкото се може по-добре, наведе се покрай пламъците и побягна надолу по стълбите, където пътят беше възможно най-чист.

— Хайде! — изкрещя Грей в отчаяние на онези отзад. Той премина през прага, близо до него отпред или отзад имаше и други. Точно когато приближи мостика експлодираха последните два варела. Целият под зад него изчезна и той, детето и останалите бяха запратени напред като плява.

Хаф Гатри се отскубна от зрителите и ги издърпа на сигурно място.

— Добре ли си, стари приятелю? — попита задъхан той. Грей беше вцепенен, дишаше с отворена уста, дрехите му тлееха. Гатри му помогна да ги угаси.

— Да… да, така ми се струва… — каза той почти в несвяст. Гатри внимателно вдигна детето, което беше в безсъзнание и се взря в него.

— Бедното малко нещастниче!

— Мъртво ли е?

— Мисля, че не е. Ето… — Хаф даде малкото китайче на един от наблюдаващите и двамата мъже се върнаха обратно до вратата, за да помогнат на другите, които все още стояха като онемели от експлозията и безпомощни. Беше абсолютно невъзможно да се мине. Независимо от невероятния шум се чу воят на приближаващите сирени.

Огънят на най-горната палуба близо до изхода се развихряше. Изплашени, кашлящи хора се връщаха назад в залата.

— Дявол да го вземе, Йан по-добре е да се измъкваме оттук — предложи Бартлет.

— Да. Куилън, ще бъдеш ли така добър да ни водиш и да се погрижиш за палубата — каза Дънрос. — Аз ще държа този край.

Горнт се обърна и изрева:

— Всички оттук! На палубата ще бъдете в безопасност… по един…

Отвори вратата, застана до нея и се опита да въведе ред в бързото отстъпление — няколко китайци, останалите предимно британци. Щом се озоваха на открито всички се почувстваха по-малко изплашени, благодарни, че са далеч от дима.

Бартлет все още не изпитваше страх, знаейки, че може да разбие всеки един от прозорците и да скочи заедно с Кейси в морето. Хората наоколо се препъваха. Пламъците от кухненския асансьор се увеличиха, а долу се чу глуха експлозия.

— Как си, Кейси?

— Добре.

— Излизай навън.

— Щом излезеш ти.

— Разбира се — усмихна й се Бартлет.

Хората в стаята оредяваха. Той помогна на лейди Джоана да мине през вратата, а после на Хавъргил и на жена му. Кейси видя, че Орланда все още стои вцепенена до стола си.

— Хайде — подкани я нежно и й помогна да се изправи. Колената на момичето трепереха. Кейси я обгърна с ръка.

— Аз… Аз съм загубила… чантата си — измънка Орланда.

— Ето я. — Кейси вдигна чантата от стола и продължи да я подкрепя с ръка като я буташе покрай пламъците навън на открито. Веднъж озовала се навън, Кейси се почувства неизмеримо по-добре.

— Всичко е наред — усмихна се Кейси окуражително. Отведе я до парапета. Орланда се вкопчи здраво. Кейси се обърна, за да се огледа за Бартлет и видя, че той и Горнт я гледаха от салона. Бартлет, й помаха, тя също помаха в отговор. Искаше й се той да бъде до нея. Питър Марлоу изведе жена си на палубата.

— Добре ли си, Кейси?

— Разбира се. А ти, Фльор?

— Чудесно. Чудесно. Доста… Доста приятно е тук навън, нали? — каза Фльор Марлоу, чувствайки се зле, ужасена от мисълта да скочи от такава голяма височина. — Мислиш ли, че ще завали?

— Колкото по-скоро, толкова по-добре. — Кейси погледна през борда. В тъмните води, трийсет фута надолу бяха започнали да се събират сампани. Всички моряци знаеха, че онези горе скоро ще трябва да скачат. Виждаха, че пожарът е завзел по-голямата част от първата и втората палуби. Няколко души бяха заклещени. Един мъж запрати стол през един от прозорците, счупи стъклото, с мъка пролази през него и падна в морето. Един сампан се спусна напред и му хвърли въже. Последваха го и други. Една жена не успя.

Нощта беше тъмна въпреки, че пламъците осветяваха всичко наоколо, хвърляйки зловещи сенки. Тълпите на кея се разделиха, тъй като ревящите пожарни коли спряха. Китайските пожарникари и британски офицери изтеглиха маркучите. Друга група включи близкия пожарен кран и първата струя вода плисна върху огъня. Чуха се одобрителни викове. След секунди шест маркуча заработиха и двама маскирани пожарникари с азбестово облекло и дихателни апарати пристегнати на гърбовете им, се втурнаха към входа и започнаха да извличат онези, които лежаха в безсъзнание вън от опасност. Нова страхотна експлозия ги посипа с горящи въглени.

На най-горната палуба нямаше никой, освен Бартлет, Дънрос и Горнт. Те почувстваха, че палубата се люлее под тях и почти загубиха опора под краката си.

— Иисусе Христе — ахна Бартлет, — потъваме ли?

— Онези експлозии може би са отнесли дъното — каза бързо Горнт. — Хайде. — Той мина бързо през вратата и Бартлет го последва.

Сега Дънрос остана сам. Пушекът беше много противен, топлината и вонята го отвращаваха. Положи усилие да не побегне и да преодолее ужаса си. Внезапна мисъл го накара да изтича обратно през стаята към вратата на главното стълбище, за да се увери, че там няма никой. Тогава видя отпуснатата фигура на човек на стълбището. Навсякъде имаше пламъци. Почувства как страхът му отново връхлита, но още веднъж го потисна, втурна се напред и започна да влачи мъжа обратно по стълбите. Китаецът беше тежък, а той не знаеше дали е жив или мъртъв. В този момент Бартлет се озова до него и двамата заедно полувлачеха-полуносеха мъжа през залата навън на палубата.

— Благодаря — изпъшка Дънрос.

Куилън Горнт дойде при тях, наведе се и обърна мъжа. Лицето отчасти беше обгоряло.

— Можехте да си спестите този героизъм. Той е мъртъв.

— Кой е той? — запита Бартлет. Горнт вдигна рамене.

— Не зная. Познаваш ли го, Йан?

Дънрос се взря в тялото.

— Да. Това е Цеп… Цепелин Танг.

— Синът на Тайтфист? — Горнт се изненада. — За Бога, той е напълнял. Никога нямаше да го позная. Най-добре е да се приготвим да скачаме. Този кораб е гробница. — Видя, че Кейси стоеше до парапета. — Добре ли си?

— Да, благодаря. А ти?

— О, да.

Орланда стоеше до нея с втренчен във водата невиждащ поглед. Хората се блъскаха край палубата.

— Добре би било да помогна да се въведе ред — каза Горнт. — След секунда се връщам.

Друга експлозия разтърси кораба. Накланянето започна да нараства. Няколко души се изкатериха през борда и скочиха. На помощ им се притекоха сампани.

Крисчън Токс беше обгърнал с ръка съпругата си китайка и гледаше мрачно през борда.

— Трябва да скачате, Крисчън — каза Дънрос.

— В Абърдийнското пристанище ли? Сигурно си правиш лоша шега, стари приятелю. Ако не ти призлее от гадните миризми, ще хванеш гадната чума.

— Или това или зачервен задник — извика някой със смях. В края на палубата сър Чарлз Пениуърд се държеше за парапета, докато си пробиваше път надолу по лодката, окуражавайки всички.

— Хайде, млада госпожице — каза той на Орланда — това е един лесен скок.

Тя поклати глава ужасена.

— Не… не още, не… аз не мога да плувам.

Фльор Марлоу я прегърна с ръка.

— Не се тревожи, аз също не мога да плувам и ще остана.

— Питър, хвани я за ръка и тя ще бъде невредима. Всичко, което трябва да направиш, Фльор, е да задържиш дъха си — предложи Бартлет.

— Тя няма да скача — каза Марлоу тихо. — Поне не преди последния миг.

— Няма страшно.

— Да, но не и за нея. Тя е бременна.

— Какво?

— Фльор е бременна. В третия месец.

— О, Боже!

— Боже, този кораб е огнен капан. Ами хората долу? — попита Кейси.

— Всички те отдавна са навън — каза Дънрос като сам не си вярваше. Сега, когато беше на открито, се почувства добре. Успешното преодоляване на страха го радваше. — Тук гледката е прекрасна, не сте ли съгласни?

Пениуърд радостно извика:

— Имаме късмет. Корабът се накланя насам така, че докато потъва ще бъдем в пълна безопасност. Освен ако не се преобърне. Точно както едно време — добави той. — Три пъти съм потапян в Средиземно море.

— Аз също — каза Марлоу, — но това беше в протока Банка покрай Суматра.

— Не знаех това, Питър — каза Фльор.

— Не беше нищо особено.

— Каква е дълбочината на водата тук? — запита Бартлет.

— Трябва да е двайсет фута или повече — каза Дънрос.

— Това ще бъде до…

Чуха се сирени. Голямата полицейска лодка пристигна, лавирайки между островите от лодки. От мегафона се чу силно първо на китайски „Всички сампани да разчистят района, да разчистят района…“, а после на английски: „Всички на най-горната палуба, пригответе се да напуснете кораба! Корпусът е пробит, пригответе се да напуснете кораба!“

Крисчън Токс измърмори мрачно на себе си:

— Да ме вземат мътните, ако си повредя единствения вечерен костюм.

Жена му го дръпна за ръката.

— Ти и без това никога не си го харесвал, Крис.

— Сега ми харесва, жено — опита се да се усмихне. — Ти също не можеш да плуваш, по дяволите.

Тя вдигна рамене.

— Обзалагам се на петдесет долара, че ти и аз ще плуваме като змиорки.

— Мисис Токс, приемам облога. Но само, ако напуснем последни. В края на краищата искам потвърждение от очевидец.

Той извади цигарите си. Даде една на нея. Потърси кибрит, но не намери. Тя бръкна в чантата си и затършува. Накрая си намери запалката. Запали на третия опит. И двамата бяха забравили пламъците.

— Твърде много пушиш, Крисчън — каза Дънрос.

Палубата ужасно се усука. Корабът започна да потъва. През голямата странична дупка нахлуваше вода. Пожарникарите използваха маркучите си много смело, но почти безуспешно. През тълпата премина шепот, когато корабът потрепери.

Пениуърд, опрян на перилото помагаше на другите да скачат надалеч. Лейди Джоана падна лошо. Пол Хавъргил помогна на жена си да мине през борда. Като видя, че тя изплува, той също скочи. От полицейската лодка все още призоваваха на кантонезки да се разчисти района. Моряци хвърляха спасителни жилетки през борда, докато други спускаха катер във водата. Водени от един млад морски инспектор половин дузина моряци се гмурнаха през борда, за да помогнат на изпадналите в беда мъже, жени и няколко деца. Един сампан се втурна към лейди Джоана, Хавъргил и жена му. Благодарни, те с мъка се изкатериха на борда на разнебитения плавателен съд.

„Плуващият дракон“ заплашително се поклащаше. Някой от най-горната палуба се подхлъзна и извади Пениуърд от равновесие. Той полуподскочи, полупадна назад, преди да успее да се хване и падна като камък. Главата му се удари с все сила в кърмата на сампана, вратът му се счупи и той се хлъзна във водата и потъна. В хаоса никой не го забеляза.

Кейси беше облегната на перилата заедно с Бартлет, Дънрос, Горнт, Орланда и семейство Марлоу. Наблизо пушеше Токс като се опитваше да събере кураж. Жена му внимателно смачка цигарата си. Корабът тежко заседна и се наклони. Горнт си блъсна главата в перилата, което го зашемети. Токс и жена му изгубиха равновесие и се прекатуриха зле през борда. Питър Марлоу се хвана за жена си и едва успя да я предпази от една преграда, Бартлет и Кейси падайки и препъвайки се минаха покрай тях и паднаха един върху друг до перилата. Бартлет правеше всичко възможно да я опази — високите й токове бяха голяма пречка.

Един от моряците видя Токс и жена му да се подават на повърхността, размахваха ръцете си и отново потънаха. Той веднага се гмурна за тях, сграбчи първо нея и я избута полуудавена на повърхността. Младият лейтенант доплува до мястото, където видя Токс и се гмурна, но в тъмнината не успя да го намери. Той се показа на повърхността за въздух и още веднъж се гмурна в непрогледния мрак, опипвайки безпомощно. Когато дробовете му щяха да се пръснат, протегнатите му напред пръсти напипаха някакви дрехи и той ги сграбчи, устремявайки се към повърхността. Токс се вкопчи в него, изпаднал в ужас. Младият мъж се освободи от хватката му и го завлече до катера.

Над тях, корабът опасно се наклони и Дънрос се вдигна. Видя Горнт в един куп и стигна с препъване до него. Опита се да го вдигне, но не успя.

— Аз съм… Аз съм добре — изпъшка Горнт като дойде на себе си. — Благодаря ти, Боже… — Вдигна поглед и видя Дънрос. — Благодаря — каза той, усмихна се мрачно и се изправи олюлявайки се. — Утре продължавам да продавам и до другата седмица ще съм успял.

Йан се разсмя.

— Ама че късмет. Идеята да изгоря до смърт или да се удавя с теб, ме изпълва с еднакъв ужас.

Десет ярда по-нататък Бартлет вдигаше Кейси. Ъгълът на палубата беше лош, а огънят още по-лош.

— Цялата тази проклета черупка може всеки момент да се преобърне.

— Какво ще стане с тях? — попита тихо тя като посочи с глава Фльор и Орланда.

Помисли за секунда, а след това решително каза:

— Скачаш първа и чакаш долу.

— Ясно!

Тя му подаде малката си чанта. Той я натъпка в единия си джоб и забърза напред. Кейси захвърли обувките си, разкопча ципа на дългата си рокля и я изхлузи. Усука тънката копринена материя на въже, завърза го около кръста си, метна се изкусно над перилата и застана там за малко, уверено на ръба, прецени внимателно скока си и скочи с перфектно лебедово гмуркане. Горнт и Дънрос я наблюдаваха, забравили непосредствената опасност.

Сега Бартлет беше до Орланда. Той видя Кейси да разсича чисто повърхността и преди Орланда да успее да направи нещо той я повдигна над перилата и каза:

— Гълъбче, задръж дъха си — и внимателно я пусна. Всички гледаха. Тя падна отвесно и потъна във водата няколко ярда встрани от Кейси, която, вече предвидила мястото, плуваше отдолу под водата. Тя лесно хвана Орланда, устреми се към повърхността, а Орланда вече дишаше, преди да осъзнае, че не е на палубата. Кейси здраво я държеше и плуваше мощно към катера, владеейки се отлично.

Горнт и Дънрос бяха възхитени. Корабът отново се наклони и те почти изгубиха опора под краката си, докато Бартлет, препъвайки се стигна до семейство Марлоу.

— Питър как си с плуването? — попита Бартлет.

— Средна работа.

— Повери ми я, а? Бях спасител… — години наред.

Преди Марлоу да успее да каже „не“, Бартлет повдигна Фльор на ръце и стъпи на ръба на перилото и за секунда застана в равновесно положение.

— Само задръж дъха си.

Тя сложи едната си ръка около врата му, хвана носа си и тогава той скочи в пространството с Фльор в ръцете си — уверено и спокойно. Гмурна се чисто в морето, като я предпазваше от удара с краката и тялото си и без сътресения се изтласка към повърхността. Главата й беше едва няколко секунди под водата и тя дори не запелтечи, въпреки че сърцето й биеше до пръсване. След секунди беше на катера. Погледнаха назад.

Щом Питър Марлоу видя, че е на сигурно място сърцето му отново започна да бие.

— О, чудесно — промърмори той.

— Видя ли Кейси? — попита Дънрос. — Фантастично.

— Какво? О, не, тай-пан.

— Господи, каква фигура!

— А да — отвърна му Горнт — и какъв кураж.

Корабът изскърца. Палубата гадно се олюля.

Като един, последните трима мъже се хвърлиха през борда. Дънрос и Горнт се гмурнаха, Питър Марлоу скочи. Гмурнаха се добре, но и двамата мъже знаеха, че не толкова добре, колкото Кейси.

От другата страна на острова, старото такси с ръмжене изкачваше тясната улица високо над „Уест пойнт“ в „Мид Левълс“, а на задната седалка Суслов пиянски се изтегна. Нощта беше непрогледна и той пееше тъжна руска балада на потящия се шофьор — вратовръзката му беше накриво, палтото му съблечено, ризата му — на потни ивици. Облаците се бяха сгъстили и слезли по-ниско, влажността нараснала и въздухът задушаваше.

— Материебитес — мънкаше той, проклинайки жегата, а после се усмихна — засуканата мръсотия му хареса. Погледна от прозореца. Далече долу светлините на големия град и на пристанището бяха обвити в мъгла от слоести облаци, а Каулуун едва се различаваше.

— Другарю, скоро ще вали — каза той на шофьора, говореше английски неясно, но не се интересуваше дали мъжът го разбира или не.

Вехтото такси хъркаше. Внезапно моторът се задави и това му напомни за кашлицата на Артър и за предстоящата им среща. Вълнението му се разпали.

Таксито го взе от „Голдън фери терминал“, после се изкачи до „Мид Левълс“, на „Пийк“ зави надясно, заобикаляйки правителствената сграда, където живееше губернаторът. Като минаваше край двореца Суслов се запита кога сърпът и чукът ще се развеят на върха на празния пилон. „Скоро — помисли си със задоволство. — С помощта на Артър, а и на «Севрин» — много скоро. Само след няколко години.“

Той се взря в часовника си. Щеше да закъснее малко, но това не го тревожеше. Артър винаги закъсняваше, никога с по-малко от десет минути и никога с повече от двайсет. „Опасно е да си човек с навици в нашата професия — помисли си той. — Но опасно или не, Артър е огромна придобивка, а «Севрин», неговото творение — един брилянтен жизнен инструмент във въоръжението на нашето КГБ — погребан наистина надълбоко, чакащ търпеливо, както всички останали «Севриновци» по целия свят. Само около деветдесет хиляди от нас сме офицерите на КГБ и все пак ние почти управляваме света. Вече сме го променили, променихме го постепенно, вече притежаваме половината… и то в такова кратко време, едва от 1917.

Толкова малко наши и толкова много техни. Но сега нашите пипала проникват във всеки ъгъл. Нашите армии от помощници — информатори, глупаци, паразити, предатели, подлеци, които се самоизмамват и неуспели, пропаднали привърженици, които ние така умишлено вербуваме, са на всяко парче земя, изяждайки се един друг като вредители и всичките подменяни рано или късно. И навсякъде един от нас, един от елита, офицерите на КГБ в центъра на всяка сплетня, контролиращи, ръководещи, отстраняващи. Ние действително сме модерна Русия. Авангардът на Ленин. Без нас, нашата техника и нашето оркестрирано използване на страха няма да има Съветска Русия, нито Съветска империя, нито движеща сила, която да пази ръководителите на всемогъщата партия — и никъде по земята няма да има комунистическа държава. Да, ние сме цвета на обществото.“

Усмивката му стана по-широка.

Беше горещо и душно в таксито, въпреки че прозорците бяха отворени.

Изкиска се като си спомни измисленото си минало, както го беше представил пред Травкин. Този паразит! Просто още един глупак, още едно оръдие, което може да бъде използвано, а когато си свърши работата да бъде елиминиран.

Баща му беше комунист от самото начало — първо тайно в ЧК, а после в КГБ от създаването му през 1917. Сега, когато наближаваше 80-те, все още висок и с изправена осанка, в заслужен отдих, живееше като старомоден принц с прислужници, коне и телохранители. Суслов беше сигурен, че ще наследи същата тази дача, същата земя, същата почит, когато му дойде времето. Това очаква и сина му — новак в КГБ, ако продължаваше да служи безрезервно.

„Да — каза си той уверено, — след 13 години ще заслужа отдих. Още 13 велики години да помага на нападението да се движи напред, да не се отпуска, независимо от това какво прави врагът.

А кой е врагът? Истинският враг?

Всички онези, които не ни се подчиняват, всички онези, които отхвърлят нашето величие — най-много руснаците.“ Той силно се изсмя.

Умореният млад шофьор с кисела физиономия погледна за миг в огледалото за обратно виждане. Надяваше се, че доста пияният му клиент не ще може да разчете правилно сумата от апарата и ще му даде голям бакшиш. Той погледна адреса, който му беше даден.

„Роуз корт“ на „Коутуол роуд“ е модерен четиринайсет етажен блок. Долните три етажа бяха гаражи. Около него имаше тясна ивица бетон, а отдолу под тънък бетонен насип бяха „Синклер роуд“ и „Синклер тауърс“ и още жилищни блокове, сгушени в планината. Специално място за живеене. Величествена гледка, апартаментите — под облаците.

Таксиметровият апарат показваше 8,70 ХК долара. Суслов надникна в едно тесте с банкноти, подаде на шофьора 100 вместо 10 и излезе с усилие. Една китайка си вееше нетърпеливо с ветрило. Той залитна към домофона на апартаментите. Тя каза на шофьора да чака мъжа й и погледна с ненавист след Суслов.

Краката му бяха нестабилни. Намери бутона, който търсеше и го натисна: „Ърнест Клинкър, господин управител“.

— Кой е?

— Ърни, аз съм Грегор — каза той с дебел глас като се оригна. — Вътре ли си?

— Не съм. Разбира се, че съм вътре, друже. Ти закъсня! Струва ми се, че си ходил от кръчма в кръчма! Няма водка, няма бира, а ние с Мейбъл сме тук, за да те посрещнем.

Суслов се запъти към асансьора. Вратата на апартамента вече беше отворена и един малък грозен мъж с румено лице на около шестдесет протегна ръката си.

— Хвърли камък по гадните врани! Да зарежем нещо — каза Клинкър с усмивка, която показваше евтини изкуствени зъби. — Ти си си сръбнал малко, а приятелче? — Суслов го прегърна като мечка, в замяна получи същото и влязоха вътре.

Апартаментът се състоеше от две мънички спални, всекидневна, кухня, баня. Стаите бяха оскъдно, но приятно мебелирани и единственият разкош беше малък магнетофонен дек, от който силно се носеше оперна музика.

— Бира или водка?

Суслов засия и се оригна.

— Първо да пусна една вода, после водка, после… после още една и тогава… тогава в леглото.

— Прав си, Капитане, стари мой друже. Хей, Мейбъл, кажи здрасти на Капитана!

Старият сънен булдог върху добре изгризаната си постелка отвори за малко едното си око, излая веднъж и отново заспа почти веднага. Клинкър засия, отиде до масата, наля една люта водка и чаша вода. Без лед. Той отпи малко „Гинес“ и извика:

— Колко ще останеш, Грегор?

— Само тази вечер, товарищ. Може би и утре вечер. Утре… утре трябва пак да съм на борда. Но утре вечер… може би, а?

— Ами Джини? Тя отново те изгонила…?

В безличния камион, паркиран долу на пътя Роджър Крос, Брайън Куок и техникът от полицейската радиослужба слушаха този разговор през един високоговорител. Чуха Клинкър да се киска и да повтаря:

— Значи те е изхвърлила, а?

— Цяла вечер танцувахме джига и тя… тя казва иди при Ърни и ме остави… остави ме да спя.

— Ти си един щастлив мръсник. Тя е принцеса, онази. Доведи я утре тук.

— Да… да, аз… ще го направя. Да, тя е най-добрата.

Чуха, че Суслов изсипа кофа вода в тоалетната и се върна.

— Ето, стари приятелю.

— Благодаря. — Звук от жадно пиене. — Аз… аз мисля… аз мисля, че ми се иска да легна за… да легна. За няколко минути.

— Май по-точно за няколко часа. Не се тормози аз ще направя закуската. Ето, още едно…

Полицаите в камиона слушаха внимателно. Крос беше наредил да поставят микрофон в апартамента на Клинкър преди две години. Наблюдаваха го периодично, винаги, когато Суслов беше там. Суслов се беше запознал с Клинкър в един бар. И двамата мъже бяха подводничари и се сприятелиха. Клинкър го беше поканил да остане и от време на време Суслов се възползваше. Крос веднага разпореди проверка на Клинкър, но не откриха нищо неблагоприятно. В продължение на двайсет години Клинкър е бил моряк в Кралската флота. След войната се местил от място на място в търговския флот през Азия до Хонконг, където се установил, след като се пенсионирал. Тих, сговорчив човек, който живееше сам и от пет години беше домоуправител и пазач на „Роуз корт“. Суслов и Клинкър бяха като гърне и похлупак пиеха много, гуляеха много и си разказваха истории. Нито един от разговорите им, които продължаваха с часове не беше от значение.

— Натряскал се е както обикновено, Брайън — каза Крос.

— Да, сър — Брайън Куок беше отегчен, но се опитваше да не го показва.

В малката всекидневна Клинкър подаде рамото си на Суслов.

— Хайде, на тебе ти се спи. — Той настани Суслов в малката спалня. Суслов се просна с цялата си тежест и въздъхна.

Клинкър дръпна завесите, после отиде до един друг малък магнетофон и го включи. След миг от лентата се чу тежко дишане и леко похъркване. Суслов се изправи безшумно, без следа от пиянство. Клинкър, вече на колене, махна едно чердже и отвори люка на пода. Суслов безшумно потъна долу. Клинкър се ухили, плесна го по гърба и затвори след него добре смазаната врата. Стълбите под люка водеха до неравен тунел, който се съединяваше с големия, сух, подземен, отточен и гърмящ канал. Суслов внимателно търсеше път, като се възползваше от мигащата светлина, която беше на конзола в дъното на стълбите. За момент чу кола по „Синклер роуд“ точно над главата му. Още няколко стъпки и беше под „Синклер тауърс“. Друг люк водеше към малка стаичка на един пазач. Извеждаше навън до някаква неизползвана задна стълба. Започна да се катери.

Роджър Крос все още слушаше тежкото дишане примесено с опера. Камионът беше тесен и вътре беше задушно, ризите им бяха мокри от пот. Крос пушеше.

— Звучи така, сякаш е заспал нощен сън — каза той. Чуваха Клинкър да си тананика със затворена уста и движенията му докато почистваше счупената чаша. Червената предупредителна светлина на предната част на радиото започна да премигва. Операторът чукна по предавателя.

— Патрулна кола 1423. Кажете.

— От щабквартирата за командира Крос. Спешно.

— Крос слуша.

— Дежурният е, сър. Току-що пристигна доклад, че в ресторанта на „Плуващия дракон“ има пожар… — Брайън Куок ахна. — … Пожарните вече са там и полицаят каза, че може би около 20 са мъртви или са се удавили. Изглежда, че корабът се е запалил от кухнята, сър. Имало е няколко експлозии. Те са отнесли по-голямата част от корпуса и… Момент, сър, пристигна друго съобщение от марината.

Те зачакаха. Брайън Куок наруши тишината.

— Дънрос?

— Празненството на най-горната палуба ли беше? — попита Крос.

— Да, сър.

— Той е твърде умен, за да изгори до смърт или да се удави — каза тихо Крос.

— Пожарът случайно ли е възникнал или е причинен умишлено?

Брайън Куок не отговори.

Гласът от щаб квартирата отново се чу.

— Марината докладва, че корабът се е преобърнал. Казват, че е силно разцепен и като че ли няколко души са останали под него.

— Нашият агент беше ли с важните персони?

— Не сър, той чакаше на кея близо до колата си. Нямаше никакво време да се свържем с него.

— Ами хората, които бяха на най-горната палуба?

— Момент така ще попитам…

Отново настъпи тишина. Брайън Куок си избърса потта.

— … Казват, че 20 или 30 от онези горе са скочили, сър. За нещастие повечето от тях са напуснали кораба малко късно, точно преди да се преобърне. От марината не знаят колко от тях са останали отдолу.

— Чакай така. — Крос помисли малко и отново заговори в микрофона. — Изпращам незабавно командира Куок там. Изпратете група водолази да го посрещнат. Помолете флотата за помощ. Ще бъда у дома, ако потрябвам. — Той щракна микрофона. После се обърна към Брайън. — Ще тръгна пеша оттук. Обади ми се веднага щом научиш нещо за Дънрос. Ако е мъртъв веднага ще отидем до банковите трезори и по дяволите последствията. А сега, възможно най-бързо.

Той излезе. Камионът се отправи нагоре по хълма. Абърдийн беше по хребета на планините право на юг. Той погледна „Роуз корт“ за миг, а после надолу през улицата под „Синклер тауърс“. Една от групите му все още наблюдаваше входа, чакайки търпеливо завръщането на Цу-ян. „Къде ли е това копеле?“ — запита се раздразнено.

Много загрижен, тръгна надолу по хълма. Започна да пръска дъжд, ускори стъпките си.

Суслов взе една леденостудена бира от модерния хладилник и я отвори. Пи с удоволствие. „Синклер тауърс“ номер 32 беше просторна, богата, чиста и добре мебелирана, с три спални и обширна всекидневна. Беше на единайсетия етаж. Имаше три апартамента на всеки етаж, около два тесни асансьора и аварийно стълбище. Мистър и мисис Джон Чен притежаваха 31-ви апартамент. 33-ти принадлежеше на мистър К. В. Лий. Артър беше казал на Суслов, че К. В. Лий е фалшивото име на Йан Дънрос, който следвайки образеца на своите предшественици, единствен имаше достъп до 3 или 4 частни апартамента из различните части около колонията. Суслов не се беше запознавал нито с Джон Чен нито с Дънрос, въпреки че ги беше срещал по състезания или по други места много пъти.

Внезапен шквал омота завесите, които бяха дръпнати пред отворените прозорци и той чу дъжда. Затвори прозорците внимателно и погледна навън. Улиците и покривите вече бяха мокри. Светкавица проряза небето. Последва тътен от гръмотевица. Температурата беше паднала с няколко градуса. „Ще има хубава буря“, помисли си той с благодарност, доволен, че не е в мъничката паянтова пететажна къща без асансьор на Джини Фу в Монкок и също така щастлив, че не е у Клинкър.

Артър беше организирал всичко: Клинкър, Джини Фу, тази сигурна къща, тунела, така добре, както самият би го направил във Владивосток. Клинкър беше подводничар и кореняк лондончанин. Винаги беше мразел офицерството. Артър каза, че е лесно Клинкър да бъде привлечен за каузата, като се използват вродените у човека подозрения, омрази и потайност.

— Грозният Ърни знае съвсем малко за теб, Грегор — знае разбира се, че си руснак и капитан на „Иванов“. Що се отнася до тунела, казах му, че имаш любовна връзка с една омъжена жена в „Синклер тауърс“, съпругата на един тай-пан от върхушката. Казах му, че записите на магнетофона на хъркане и секретността са, защото скапаните копои са по петите ти и, че са се промъкнали и подслушват апартамента му.

— Копои?

— Жаргонното име на полицаите. Кореняците лондончани винаги са мразили копоите и на грозния Ърни ще му достави удоволствие да ги преметне. Отнасяй се добре към Кралската флота и той ще ти е вярно куче до смърт.

Суслов се усмихна. „Клинкър не е лош човек, а само досадник“.

Той отпи от бирата си, докато се разхождаше из всекидневната. Следобедният вестник беше там. Това беше „Гардиън“, заглавията крещяха. „Тълпа убива ароматно цвете“ и една сполучлива снимка на бунта. Седна в един фотьойл и зачете.

В този момент острите му уши чуха спирането на асансьора. Отиде до масата край вратата и постави заглушител на заредения пистолет. Пъхна оръжието в джоба си и надзърна през шпионката.

Звънецът на вратата също беше със заглушител. Той я отвори и се усмихна.

— Хайде, приятелю — топло прегърна Жак де Вил. — Много време мина.

— Да, да, точно така, другарю — каза де Вил сърдечно. Последният път, когато видя Суслов беше в Сингапур, пет години по-рано, на една тайна среща уредена от Артър, точно след като де Вил склони да се присъедини към „Севрин“. Той и Суслов се срещнаха също така тайно в голямото пристанище на Брест във Франция през юни 1941, дни преди нацистка Германия да нападне Съветска Русия, когато двете страни външно бяха все още съюзници. По онова време де Вил беше маки, а Суслов — втори командир и политкомисар на една съветска подводница, която привидно беше там за ремонт. Запитаха де Вил дали иска да поведе истинска война срещу капиталистическия враг като таен агент, след като фашистите бъдат победени.

Той прие с цялото си сърце.

За Суслов беше лесно да му повлияе. Заради възможностите на де Вил след войната, КГБ тайно го предаде на Гестапо, а след това го спаси от лагер на смъртта. Партизаните му дадоха фалшиво доказателство, че е бил предаден от един от неговите хора заради пари. По онова време де Вил беше на 32 и както мнозина заслепен от социализма и някои от доктрините на Маркс и Ленин. Той никога не беше членувал във френската комунистическа партия, но сега, благодарение на „Севрин“, беше почетен капитан от КГБ.

— Изглеждаш уморен, Фредерик — каза Суслов, използвайки псевдонима на де Вил. — Какво не е наред?

— Просто семеен проблем.

— Кажи ми.

Суслов изслуша внимателно тъжния разказ на де Вил за зет му и дъщеря му. От срещата им през 41-ва той контролираше де Вил. През 47-ма нареди да дойде в Хонконг и да се присъедини към „Струан“. Преди войната де Вил и баща му притежаваха много успешен бизнес и имаха близки делови и семейни връзки със „Струан“. Така, че промяната беше лесна и добре дошла. Тайната задача на де Вил беше да стане член на Вътрешния двор, а с течение на времето и тай-пан.

— Къде е сега дъщеря ти? — попита състрадателно. Де Вил му обясни.

— А, шофьорът на другата кола? — Суслов запомни номера, името и адреса. — Ще гледам да се заемат с него.

— Не — каза изведнъж де Вил. — Беше нещастен случай. Не можем да наказваме някого заради нещастен случай.

— Бил е пиян. Няма извинение за шофиране в пияно състояние. Така или иначе ти си от значение за нас. Ние се грижим за себе си. Аз ще се заема с него.

Де Вил знаеше, че няма смисъл да спори. Дъждовен порив затропа по прозорците.

— Дявол да го вземе, но дъждът е добър. Температурата трябва да се е понижила с 5 градуса. Дали ще продължи?

— Съобщиха, че фронтът е обширен.

Де Вил гледаше как капчиците се стичат по стъклото и се чудеше защо го бяха повикали.

— Как я караш?

— Много добре. Ще пиеш ли? — Суслов отиде до бара, облицован с огледала. — Има хубава водка.

— Добре, водка. Но малка.

— Ако Дънрос се оттегли, ти ли ще бъдеш новия тай-пан?

— Мисля, че изборът ще бъде между нас четиримата: Гавалан, Дейвид Макструан, аз и Линбар Струан.

— В този ред ли?

— Не знам. Освен Линбар, който със сигурност е последен. Благодаря. — Де Вил пое питието си. Вдигнаха наздравица за себе си. — Обзалагам се, че ще е Гавалан.

— Кой е този Макструан?

— Един далечен братовчед. В момента оглавява разширението ни в Канада. Опитваме се да вложим капитал и да проникнем в дървените стърготини, медта и всички канадски минерали предимно от Британска Колумбия.

— Добър ли е?

— Много добър. Много упорит. Много мръсен борец. На 41, бивш лейтенант, парашутист. Лявата му ръка беше почти откъсната над Бирма от оплитане в парашута. Той просто завърза турникет и продължи да се бие. Това му донесе Военен кръст. Ако аз бях тай-пан щях да избера него. — Де Вил сви рамене. — Според закона на нашата компания само тай-панът може да назначава наследника си. Може да го направи по всяко време, дори чрез завещание ако иска. По какъвто и начин да е направено, то е обвързано с „Ноубъл хаус“.

Суслов го наблюдаваше.

— Дънрос направил ли е завещание?

— Йан е много експедитивен.

Възцари се тишина.

— Още една водка?

— Не, мерси. Ще остана на тази. Артър ще дойде ли?

— Да. Какво можем да направим, за да наклоним везните в твоя полза?

Де Вил се поколеба, а после сви рамене. Суслов си наля още.

— Лесно ще дискредитираме този Макструан и останалите. Да, лесно е да ги елиминираме. — Суслов се обърна и го погледна. — Дори Дънрос.

— Не. Това не е решението.

— Има ли друго?

— Търпение — усмихна се де Вил, но очите му бяха много уморени и там се криеха сенки. — Не бих искал да съм причината за… за неговото отстраняване или на останалите.

Суслов се изсмя.

— Не е необходимо да се убива, за да се отстранява. Нима сме варвари? Разбира се, че не. — Той внимателно наблюдаваше протежето си. „Трябва да се поработи с де Вил“. — Разкажи ми за американеца Бартлет и за сделката „Струан“ — „Пар-Кон“.

Де Вил му разказа всичко, което знаеше.

— Парите на Бартлет ще ни дадат всичко, от което се нуждаем.

— Може ли този Горнт да поеме нещата?

— И да и не. Възможно е. Той е упорит и истински ни мрази. Това е отдавнашно съперни…

— Да, зная — Суслов беше изненадан, че де Вил продължава да му повтаря неща, които вече знаеше. „Това е лош знак“, помисли си той и си погледна часовника. — Нашият приятел закъснява 25 минути. Това е странно.

Двамата мъже не се безпокояха. Срещи като тази никога не можеха да бъдат напълно сигурни, тъй като никой никога не можеше да контролира неочакваното.

— Чу ли за пожара в Абърдийн? — попита де Вил след кратък размисъл.

— Какъв пожар?

— Имаше бюлетин по радиото точно преди да се кача. — Де Вил и жена му живееха в 20-ти апартамент на шестия етаж. — Ресторантът на „Плуващия дракон“ в Абърдийн е изгорял. Може би Артър е бил там.

— Видя ли го? — Суслов внезапно се загрижи.

— Не. Но лесно може и да съм го пропуснал. Тръгнах доста преди вечеря.

Суслов замислено отпи от водката си.

— Каза ли ти вече кои са другите в „Севрин“?

— Не. Подпитах го както ми нареди, но той…

— Нареди? Аз не ти нареждам, товарищ, аз само ти предлагам.

— Разбира се. Всичко, което той каза беше: „Като му дойде времето ще се съберем всички“.

— Ние двамата скоро ще узнаем. Той е изключително коректен. — Суслов искаше да изпита де Вил и Артър. Това бе едно от основните правила в КГБ, никога да не се доверяваш много на своите шпиони колкото и да са важни те. Спомни си за своя инструктор, който им набиваше в главите един цитат от книгата на Сън Цу „Военното изкуство“, която беше задължително четиво за всички съветски военни: „Има пет класи шпиони: местни, вътрешни, обработени, обречени, оцеляващи. Когато и петте категории работят в съгласие, държавата ще бъде в безопасност, а армията цялостна. Местните шпиони са онези, които са местни жители. Вътрешните шпиони са чиновници от враговете. Обработените шпиони са вражеските, преминали на наша страна. Обречените шпиони са онези, на които им се подава фалшива информация и, които биват предавани. Оцеляващите шпиони връщат обратна информация от лагера на врага. Помнете, че в цялата армия никой не бива да е по-щедро награждаван. Но, ако някой шпионин издаде някаква секретна информация, преди да е дошъл момента, той или тя трябва да бъдат убити заедно с онези, на които е издадена информацията.“

„Ако другите доклади на А. М. Г. приличат на вече разкрития — помисли си Суслов безстрастно, — тогава Дънрос е обречен.“

Той наблюдаваше де Вил, преценяваше го, харесваше го, доволен, че той отново бе издържал изпитанието — както и Артър. Последният абзац от „Военното изкуство“, една толкова важна за съветския елит книга, изскочи в съзнанието му: „Само просветеният ръководител и мъдрият генерал ще използват висшата интелигентност на армията за целите на шпионажа. Шпионите са най-важният елемент по време на война, тъй като от тях зависи способността на армията да се придвижва.“

„Това прави и КГБ — помисли си доволен той. — Търсим най-добрите таланти в целия Съюз. Ние наистина сме елитът. Действително имаме нужда от шпиони от петте категории. Необходими са ни тези хора — Жак, Артър и всички други.“

Суслов си отдъхна, Артър с право беше предпазлив. Част от плана на Артър беше седмината никога да не се запознаят и да не научат, че Суслов е контрольор на „Севрин“ и шеф на Артър. Той познаваше всички „къртици“ на „Севрин“. Заедно с Артър беше одобрявал всеки един от тях през годините, като непрестанно поставяше всички на изпитание, изпробваше тяхната лоялност, отстраняваше някои, заместваше други. „Ти винаги изпитваш и в момента, в който някой шпионин се поколебае, значи е дошло времето да бъде неутрализиран или отстранен, преди да те отстрани или неутрализира. Дори Джини Фу — помисли си той, — въпреки, че тя не е шпионка и не знае нищо. Никога в никого не можеш да си сигурен, освен в себе си — това е, на което ни учи нашата съветска система. Да. Време е да я заведа на пътешествието, което все й обещавам. Едно кратко пътуване другата седмица. До Владивосток. Щом веднъж се озове там, тя може да бъде пречистена и реабилитирана, да се извлече полза от нея и никога повече да не се връща тук.“

Той отпи от водката си, като въртеше около езика си парливата течност.

— Даваме на Артър половин час. Моля — каза той като му кимна да седне на стола.

Де Вил махна вестника и седна в креслото.

— Чете ли за сгромолясването на банките?

Суслов засия.

— Да, товарищ. Великолепно.

— Това операция на КГБ ли е?

— Не ми е известно. Ако е така, ще има повишение за някого. Това беше ключов момент в Лениновата политика — да се обръща специално внимание на западните банки, които са сила. Да се проникне в тях на най-високо равнище, да се окуражава и помага на другите да подклаждат катастрофи в западните валути, но в същото време да вземат назаем капитал от тях, възможно най-много, независимо от лихвата, колкото е по-дългосрочен заемът, толкова по-добре, уверявайки, че никой руснак никога не е просрочил изплащането, независимо от цената. Сгромолясването на „Хо-Пак“ със сигурност ще свали и другите. Вестниците казват, че дори „Виктория“ може да фалира, а?

Де Вил не успя да се въздържи и потръпна и Суслов го забеляза. Загрижеността му се увеличи.

— По дяволите, но това ще съсипе Хонконг — каза де Вил. — О, аз знам, че колкото по-скоро, толкова по-добре, но… но да бъдеш погребан толкова дълбоко.

— Не си заслужава да се тревожиш за това. На всички ни се случва, ти си смутен заради дъщеря ти. Кой баща не би бил? Ще мине.

— Кога ще можем да направим нещо? Аз съм уморен, така съм уморен от чакане.

— Скоро. Слушай — каза Суслов, за да го окуражи. — През януари бях на среща с Висшия ешелон в Москва. Банковото дело беше от първостепенно значение. Според нашите последни сметки ние сме длъжници на капиталистите с близо 30 млрд. заеми — повечето от тях са към Америка.

Де Вил ахна.

— Богородице, нямах представа, че имате такива успехи.

Усмивката на Суслов стана още по-широка.

— Наистина не ги разбирам капиталистите. Те се самозаблуждават. Ние откровено ги унищожаваме, а те ни дават средствата за това. Удивителни са. Ако ние имаме време, 20 години — най-много 20 години, дотогава нашият дълг ще е 60 млрд., а що се отнася до тях ние ще сме трикратно по-голяма опасност, никога не просрочваме плащанията си… във война, мир или депресия. — Той даде воля на смеха си. — Какво беше казал швейцарският банкер? „Дай на заем малко и получаваш длъжник. Дай на заем много и получаваш партньор.“ Седемдесет милиарда Жак, стари приятелю, и те са наши. Седемдесет и ние можем да извъртим тяхната политика така, че да отговаря на нашите интереси. И тогава, в който и да е момент по наш собствен избор, последната шегичка. „Колко жалко господин Капиталист, Ционист, Банкер, съжаляваме, вие сте разорен. О-о, много съжаляваме, но ние повече не можем да си плащаме дълговете, нито дори лихвите по тези дългове. Много съжаляваме, но от този момент цялата наша валута понастоящем е без стойност. Нашата нова валута е червена рубла. Една червена рубла струва сто от вашите капиталистически долари…“ — Суслов беше много щастлив — … и колкото и да са богати банките взети заедно, те никога няма да могат да прежалят седемдесет милиарда. Никога. Седемдесет и отгоре по онова време заедно с милиардите на целия Източен блок! Тези тъпи мерзавци заслужават да изгубят! Защо трябва да се борим с тях, когато собствената им алчност и глупост ги погубват. А?

Де Вил смутено поклати глава. Суслов го изплаши. „Сигурно остарявам — помисли си той. — В началото беше толкова лесно да повярвам в каузата на масите. Виковете на онеправданите бяха толкова силни и ясни. А сега? Сега те не са така ясни. Аз все още съм обвързан, дълбоко обвързан. Не съжалявам за нищо. Франция ще бъде по-добре при комунистите.

Дали наистина ще е така?

Вече не зная, поне не със сигурност, не така както по-рано. Жалко е за всички хора, че трябва да има някакъв «изъм» — каза си той като се опитваше да прикрие болката си. — Би било добре да няма.“

— Казвам ти, стари приятелю, Сталин и Берия бяха гении — казваше Суслов. — Те са най-великите руснаци, които някога са се раждали.

Де Вил беше шокиран и едва успя да се овладее. Той си спомни за ужаса по време на германската окупация, унижението на Франция, всички села, махали и лозя, спомни си, че Хитлер никога не би посмял да атакува Полша и да започне войната без пакта на Сталин за ненападение, с който той защитаваше тила си. Без Сталин нямаше да има война, нито катастрофа и всички ние щяхме да бъдем много по-добре.

— Двайсет милиона руснаци? Милиони други — каза той.

— Една умерена цена. — Суслов отново си наля. Ентусиазмът и водката го завладяха. — Заради Сталин и Берия ние притежаваме цяла Източна Европа от Балтика до Балканите: Естония, Литва, Латвия, Чехословакия, Унгария, Румъния и България, цяла Полша, Прусия, половин Германия, далечна Монголия. Северна Корея и опори навсякъде другаде. Тяхната операция „Лион“ размаза Британската империя. Заради тяхната поддръжка Обединените нации бяха създадени, за да ни дадат в ръцете най-великото оръжие в нашия арсенал. А после и Израел. — Той започна да се смее. — Моят баща беше един от контрольорите на тази програма.

Де Вил почувства как косата му настръхна.

— Какво?

— Израел беше един успех на Сталин — Берия със значителни размери. Кой помогна и тайно, и явно да бъде създадена държавата? Кой я призна незабавно? Ние го направихме, разбира се и защо? За да споим в сърцето на Арабия едно раково образувание, което ще гнои и постоянно ще разрушава и двете страни и заедно с това ще намали индустриалната мощ на Запада. Евреи срещу мохамедани, срещу християни. Тези фанатици никога няма да живеят в мир едни с други, въпреки че биха могли и то лесно. Никога няма да погребат различията си дори да им струва глупавият живот. — Той се изсмя и се втренчи в чашата си.

Де Вил го наблюдаваше, мразеше го, искаше да го унищожи, страхуваше се, знаеше, че е изцяло във властта му. Веднъж преди няколко години той осуети изпращането на няколко текущи суми на „Струан“ до един пощенски номер в Берлин. Ден преди това някакъв непознат му се обади вкъщи. Никога преди не е имало такова позвъняване. Беше приятелско. Но той си знаеше.

Де Вил потисна едно потръпване, тъй като Суслов вдигна поглед към него.

— Не си ли съгласен, товарищ? — каза човекът на КГБ, сияещ. — Кълна се никога няма да разбера капиталистите. Те правят врагове от сто хиляди араби, които притежават истинските запаси от нефт в света, а един ден ще се нуждаят от тях отчаяно. Скоро ще имаме Иран и Залива и протока Хормуз. Тогава ще спрем кранчето за Запада, те ще са наши и няма да има нужда от война — само унищожение. — Суслов пресуши водката си и си наля друга.

Де Вил го наблюдаваше. Отвращаваше се от него, чудеше се ужасен, каква е неговата собствена роля. „Затова ли бях една почти перфектна «къртица» в продължение на шестнайсет години, непрекъснато готов, вън от подозрение? Дори Сюзън нищо не подозира и всички вярват, че съм антикомунист, симпатизирам на «Струан», което е архикапиталистическото творение на цяла Азия. Мислите на Дърк Струан проникват в нас. Печалба. Печалба за тай-пана и за «Ноубъл хаус» и тогава Хонконг в този ред и адът заедно с всички, освен Короната, Англия и Китай. И дори да не стана тай-пан аз все още мога да направя «Севрин» разрушителя на Китай, което Суслов и Артър искат. Но дали го искам сега? Сега, когато за първи път действително погледнах в… в това чудовище и в цялото им лицемерие?“

— Сталин — каза той, потрепервайки под погледа на Суслов — Запознавал ли си се някога с него?

— Веднъж бях близо до него. На десет фута. Беше нисичък, но човек можеше да почувства мощта му. На един прием през 1953, който Берия даде за няколко старши офицери на КГБ. Баща ми беше поканен и на мен ми беше разрешено да отида с него. — Сталин беше там, Берия, Маленков… Знаеш ли, че истинското име на Сталин е Йосиф Висарионович Джугашвили? Той е син на един обущар от Тифлис, моят роден град.

Те се чукнаха.

— Не бъди толкова тъжен, другарю — каза той, като не разбра правилно де Вил. — Независимо от личната ти загуба. Ти си част от бъдещето, част от марша към победата. — Суслов пресуши чашата си. — Сталин трябва да е умрял като щастлив мъж, и ние трябва да бъдем така щастливи, нали?

— А, Берия?

— Берия се опита да завземе властта твърде късно. Не успя. Ние от КГБ сме като японците. Онова, в което сме съгласни и те, и ние е, че единственият грях е провалът. Но Сталин… Има една история, разказа ми я баща ми, че когато в Ялта без никаква концесия Рузвелт се съгласил да даде на Сталин Манджурия и Курилските острови, които ни гарантираха превъзходство над Китай и Япония и всички Азиатски води. Сталин получил задушаване от кръвоизлив, защото се опитвал да задуши смеха си и за малко щял да умре.

След пауза де Вил каза:

— А Солженицин и Гулаг?

— Ние сме на война, приятелю, има предатели сред нас. Как без страх малцинството може да управлява мнозинството? Сталин знаеше това. Беше велик мъж. Дори и смъртта му ни направи услуга. Беше великолепно от страна на Хрушчов да го използва, за да „хуманизира“ СССР.

— Това друг „номер“ ли беше? — попита потресен де Вил.

— Би трябвало да е държавна тайна. Няма значение, славата на Сталин скоро ще бъде върната. А сега какво става с Отава?

— О, бях във връзка с Жан-Шарл…

Телефонът рязко иззвъня. Едно-единствено иззвъняване. Очите им се впериха в него. Дишането им почти спря. След около двадесет секунди отново иззвъня веднъж. Двамата мъже си отдъхнаха. Още около двайсет секунди и трето продължително позвъняване. Едно иззвъняване означаваше: „Опасност — напуснете веднага“, две — че срещата се отлага, три, че който и да се обажда скоро ще бъде там, а ако третото иззвъняване е продължително — няма опасност да разговарят.

Суслов вдигна телефона. Чу дишане. Артър попита със странния си акцент:

— Мистър Лоп-синг там ли е?

— Няма никакъв Лоп-тинг тука. Набрали сте грешен номер — каза Суслов с променен глас, съсредоточавайки се с усилие.

— Не мога да дойда тази вечер. Ще бъде ли удобно в петък в три?

Петък означаваше четвъртък, сряда — вторник и така нататък. Три беше код за място на срещата: състезателната писта „Хепи вели“ рано призори.

Утре в зори!

— Да.

Телефонът прекъсна с щракане. Остана само сигналът свободно.

37

04:50 часа

Около час преди зазоряване в проливния дъжд Гудуедър Пуун погледна надолу към полуголото тяло на Джон Чен и изруга. Беше прегледал внимателно дрехите му и проучи основно безкрайно количество кал от гроба, която изкопаха двамата младоци Кин Пак и Дог-йърд Чен. Не намери нищо. Нито монети, нито части от монети, нито скъпоценности, абсолютно нищо. А Фор Фингър Уу му беше казал: „Намери тази половин монета, Гудуедър Пуун!“

Той заповяда на Дог-йърд Чен и на Кин Пак да занесат тялото долу и заплаши Смолпокс Кин, че ако се оплаче още веднъж ще му изтръгне езика. Оставиха тялото на Фадър Кин в уличката. Тогава Пун беше потърсил краля на просяците от Каулуун сити — далечен племенник на Фор Фингър Уу. Всички просяци бяха членове на просешката гилдия и имаше един крал в Хонконг, един в Каулуун и един в Каулуун сити. В миналото просенето беше доходна професия, но сега заради тежките присъди и глоби и множеството добре платени работи не беше.

— Нали разбираш, почтени кралю на просяците, този наш познат току-що умря. — Гудуедър Пуун обясни търпеливо на видния старец. — Той няма никакви роднини, затова е бил изхвърлен на уличката на цветопродавачите. Моят Хай Дрегън със сигурност ще оцени една малка услуга. Вероятно ще можеш да уредиш едно скромно погребение. — Преговаряше вежливо, след това плати уговорената цена и отиде до таксито и колата им, които чакаха извън границите на града, щастлив, че сега тялото ще изчезне завинаги без следи. Кин Пак беше вече на предната седалка на таксито.

— Води ни при Джон Чен — заповяда той. — И бързай.

— Карай по „Ша Тин роуд“ — каза важно Кин Пак на шофьора. Дог-йърд Чен се беше свил на задната седалка с повечето от бойците на Гудуедър Пуун. Смолпокс Кин и другите ги следваха в колата.

Двете машини заминаха на северозапад към Новите територии през села и новозаселени области и паянтови градове от преселници, през планински проходи, покрай железопътни линии, които водеха на север към границата, покрай богати пазарни градини, натежали от миризма на оборски тор. Непосредствено преди рибарското село Ша Тин, завиха вляво от главния път по неравна и кална странична алея. На една поляна с дървета спряха и излязоха.

Беше топло в дъжда, земята миришеше на сладко. Кин Пак взе лопатата и ги поведе към храсталака. Гудуедър Пуун държеше фенерчето, докато Пак, Дог-йърд Чен и Смолпокс Кин търсеха. Беше им трудно да намерят точното място в тъмнината. Два пъти започваха да копаят, но Кин Пак си спомни, че баща им отбеляза мястото с камъни, сложени на кръст. Ругаещи и мокри намериха знака и започнаха да копаят. Отдолу земята беше суха. Скоро изровиха трупа, увит в одеяло. Миризмата беше тежка. Въпреки, че Гудуедър Пуун ги накара да съблекат тялото и търси усърдно, не намери нищо.

— Изпратихте всичко друго на Чен от „Ноубъл хаус“, нали? — попита той отново.

— Да — каза рязко младият Кин Пак. — Колко пъти трябва да ти казвам? — Той беше много изтощен, дрехите му бяха просмукани от влагата и беше сигурен, че ще умре.

— Всички да си свалят смрадливите дрехи. Обувки, чорапи, всичко. Искам да видя какво има в джобовете ви.

Те се подчиниха. Кин Пак носеше верижка с евтин нефрит. Почти всеки в Китай носеше парче нефрит за щастие, тъй като се знаеше, че, ако някой зъл бог направи така, че се спънеш, духът на нефрита ще застане между теб и злото, ще поеме силата на удара вместо теб и няма да пострадаш. А ако това не се случи, значи богът за съжаление е спял.

Гудуедър Пуун не намери нищо в джобовете на Кин Пак. Хвърли му обратно дрехите. Сега вече и той беше прогизнал и твърде кисел.

— Можеш да се обличаш и облечи трупа отново. И побързай!

Дог-йърд Чен имаше почти 400 хонконгски долара и гривна от нефрит с добро качество. Един от мъжете взе нефрита, а Пун сложи парите в джоба си и се обърна към Смолпокс Кин. Очите на всички се отвориха широко, когато видяха голямата пачка банкноти, който той намери в джоба на панталоните на младежа.

Гудуедър Пуун я закри внимателно от дъжда.

— Откъде, в името на Небесната Кучка, взе всичко това?

Той им разказа как е ограбил щастливците пред „Хо-Пак“ и те се засмяха и го поздравиха за прозорливостта му.

— Много добре, много умно — каза Пун. — Ти си добър бизнесмен. Облечи си дрехите. Как беше името на старицата?

— Нарече се Ах Там. — Смолпокс Кин избърса дъжда от очите си. Палците на краката му се завиваха в калта, пострадалата му ръка го болеше. — Ще те заведа при нея, ако желаеш.

— Ей, тука имам нужда от проклетата светлина! — извика Кин Пак. Той беше на колене и се бореше с дрехите на Джон Чен. — Може ли някой да ми подаде ръка?

— Помогнете му.

Дог-йърд Чен и Смолпокс Кин побързаха да помогнат, а Гудуедър Пуун отново насочи кръга от светлина към трупа. Тялото беше подуто и подпухнало, дъждът отмиваше калта. Тилът на Джон Чен беше смазан и имаше засъхнала кръв, но можеше да бъде разпознат в лице.

— Иеее — каза един от мъжете. — Хайде да свършваме с него. Усещам зли духове да бродят наоколо.

— Само панталоните и ризата ще свършат работа — каза кисело Гудуедър Пуун. Почака, докато отчасти облекат тялото, а след това обърна погледа си към тях. — А сега, кой от вас, кучи синове помогна на стареца да убие този нещастен мръсник?

Кин Пак каза:

— Аз вече к… — той спря, виждайки другите двама да сочат към него и едновременно да казват:

— Той — и се отдалечиха от него.

— Подозирах го през цялото време — Гудуедър Пуун беше доволен, че най-после стигна до края на загадката. Насочи късия си показалец към Кин Пак. — Влез в ямата и легни.

— Имаме един прост план как да отвлечем самия Чен, което ще донесе на всички ни два пъти, три пъти повече от онова, което ни донесе този мръсник. Да ти кажа ли как, а? — каза Кин Пак.

Гудуедър Пуун се поколеба за момент при тази нова идея. Но си спомни нарежданията на Фор Фингър.

— Обърни се с лице към калта в канавката.

Кин Пак погледна неподвижните очи и разбра, че е мъртъв. Вдигна рамене. Джос.

— Пикая на всичките ви предшественици — каза той, влезе в гроба и легна долу.

Сложи глава върху ръцете си и започна да пропъжда светлината на живота си. От пусто в празно, винаги част от семейството Кин, от всички предидущи поколения.

Гудуедър Пуун взе една от лопатите и заради куража на младежа го прати на оня свят веднага.

— Зарий гроба!

Дог-йърд Чен беше ужасен, но се втурна. Пуун се засмя, подложи му крак и го ритна жестоко, заради малодушието му. Мъжът едва не падна в канавката. Изведнъж лопатата в ръцете на Пуун се изви на дъга, изхрущя в тила на Дог-йърд Чен и той се сгромоляса, простенвайки върху Кин Пак. Другите се изсмяха:

— Ееее, използва я като ракета за крикет на някой чужд дявол. Добре. Умря ли?

Мъжът не отговори. Погледна последния — Смолпокс Кин. Очите на всички се насочиха към него. Той стоеше непреклонен на дъжда. Точно тогава Гудуедър Пуун забеляза кордата, опъната около врата му. Вдигна фенерчето, отиде до него и видя, че другият край висеше надолу по гърба му. Опъваше я една счупена половинка от монета, в която беше пробита дупка. Беше медна монета и изглеждаше много стара.

— Всички богове пикаят в лицето на Дзао-Дзао! От къде взе това? — попита той сияещ.

— Баща ми ми я даде.

— А той откъде я взе, малко лайно?

— Не ми каза.

— Дали не я е взел от Син Намбър Уан Чен?

Още едно повдигане на раменете.

— Не знам. Не бях тук, когато го убиха. Аз съм невинен, кълна се в майка си.

С внезапно движение Гудуедър Пуун откъсна гердана.

— Заведете го до колата — каза той на двама от бойците си. — Наблюдавайте го внимателно. Ще го върнем с нас. Да, ще го върнем. Зарийте гроба и внимателно го замаскирайте. — След това заповяда последните двама от неговите хора да вземат одеялото, в което беше Джон Чен и да го последват.

Той пристъпваше тежко към „Ша Тин роуд“, като заобикаляше локвите. Наблизо имаше съборен автобусен заслон. Щом пътят беше свободен, той даде знак на хората си и те бързо разгънаха одеялото и подпряха тялото в един ъгъл. Тогава извади надписа, който Бившите вълци бяха направили предварително и внимателно го залепи върху тялото.

— Защо правиш това, Гудуедър Пуун? Защо пр…

— Защото Фор Фингър ми каза да го направя. Откъде да знам? Затваряй си мръсната ус…

Фаровете на една приближаваща кола, която правеше завой, внезапно ги осветиха. Те замръзнаха и обърнаха лицата си настрани, преструвайки се, че са пътници, които чакат. Щом колата се отдалечи на безопасно разстояние от тях те си плюха на петите. Зората озаряваше небето, дъждът утихваше.

Телефонът издрънча и Армстронг трудно се събуди. Намери пипнешком слушалката и я вдигна. Жена му се размърда неспокойно и се събуди.

— Дивизионен старшина Танг-по, сър. Съжалявам, че ви събудих, сър, но намерихме Джон Чен. Вър…

Армстронг веднага се събуди.

— Жив?

— Дю не ло мо, не, сър, тялото му беше намерено близо до „Ша Тин“ на една автобусна спирка, автобусен навес, сър, а онези мръсници са оставили бележка на гърдите му, сър: „Този Син Намбър Уан Чен има глупостта да се опита да избяга от нас. Никой не може да избяга от Бившите вълци. Нека целият Хонконг да внимава. Очите ни са навсякъде.“ Той бе…

Армстронг слушаше ужасен, докато развълнуваният мъж разказваше как полицията в „Ша Тин“ била повикана от един пътник за ранния автобус. Веднага направили кордон около района и телефонирали на отдела за разследване на криминалните престъпления в Каулуун.

— Какво да правим, сър?

— Незабавно пратете кола за мен.

Армстронг затвори телефона и разтърка очите си. Беше облечен в саронг, който стоеше добре на мускулестото му тяло.

— Неприятност ли? — Мери сподави една прозявка и се протегна. Тя беше точно на четиридесет, две години по-млада от него, с кестенява коса, стегната, лицето й имаше приятно изражение, въпреки че по него имаше бръчки.

Той й разказа, наблюдавайки я.

— О! — кръвта се дръпна от лицето й. — Колко ужасно! О, колко ужасно. Бедният Джон!

— Ще направя чая — каза Армстронг.

— Не, не. Аз ще го направя. — Тя стана от леглото. Тялото й беше стегнато. — Ще имаш ли време?

— Колкото за една чашка. Слушай дъжда… какво гадно време. — Армстронг замислено отиде до банята, избръсна се, облече се бързо, така както само полицай или лекар може да го направи. Две глътки от горещия сладък чай и точно преди препечената филийка звънецът на вратата звънна. — Ще ти се обадя по-късно. Какво ще кажеш за сос с къри довечера? Можем да отидем до „Син“.

— Добре — каза тя. — Добре, щом искаш.

Вратата се затвори зад него.

Мери Армстронг се втренчи във вратата. „Утре е нашата 15-годишнина — помисли си тя. — Чудя се дали ще се сети. Вероятно не. За четиринадесет пъти, осем е бил навън във връзка с някой случай, веднъж аз бях в болница, а останалите… в останали беше както трябва, струва ми се.“

Тя отиде до прозореца и дръпна завесите. Потоци дъжд се лееха, но беше прохладно и приятно. В апартамента имаше две спални. Мебелировката беше тяхна въпреки, че жилището принадлежеше на правителството и вървеше заедно със службата.

„Боже, каква служба!

Отвратителна за съпругата на един полицай. Прекарваш живота си в очакване той да се върне вкъщи, в очакване някой скапан селянин да го наръга с нож, или да го застреля или да го нарани, повечето нощи спиш сама или те събуждат в най-мръсните часове с още някакви отвратителни нещастия и той отново излиза. Преуморен и лошо платен. Или отиваш в полицейския клуб и седиш с другите съпруги докато мъжете ги пребиват, а ти си разправяш лъжи и пиеш твърде много розов джин. Поне да имаха деца.

Деца! О, Боже… Бих искала да имахме деца.

Но повечето от жените се оплакваха колко са уморени, колко са изтощителни децата, от дойките, училището, разходите… от всичко. Какво по дяволите означава този живот? Какво отвратително пропиляване. Какво съвършено противно…“

Телефонът иззвъня.

— Ало?

— Мери, Брайън Куок е. Съжалявам, че те будя, но дали Роб…

— О, здравей, скъпи. Не, за съжаление той излезе преди минута. Нещо във връзка с Бившите вълци.

— Да, току-що чух и затова се обаждам. До „Ша Тин“ ли отиде?

— Да. И ти ли отиваш?

— Не. Аз съм със Стареца.

— О, бедният. — Тя чу смеха му. Побъбриха малко, а след това той затвори.

Мери въздъхна и си наля още една чаша чай, добави мляко и захар и се замисли за Джон Чен. Едно време беше лудо влюбена в него. Бяха любовници повече от две години и той й беше първият мъж. Това стана в японския концентрационен лагер, в затвора „Стенли Призън“ в южната част на острова.

През 1940 г. тя издържа изпита за цивилна служба в Англия с почести и след няколко месеца я изпратиха в Хонконг около Кейп. Пристигна в края на 1941 година, едва 19-годишна и тъкмо навреме, за да я интернират заедно с всички цивилни европейци и да остане там до 1945.

„Бях на двадесет и две, когато излязох, а през последните две години бяхме любовници, Джон и аз. Бедният Джон. Постоянно тормозен от скапания си баща и от болната си майка, без никаква възможност да избяга от тях и почти никакъв личен живот в лагера, затворен със семейства, деца, бебета, съпрузи, съпруги, омраза, глад, завист и малко смях през всичките онези години. Любовта направи лагера по-поносим…

Не искам да мисля за онези отвратителни времена.

Или за гадното време след лагера, когато той се ожени според избора на баща си — една малка харпия, но с пари, влияние и фамилни връзки в Хонконг. Аз нямах нито едно от тези неща. Трябваше да се завърна вкъщи, но не исках, за какво трябваше да се прибирам? Така останах и работих в колониалната служба, забавлявах се, добре, достатъчно добре. И тогава срещнах Робърт.

Ах, Робърт. Ти беше добър човек и се отнасяше добре с мен. Забавлявахме се и аз бях мила съпруга и все още се опитвам да бъда. Но не мога да имам деца, а ти… ние и двамата искаме деца. Един ден преди няколко години, разбра за Джон Чен. Никога не ме попита за него, но аз зная, че оттогава го намрази. Всичко това се случи много преди да те срещна, а и ти знаеше за лагера, но не и за моя любовник. Спомни си как, преди да се оженим попитах: «Искаш ли да узнаеш моето минало, скъпи?», а ти каза: «Не, старо момиче.»

Имаше навика да ме наричаш «старо момиче» през цялото време. Сега не ме наричаш никак. Само Мери понякога.

Бедни Робърт! Как ли съм те разочаровала!

Бедни Джон. Как ме разочарова ти — някога толкова чудесен, а сега толкова истински мъртъв. Иска ми се и аз да бях умряла.“

Тя се разплака.

38

06:30 часа

— Ще продължи да вали, Алексей — каза Дънрос. Пистата вече беше мокра, надвиснаха тежки облаци, а денят беше мрачен.

— Така е, тай-пан. Ако вали и утре, макар и не през целия ден, състезанието в събота ще бъде отвратително.

— Жак, а ти какво мислиш?

— Съгласен съм — каза де Вил. — Благодаря на Бога за дъжда, но по дяволите, ще бъде жалко, ако състезанията бъдат отменени.

Дънрос кимна с глава.

Стояха на тревата близо до кръга на победителя на състезателната писта „Хепи вели“. Тримата мъже бяха с шлифери и шапки. През лицето на Дънрос минаваше една ужасна резка, но очите му бяха спокойни и ясни и той стоеше непринуден и уверен. Другите — треньори, собственици и наблюдатели бяха се разпръснали, еднакво замислени. Няколко коня правеха тренировки, сред тях Ноубъл Стар, Бъкейниър, Лес с жокей от конюшнята, който го беше яхнал и конят на Горнт — Пайлът Фиш. Всички коне бяха упражнявани предпазливо. Пистата и достъпът до нея бяха много хлъзгави. Но Пайлът Фиш беше наперен, вдигаше се на задните си крака и се радваше на дъжда.

— В прогнозата за времето тази сутрин казаха, че бурята е била страхотна. — Сините очи на Травкин бяха уморени и с червени кръгове около тях. Той наблюдаваше Дънрос. — Ако дъждът спре утре пистата все още ще бъде мека.

— Това помага или вреди на шансовете на Ноубъл Стар, Алексей? — попита Жак.

— Както Бог пожелае, Жак. Тя никога не е тичала в дъжд.

За Травкин беше много трудно да се концентрира. Снощи отново се обади непознатият от КГБ и той грубо попита защо беше изчезнал така внезапно.

— Вие не можете да задавате въпроси, принц Курган. Кажете ми всичко, което знаете за Дънрос. Сега. Всичко. Неговите навици, клюките за него, всичко.

Травкин се подчини. Знаеше, че е хванат натясно, знаеше, че непознатият ще запише на магнетофон думите му, за да провери истинността им. И най-малкото отклонение от истината може би означаваше погребален звън за неговата съпруга или за неговия син, или за съпругата на неговия син, или за децата на неговия син, ако те действително съществуваха.

„Има ли ги?“, попита се отново той, агонизирайки.

— Какво има, Алексей?

— Нищо, тай-пан — отговори Травкин, чувствайки се омърсен. — Мислих си за това, което сте преживели снощи. — Новината за пожара в Абърдийн беше заляла радиото, особено сърцераздирателният разказ на свидетелката Винъс Пун, който беше във фокуса на репортажите. — Беше ужасно за останалите, нали?

— Да. — Досега беше известно за смъртта на петнадесет изгорени и удавени, включително две деца. — Ще са необходими дни, за да открият колко души в действителност са загинали.

— Ужасно — каза Жак. — Когато чух за това… ако Сюзан беше тук и ние щяхме да попаднем там. Тя… Любопитно е какъв е животът понякога.

— Противен огнен капан! Никога преди не ми се беше случвало — каза Дънрос. — Десетки пъти сме се хранили там. Ще говоря с губернатора за тези плуващи ресторанти.

— Но с теб всичко е наред, нали? — попита Травкин.

— Да, няма проблеми — Дънрос се усмихна мрачно. — Освен, ако не сме хванали круп от плуването в оная помийна яма.

Когато „Плуващият дракон“ внезапно се преобърна, Дънрос, Горнт и Питър Марлоу бяха във водата точно под него. Мегафонът на полицейския катер изрева смразяващо и всички те отчаяно скочиха. Дънрос беше добър плувец и с Горнт се измъкнаха, въпреки че водата ги дърпаше назад. Когато главата му се потопи под водата, той видя, че Марлоу е в беда. Той се остави врящото течение да го отнесе, тъй като корабът заседна на една страна и се хвърли напред към Марлоу. Пръстите му намериха ризата, хвана я здраво и се завъртяха заедно, удряйки се в палубата. Ударът почти го зашемети, но той се облегна на Марлоу и когато течението отслабна, той започна да рита нагоре към повърхността. Главите им се показаха от водата заедно. Марлоу задъхан поблагодари и забърза към Фльор, която висеше отстрани на преобърнатия катер заедно с други. Около тях беше хаос. Дънрос видя Кейси да се гмурка за някого. Горнт не се виждаше никъде. Бартлет се показа с Крисчън Токс и заплува към един спасителен пояс. Увери се, че Токс се е хванал здраво за спасителния пояс, преди да извика към Дънрос:

— Мисля, че течението е засмукало Горнт и, че там има една жена… — и незабавно се гмурна пак.

Дънрос се огледа. Сега „Плуващият дракон“ беше почти на една страна. Почувства лека подводна експлозия и за момент водата около него завря. Кейси се показа за въздух, напълни дробовете си и отново се плъзна под повърхността. Дънрос също се гмурна. Беше почти невъзможно да вижда, но търсеше пипнешком. Заплува около кораба, търсейки и остана долу, толкова дълго, колкото можа след това се показа на повърхността внимателно, тъй като имаше много плувци, все още претърсващи наоколо. Токс се давеше с морска вода и несигурно висеше на спасителния пояс. Дънрос доплува и го забута към един моряк, като знаеше, че Токс не умее да плува.

— Дръж се, Крисчън… сега си о’кей.

Токс отчаяно се опита да говори като се давеше:

— Моята… моята жена е… тя е долу т… долу там… долу…

Морякът доплува.

— Аз го поемам, сър. Вие добре ли сте?

— Да… да… Той казва, че жена му е потънала долу.

— Боже! Не видях никого… Ще извикам помощ! — морякът се обърна и закрещя към полицейската лодка за помощ. Няколко моряка се хвърлиха от борда и започнаха да търсят. Дънрос се огледа за Горнт, но не можа да го види. Кейси се показа запъхтяна и се хвана за преобърнатия катер, за да си поеме въздух.

— Добре ли си?

— Да… да… благодаря на Бога — изрече тя шепнешком, а гърдите й се повдигнаха — има една жена там долу, китайка струва ми, се видях я да потъва.

— Видя ли Горнт?

— Не… Може би той е… — Тя се придвижи към лодката. Хора с усилия се придвижваха към мостчето, други се бяха струпали на палубата.

Бартлет се показа на повърхността за кратко и се гмурна отново. Кейси пое дълбоко въздух и се плъзна в дълбините. Дънрос тръгна след нея малко вдясно.

Те тримата претърсваха, докато всички останали бяха в безопасност на катера или на сампаните. Не намериха жената.

Когато Дънрос се прибра вкъщи, Пенелоуп беше дълбоко заспала.

— Йан?

— Да. Спи, спи, скъпа.

— Добре ли прекара? — попита тя сънено.

— Да, спи, спи.

Тази сутрин, когато излезе от голямата къща, тя все още не се беше събудила.

— Чу ли, че Горнт успял, Алексей?

— Да, да чух, тай-пан. Божа работа.

— Какво имаш предвид?

— След вчерашните сделки на фондовата борса щеше да бъде много спокойно, ако той не беше успял.

Дънрос се засмя.

— А-а, но тогава аз щях да бъда много затруднен, много затруднен наистина, тъй като нямаше да имам удоволствието сам да разбия „Ротуел-Горнт“, а?

След пауза де Вил каза:

— Удивително е, че не загинаха повече.

Те проследиха Пайлът Фиш, тъй като жребецът мина край тях в лек галоп и изглеждаше много добре. Очите на де Вил бродеха по пистата.

— Истина ли е, че Бартлет е спасил жената на Питър Марлоу? — попита Травкин.

— Той скочи с нея. Да. И двамата, и Линк и Кейси свършиха страхотна работа. Чудесна.

— Ще ме извиниш ли, тай-пан? — Жак де Вил кимна към трибуните. — Там е Джейсън Плъм. Довечера трябва да играя бридж с него.

— Ще се видим у Пейър, Жак. — Дънрос му се усмихна и де Вил се отдалечи. Той въздъхна тъжно. — Тръгвам към офиса, Алексей. Обади ми се в шест.

— Тай-пан…

— Какво?

Травкин се поколеба, а след това каза просто:

— Искам само да знаеш, че аз… аз извънредно много ти се възхищавам.

Дънрос се смути от това внезапно откровение и странната меланхолия, която се излъчваше от другия мъж.

— Благодаря — каза топло той и го потупа по рамото. Никога преди това не беше го докосвал така приятелски. — Ти самият не си по-лош.

Травкин наблюдаваше как се отдалечава, боляха го гърдите, сълзи от срам се прибавиха към дъжда. Той избърса лицето си с опакото на ръката си и продължи да наблюдава Ноубъл Стар, като се опитваше да се концентрира.

С периферното си зрение видя мъжа от КГБ в един ъгъл на трибуните. В този момент друг мъж се присъедини към него, съсухрен и добре известен като професионален комарджия в Хонконг. Травкин се опита да си спомни името му. Клинкър. Точно така! Клинкър!

Гледаше ги озадачен. Джейсън Плъм беше на трибуните, точно зад мъжа от КГБ. Плъм стана, за да махне на Жак де Вил в отговор и слезе надолу по стълбите, за да го посрещне. Точно тогава мъжът от КГБ погледна към него и той внимателно се обърна. Беше вдигнал бинокъл към очите си и Травкин не знаеше дали го наблюдава, или не. Кожата му настръхна при мисълта за онези мощни бинокли. „Може би умее да чете по устните — помисли си той втрещен. — Боже, Иисусе Христе и Божа майко, благодаря на Бога, че не изтърсих истината на тай-пан.“

Сърцето му биеше ужасно и почувства, че му става зле. Проблесна светкавица и пресече източно небето. Дъждът образуваше локви по бетона и откритите, по-ниски секции на трибуните. Опита се да се успокои. Много му се искаше да разбере кой бе мъжът от КГБ? Разсеяно забеляза, че Пайлът Фиш е завършил тренировката си в чудесна форма. От другата му страна Ричард Куанг разговаряше съсредоточено с една група китайци, които не познаваше. Линбар Струан и Ендрю Гавалан се бяха облегнали на перилата с американеца Роузмънт и други от консулската служба, които той познаваше само визуално. Наблюдаваха конете, забравили за дъжда. Близо до стаите за преобличане, под козирката Доналд Макбрайд разговаряше със сър Ши-Тех Т’Чънг. Пагмайър и Роджър Крос бяха сред тях. Видя Макбрайд да поглежда към Дънрос и да го вика при тях. Брайън Куок чакаше Роджър Крос встрани от стюардите. Травкин познаваше и двамата, но не знаеше, че са от СИ.

Без желание, се повлече нататък. Овладя подтика си да се втурне нагоре и да избълва истината. Вместо това той извика:

— Изпрати нашите коне вкъщи. Всичките. Искам да се убедиш, че са сухи.

— Да, сър.

Нещастен, Травкин стъпваше тежко към съблекалните. С ъгъла на окото си видя, че мъжът от КГБ е насочил бинокъла си към него. Дъжд се стичаше по врата му и се смесваше със студена пот.

— А-а, Йан, мислехме си, че ако утре вали ще бъде по-добре да отложим срещата. Да кажем в шест следобед — каза Макбрайд. — Не си ли съгласен?

— Не е ли малко късно, старче? — попита Пагмайър.

— Не, ако стюардите предупредят телевизионните зрители и радиослушатели. Това ще повиши вълнението. Особено, ако пуснеш тази новина днес.

— Добра идея — отвърна Крос.

— Значи, решено — каза Дънрос. — Има ли нещо друго?

— Не мислиш ли, че… това е част от конните състезания? — попита Макбрайд. — Не искаме да ги проваляме.

— Напълно съм съгласен, Доналд. Ще вземем крайното решение в събота в десет. Всички съгласни ли са? — нямаше възражения. — Добре! Нищо друго, нали? Съжалявам, но имам събрание след половин час.

Ши-Тех каза с неудобство:

— О, тай-пан, много съжалявам за снощи… ужасно.

— Да. Шити, когато се срещнем с губернатора в съвета на обяд ще трябва да му предложим да наложи нови, много строги пожарни разпоредби в Абърдийн.

— Важащи за всички — каза Крос. — Цяло чудо е, че нямаше повече жертви.

— Имаш предвид да затворят ресторантите ли, старче? — Пагмайър беше шокиран. — Неговата компания имаше интереси в два от тях. — Това сериозно ще навреди на туристическия бизнес.

Дънрос отново погледна Ши-Тех.

— Защо не предложиш на губернатора да се разпореди всички кухни да бъдат изнесени на шлепове и да се закотвят край кораба-майка? Той може да нареди пожарните да стоят наблизо докато се направят промените. Разходите ще бъдат умерени и проблемите ще бъдат решени веднъж завинаги.

Всички впиха погледи в него. Ши-Тех засия.

— Йан, ти си гений!

— Не. Съжалявам единствено, че не помислихме за това по-рано. Никога не ми е минавало през ума. Ужасно за Цеп… и за съпругата на Крисчън, нали? Намериха ли тялото й вече?

— Мисля, че не.

— Господ знае колко други си отидоха. Членовете на Парламента измъкнаха ли се?

— Да, старче. Освен сър Чарлс Пениуърд. Нещастникът си треснал главата в един сампан, когато падна.

Дънрос беше шокиран.

— Харесвах го! Каква отвратителна, гадна съдба.

— Имаше още няколко от другите до мене на същото положение. Онзи мръсен гаден копелдак, как му беше името? Грей, ах, да, Грей, точно така. А другият, другият отвратителен социалистически глупак Бродхърст. И двамата се държаха доста добре, струва ми се.

— Чувам, че твоите „Суперфудс“ също са се измъкнали, Паг. Не беше ли нашият „Наричай ме Чък“ първи на брега?

Пагмайър смутено повдигна рамене.

— Наистина не зная — след това се усмихна. — Аз… ъ-ъ… Чувам, че Кейси и Бартлет са свършили добра работа, така ли е? Може би трябва да получат медал.

— Защо не го предложиш? — каза Дънрос нетърпелив да си тръгне. — Ако няма нищо друго…

Крос каза:

— Йан, ако аз бях на твое място, щях да се застрелям. Трябва да има подслушвателни станции в онзи залив, които още не са изобретени.

Всички се засмяха.

— В действителност съм направил нещо по-добро от това. След като излязохме от водата сграбчих Линк Бартлет и Кейси и отидохме при доктор Тулей. — Дънрос се усмихна леко. — Когато му казахме, че сме плували в Абърдийнското пристанище, щеше да получи разрив на сърцето. Каза: „Изпийте това!“ и ние като последните глупаци го направихме и преди да разберем какво става щяхме да си изповръщаме червата. Ако имах някаква сила, щях да го завържа с един колан, но всички бяхме на четири крака и се биехме за „нулите“ като не знаехме кой има най-добър резултат. Тогава Кейси започна се смее между два напъна, а ние се търкаляхме по отвратителния под. — Той прибави с престорена тъга: — Старият касапин ни тъпчеше хапчета в гърлата с шепи, а Бартлет каза: „За Бога, Док, какво ще кажеш за едно очистително и тогава ще получиш една дупка.“ — Те отново се засмяха.

— Вярно ли е за Кейси? Че се съблякла и плувала като олимпийска звезда? — попита Пагмайър.

— Даже по-добре! Гола-голеничка, старче. — Дънрос преувеличаваше безгрижно. — Като Венера Милоска! Вероятно най-добрата… всичко… каквото някога съм виждал.

— Ооо? — Очите им станаха кръгли.

— Да.

— Боже мой, но да се плува в Абърдийнското пристани! Тази клоака! — каза Макбрайд с вдигнати вежди. — Ако всички вие оцелеете, това ще бъде чудо.

— Доктор Тулей каза, че най-малкото ще бъде гастроентерит, дизентерия или чума. — Дънрос завъртя очите си. — Е, днеска има — утре няма. Нещо друго?

— Тай-пан — каза Ши-Тех, — аз… надявам се, няма имате нищо против, но аз… бих желал да открия фонд за семействата на жертвите.

— Добра идея! „Търф клъб“ също трябва да се включи, Доналд, ще обсъдиш ли въпроса и с другите стюарди днес, да получиш тяхното одобрение? Какво ще кажеш за 100 000.

— Това е доста щедро, нали? — каза Пагмайър.

Брадичката на Дънрос щръкна напред.

— Нека го направим 150 000 вместо 100 000. „Ноубъл хаус“ също ще участва. — Пагмайър пламна. Никой нищо не каза. — Закрита ли е срещата? Добре. Приятен ден. — Дънрос се изправи, поздрави вежливо и си тръгна.

— Извинете за момент — Крос побутна Брайън Куок да го последва. — Йан!

— Да, Роджър?

Когато Крос се приближи до Дънрос, той каза тихо:

— Йан, имаме доклад, че Съндърс има потвърден полет на БОАК утре. Ще отидем направо в банката от летището, ако това е удобно.

— Губернаторът също ли ще бъде там?

— Ще го помоля. Трябва да бъдем там около шест.

— Ако самолетът е навреме — усмихна се Дънрос.

— Получи ли официалното преотстъпване от „Ийстърн Клауд“ вече?

— Да, благодаря. Беше изпратено по телекса вчера от Делхи. Наредих й да се върне тук веднага и тя доплува с прилива. Брайън, спомняш ли си за баса, за който ти настояваше — онзи за Кейси. За нейните… — петдесет долара в брой, те са най-хубавите в Хонконг.

Брайън Куок почервеня, усещайки острия поглед на Крос.

— Тогава е вярно, че е била чисто гола?

— Тя беше лейди Годива за спасението. — Дънрос кимна любезно с глава и на двамата и си тръгна с „до утре“.

Гледаха го как се отдалечава. На изхода, един агент от СИ го чакаше, за да го проследи. Крос каза:

— Нагласил е нещичко.

— Така е, сър.

Крос откъсна очи от Дънрос и погледна Брайън Куок.

— Обичайно ли е за тебе да се басираш за гърдите на жените?

— Не сър, съжалявам, сър.

— Добре. За щастие жените не са единственият източник красота.

— Не, сър.

— Има хрътки, картини, музика, дори убийства. А?

— Да, сър.

— Чакай тук, ако обичаш. — Крос се върна при другите стюарди.

Брайън Куок въздъхна. Беше отегчен и уморен. Групата водолази го беше посрещнала в Абърдийн и въпреки, че беше разбрал веднага, че Дънрос е вън от опасност и си е отишъл вкъщи, трябваше да чака по-голямата част от нощта, като помагаше да се организира търсенето на телата. Беше изтощително. След това, преди да си тръгва за вкъщи Крос му се обади да дойде на „Хепи вели“ призори, така че нямаше никакъв смисъл да си ляга. Вместо това отиде до ресторант „Пара“ и изгледа намръщено тройките и Уан Фут Ко.

Сега гледаше Дънрос. „Какво ли крие този мръсник в дебрите на мислите си? — попита се в пристъп на завист. — Какво ли не бих могъл да направя аз с неговата мощ и пари?“

Видя, че Дънрос промени посоката си към най-близката трибуна, след това забеляза, че Ейдриън седи до Мартин Хейпли, двамата погълнати от конете, забравили за Йан. „Дю не ло мо — помисли си той изненадан. — Невероятно е, че са заедно. За Бога, каква красота! Благодаря на Бога, че не съм й баща. Щях да се побъркам.“

Крос и другите също бяха забелязали Ейдриън и Мартин Хейпли.

— Какво прави това копеле с дъщерята на тай-пана? — попита Пагмайър, раздразнено.

— Не е за добро, това е сигурно — каза някой.

— Лошият човек създава само неприятности — измърмори Пагмайър и другите одобрително кимнаха с глави. — Не мога да разбера защо Токс го държи!

— Мръсникът е социалист, затова! Той също трябва да бъде отлъчен от обществото.

— О, стига с това, Паг. Токс го бива, а също и някои социалисти — каза Ши-Тех. — Но той трябва да уволни Хейпли, а ние всички е най-добре да тръгваме.

Всички те бяха обект на атаки от страна на Хейпли. Преди няколко седмици той беше написал серия от унищожителни статии за някои от търговските сделки на Ши-Тех и намекваше, че всички видове съмнителни приходи са на различни много важни персони от хонконгското правителство заради услуги.

— Съгласен съм — каза Пагмайър, който също го ненавиждаше.

Хейпли беше цитирал основни детайли от предстоящото обединяване на Пагмайър със „Суперфудс“ и беше дал ясно да се разбере, че Пагмайър е облагодетелстван в много по-голяма степен от акционерите си в Универсалните магазини, които почти не бяха наясно с условията за обединяване.

— Проклето копеле! Наистина бих искал да зная откъде получава информацията си.

— Любопитно, че Хейпли е с нея — каза Крос, като наблюдаваше устните им, в очакване да заговорят. — Единствената значителна компания, която все още не е изследвана е „Струан“.

— Мислиш ли, че е ред на „Струан“ и Хейпли черпи информация от Ейдриън? — попита един от останалите. — Това би било крах!

Възбудени, те наблюдаваха Дънрос, а двамата млади все още не го бяха забелязали.

— Може би той ще го нашиба, както направи с другото копеле — каза Пагмайър ликуващо.

— А? — каза Ши-Тех. — Кой? Какво се е случило?

— О, мислех, че знаеш. Преди около две години един от младите служители, пристигащ направо от Англия започна да атакува Ейдриън. Тя беше на шестнадесет, може би на седемнадесет, а той на двадесет и две, огромен като къща, по-голям от Йан, името му беше Байрон. Мислеше си, че е лорд Байрон на гуляите и започна кампания. Бедното момиче беше смутено. Йан го предупреди за последен път. Нахалникът продължи да се обажда. Тогава Дънрос го покани в гимнастическия салон на Шек-О, сложи ръкавици — знаеше, че мошеникът се прави на боксьор и направи необходимото, за да го превърне в каша.

Другите се изсмяха.

— Видя ли го? — попита Ши-Тех.

— Разбира се, че не. Те бяха сами, за Бога, но мръсният глупак беше наистина зле. Не бих искал да отивам срещу тай-пана — не, когато му е прекипяло.

Ши-Тех погледна отново към Дънрос.

— Може би ще направи същия номер на този малък скапаняк — каза той щастливо.

Те наблюдаваха. С надежда. Крос се отдалечи с Брайън Куок.

Дънрос изкачваше стъпалата бързо към трибуните с привичната си лекота и спря до тях.

— Здравей скъпа, рано си станала — поздрави той.

— О, здравей, тате — каза Ейдриън стресната. — Не вид… Какво е станало с лицето ти?

— Блъснах отзад един автобус. Добро утро, Хейпли.

— Добро утро, сър. — Хейпли стана и отново седна.

— Автобус? Ягуара ли си блъснал? О, получи ли фиш? — попита с надежда, тъй като тя самата беше получила три през тази година.

— Не. Станала си рано, нали? — повтори той, като седна до нея.

— Всъщност, закъснели сме. Цяла нощ не сме спали.

— О? — въздържа се да зададе незабавно четиридесет и осем въпроса и вместо това каза: — Трябва да си уморена.

— Не. Всъщност не съм.

— Какво има, празненство?

— Не. Става въпрос за нещастния Мартин. — Тя сложи нежно ръката си върху рамото на младежа. Дънрос с усилие успя да се усмихне. Прехвърли вниманието си върху младия канадец.

— Какъв е проблемът?

Хейпли се поколеба, след това му разказа какво се случи във вестника, как издателят се обади и Крисчън Токс прекъсна неговите серии, основани на слухове.

— Това копеле ни е продало. Той е разрешил на издателя да ни цензурират. Зная, че съм прав.

— Как? — попита Дънрос, мислейки: „Какво безсърдечно малко копеле си ти.“

— Съжалявам, но не мога да разкрия източника си.

— Той наистина не може, татко, това е посегателство върху свободата на печата — защити го Ейдриън.

Хейпли беше свил юмруци, след това разсеяно сложи ръката си върху коляното на Ейдриън. Тя я покри с едната си ръка.

— „Хо-Пак“ е закопана в земята за нищо.

— Защо?

— Не зная. Но Горнт — тай-пановете са зад нападението, а това няма смисъл.

— Горнт да е зад него? — Дънрос се намръщи при тази мисъл.

— Аз не казах Горнт, сър. Не казах това.

— Не го е направил, татко — каза Ейдриън. — Какво трябва да направи Мартин? Трябва ли да се оттегли или да преглътне гордостта си…

— Аз просто не мога, Ейдриън — каза Мартин Хейпли.

— Нека татко да говори, той знае.

Дънрос видя прекрасните й очи, обърнати към него и почувства топлина от уверената й невинност.

— Две неща: Първо, връщаш се веднага. Крисчън има нужда от всяка помощ, която може да получи. Второ, т…

— Помощ?

— Не си ли чул за жена му?

— Какво за нея?

— Не знаеш ли, че е мъртва?

Те втренчиха в него неразбиращи погледи. Набързо им разказа за Абърдийн. Двамата бяха шокирани, а Хейпли заекваше:

— Господи, ние… не сме слушали радио или нещо друго… ние просто танцувахме и разговаряхме… — Той скочи и понечи да си тръгне, а след това се върна. — Аз… най-добре да тръгвам веднага. Иисусе!

Ейдриън се изправи на крака.

— Ще те закарам.

Дънрос каза:

— Хейпли, ще помолиш ли Крисчън да пише с големи, черни букви, че всеки един, който се е топнал или е плувал трябва да се прегледа незабавно — много е важно.

— Ясно!

Ейдриън попита разтревожена:

— Татко, видя ли доктор Тулей?

— О, да — каза Дънрос. — Прочистен отвътре и отвън. Тръгвайте!

— А какво беше второто нещо, тай-пан? — попита Хейпли.

— Второто нещо е, че трябва да помниш, че парите са на издателя, ето защо неговият вестник и той могат да правят каквото желаят. Но издателите могат да бъдат убеждавани. Чудя се например, кой се е свързал с него и защо той се е съгласил да се обади на Крисчън… ако си напълно сигурен, то онова, което знаеш, е вярно.

Хейпли внезапно засия.

— Хайде, гълъбче — каза той и благодари на висок глас. Те изтичаха ръка за ръка.

Дънрос поседя малко на трибуните. Въздъхна дълбоко, след това стана и си тръгна.

Роджър Крос беше с Брайън Куок под козирката близо до съблекалните на жокеите и четеше по устните разговора. Видя тай-пана да тръгва, а пазачите от СИ го последваха.

— Няма нужда да си губим повече времето тук, Брайън. Хайде. — Той се запъти към далечния изход. — Чудя се дали Робърт е намерил нещо в Ша Тин.

— Онези мръсни Бивши вълци ще имат ден за лов. Целият Хонконг ще бъде изплашен до смърт. Обзалагам се, че… — Брайън Куок спря внезапно. — Сър! Погледнете! — Той кимна с глава към трибуните, забелязвайки Суслов и Клинкър сред разпръснатите групи, които наблюдаваха през дъжда. — И през ум нямаше да ми мине, че може да е станал вече!

Крос присви очи.

— Да. Това е любопитно. Да. — Той се поколеба, след това смени посоката, наблюдавайки устните им внимателно. — Тъй като той ни е удостоил с внимание, ние бихме могли и да си поговорим малко. А-а… те ни видяха. Клинкър наистина изобщо не ни обича. — Той небрежно продължи пътя си из трибуните.

Огромният руснак залепи усмивката на лицето си, измъкна едно плоско шише и си глътна. Предложи и на Клинкър.

— Не, благодаря, друже, току-що пих бира. — Студените очи на Клинкър бяха вперени в приближаващия се полицай.

— Адски вони наоколо, нали? — каза той на висок глас.

— Добро утро, Клинкър — каза Крос също така студено. — След това се усмихна на Суслов. — Добро утро, капитане. Гаден ден, а?

— Ние сме живи, товарищ, живи, така че как може да бъде гаден денят, а? — Суслов беше изпълнен с видима сърдечност, продължавайки да се държи свойски с всички. — Ще има ли състезания в събота?

— Вероятно. Крайното решение ще бъде взето в събота сутринта. Колко време ще останете на пристан?

— Не много. Ремонтите на руля вървят бавно.

— Не много бавно, надявам се. Всички ставаме много нервни, ако важните гости в нашето пристанище не са обслужвани много бързо. — Гласът на Крос беше отривист. — Ще говоря с шефа на пристанището.

— Благодаря, това е… това е много учтиво от ваша страна. А също и от страна на вашето министерство… — Суслов се поколеба, след това се обърна към Клинкър. — Стари приятелю, имаш ли нещо против?

— Разбира се, че не — каза Клинкър. — Копоите ме карат да се чувствам нервен.

Брайън Куок го погледна. Клинкър също го погледна без страх.

— Ще бъда в колата си. — И той се отдалечи.

Гласът на Суслов стана рязък.

— Беше много учтиво от страна на вашето правителство да ни изпрати обратно тялото на нашия нещастен другар, Ворански. Намерихте ли убийците?

— За съжаление, не. Те може би са наети убийци — от всяка една точка на планетата. Разбира се, ако не се беше подхлъзнал покрай брега така загадъчно, все още щеше да бъде един добър оперативен работник от… в което и управление да служеше.

— Той беше просто моряк и добър човек. Мислех, че в Хонконг няма опасност.

— Предадохте ли снимките на похитителите и информацията за тяхното телефонно обаждане на вашите шефове от КГБ?

— Аз не съм от КГБ, пикая на КГБ! Да, информацията беше предадена… от моя началник — каза раздразнено Суслов. — За Бога вие знаете как става, групов отговорник. Но Ворански беше добър човек и неговите убийци трябва да бъдат хванати.

— Твърде скоро ще ги намерим. Знаехте ли, че Ворански всъщност беше майор Юрий Бакиан от първи отдел на шесто управление на КГБ?

Силна изненада се изписа по лицето на Суслов.

— Той беше… той беше мой приятел и идваше с нас от време на време.

— Кой урежда тези неща, капитане? — попита Крос. Суслов погледна Брайън Куок, който го гледаше със скрито отвращение.

— Защо сте толкова ядосан? Какво съм ви направил?

— Защо Руската империя е толкова алчна, особено, когато стъпи на китайска земя?

— Политика! — каза Суслов кисело, след това добави, обръщайки се към Крос, — аз не се меся в политиката.

— Вие, мръсниците, се месите през цялото време! Какъв е твоят чин в КГБ?

— Нямам такъв.

Крос каза:

— Едно малко сътрудничество може да продължи дълго. Кой подбира вашите екипажи, капитан Суслов?

Суслов го погледна. След това запита:

— Може ли да си кажем нещо на четири очи, а?

— Разбира се. Чакай тук, Брайън.

Суслов обърна гърба си на Брайън Куок и тръгна надолу към изходното стълбище на тревата. Крос го последва.

— Какво мислиш за шансовете на Ноубъл Стар? — попита Суслов сърдечно.

— Добри са. Но тя никога не се е състезавала на мокър терен.

— А за Пайлът Фиш?

— Виж го — сам можеш да прецениш. Обича дъжда. Той ще е фаворитът. Мислиш ли да си тук в събота?

Суслов се облегна на перилата. И се усмихна.

— Защо не?

Крос се изсмя тихо.

— Защо не наистина? — беше сигурен, че сега са напълно сами. — Ти си добър актьор, Грегор, много добър.

— Ти също, другарю.

— Поемаш страхотен риск, нали? — каза Крос, устните му едва се движеха сега.

— Да, но нали целият живот е риск. Центърът ми нареди да поема работата на Ворански, докато пристигне замяната му. Има твърде много важни контакти и решения, които трябва да бъдат осъществени по време на това пътуване. Не на последно място — „Севрин“. Все пак както знаеш, Артър го искаше по този начин.

— Понякога се чудя, дали той е разумен.

— Разумен е. О, да. Много разумен. Радвам се, че те виждам. Центърът е много доволен от работата ти през годината. Имам много да ти говоря.

— Кое е копелето, което накисна „Севрин“ на А. М. Г.?

— Не знам. Бил е дезертьор. Доколкото знаем, е мъртъв.

— Някой е предал група от моите хора на КНР. Изтичането на информация трябва да е дошло от архива на А. М. Г. Ти прочете моя екземпляр. Кой друг на кораба ти го направи? Някой е проучил работата ти тука!

Суслов пребледня.

— Незабавно ще направя проверка за сигурност. Може да е от Лондон или Вашингтон.

— Съмнявам се. Не е навреме. Мисля, че е дошло оттук. А след това — Ворански. Някой е проникнал при вас.

— Ако КНР… да, ще го направя. Но, кой? Залагам живота си, че няма шпионин на борда.

Крос също беше непреклонен.

— Винаги се намира някой, който може да бъде подмамен.

— Имаш ли план за бягство?

— Няколко.

— Наредено ми е да помагам по всякакъв начин. Искаш ли каюта на „Иванов“?

Крос се поколеба.

— Ще изчакам докато прочета архива на А. М. Г. Ще бъде жалко след толкова дълго време…

— Съгласен съм.

— Лесно ти е да се съгласиш. Ако тебе те хванат, просто ще те депортират и ще те помолят вежливо, „Не се връщайте вече.“ А аз? Аз не искам да бъда хванат жив.

— Разбира се — Суслов запали цигара. — Няма да те хванат, Роджър. Ти си твърде умен. Имаш ли нещо за мене?

— Погледни долу, там, покрай перилата. Високият мъж.

Суслов небрежно приближи бинокъла към очите си. Отне му малко време, докато фокусира посочения мъж, след което погледна встрани.

— Това е Стенли Роузмънт от ЦРУ. Знаеш, че те следят нали?

— О, да. Мога да ги подхлъзна, ако искам.

— Мъжът до него е Ед Ланган от ФБР. Мъжът с брадата е Мишауър от американското морско разузнаване.

— Мишауър? Това ми звучи познато. Имаш ли досиета за тях?

— Още не, но има един от консулската служба, който е тръгнал по лош път, и който има любовна връзка със сина на един от нашите изтъкнати китайски адвокати. Докато се завърнеш от следващото си пътуване, той ще бъде щастлив да изпълнява и най-дребните ти желания.

Суслов се усмихна мрачно.

— Добре — отново погледна небрежно Роузмънт и другите, запечатвайки лицата им в паметта си. — Какво работи той?

— Заместник-шеф на военна база. В ЦРУ е от петнадесет години. ОСС и всички подобни. Имат дузина прикриващи длъжности тук и напълно защитени къщи навсякъде. Изпратил съм списък с микроточки до 32.

— Добре. Центърът иска да се увеличи наблюдението на движението на всички от ЦРУ.

— Няма проблеми. Те са безгрижни, но фондовете им са големи и нарастват.

— Виетнам?

— Разбира се, че Виетнам.

Суслов се изкиска.

— Тези нещастни глупаци не знаят в каква каша са забъркани. Все още си мислят, че могат да водят война в джунглите с тактика от времето на корейската и Втората световни войни.

— Не всички са глупаци — каза Крос. — Роузмънт е добър, много добър. Между другото, те знаят за въздушната база Иман.

Суслов тихо изруга и се облегна на едната си ръка като уж случайно я държеше пред устата си, за да предотврати разчитане по устните.

— … Имат и почти всичко около Петропавловск, новата подземна база в Корсаков на Сахалин.

Суслов изпсува отново.

— Как го правят?

— Предатели — усмихна се Крос.

— Защо си двоен агент, Роджър?

— Защо ме питаш всеки път, когато се видим?

Суслов въздъхна. Имаше специални нареждания, да изпитва Крос и да му помага по всеки възможен начин. И въпреки, че беше контрольор от КГБ и отговаряше за цялата далекоизточна шпионска дейност, едва миналата година му беше позволено да разсекрети идентичността на Крос. Крос, в досиетата на КГБ имаше най-висока секретна класификация, значимост на нивото на един Филби. Дори Филби не знаеше, че Крос е работил за КГБ през последните седем години.

— Питам, защото съм любопитен — каза той.

— Твоите нареждания не са ли да не си любопитен, другарю?

Суслов се изсмя.

— Никой от нас не се подчинява на нареждания през цялото време, нали така? Центърът хареса последния ти доклад толкова много, че ми казаха да ти предам, че на твоята банкова сметка в Швейцария ще бъдат преведени като допълнителна премия 50 000 долара на петнадесети другия месец.

— Добре. Благодаря. Но това не е премия, това е заплащане на получена стока.

— Какво знае СИ за гостуващата делегация на Парламента?

Крос му каза това, което беше казал на губернатора.

— Защо питаш?

— Обикновена проверка. Трима са много влиятелни — Гатри, Бродхърст и Грей. — Суслов предложи цигара. — Придвижваме Грей и Бродхърст в Световния съвет на мира. Техните антикитайски чувства ни помагат. Роджър, би ли поставил опашка на Гатри? Може би има някакви лоши навици. Ако бъде компрометиран, евентуално фотографиран с момиче на Уан Шай, това може да ни е от полза по-късно, а?

Крос кимна.

— Ще видя какво може да бе направи.

— Нали ще намериш отрепката, която уби нещастния Ворански?

— Евентуално — Крос го наблюдаваше. — Трябва да е бил набелязан от известно време. Това е, което застрашава всеки един от нас.

— Куоминтанг ли бяха? Или бандите на Мао?

— Не знам. — Крос се усмихна сардонично. — Русия не е много на почит между китайците.

— Техните ръководители са предатели на комунизма. Трябва да ги смажем, преди да станат много силни.

— Това ли е политиката?

— От времето на Чингис хан — изсмя се Суслов. — Но сега… сега трябва да сме само малко търпеливи. — Ти — не. — Той помръдна палец назад към Брайън Куок. — Защо, не дискредитираш този? Изобщо не ми харесва.

— Младият Брайън е много добър. Имам нужда от добри хора. Информирай Центъра, че Съндърс от МИ–6 пристига утре от Лондон, за да отнесе пратката от документи на А. М. Г. Двамата МИ–6 и ЦРУ подозират, че А. М. Г. е убит. Така ли е?

— Не знам. Може и така да е било. Как ще вземеш копия?

— Не зная. Не съм много сигурен, че Съндърс ще ми позволи да ги прочета, преди да се върне.

— И ако не ти позволи?

Крос вдигна рамене.

— Ще се опитаме да ги прегледаме по един или друг начин.

— Дънрос?

— Само в краен случай. Той е твърде ценен там, където е, и много ми се иска да е там, където мога да го наблюдавам. Какво ще кажеш за Травкин?

— Твоята информация беше безценна. Всичко е проверено — Суслов му предаде съдържанието на срещата и добави: — Сега той ще бъде наше куче завинаги. Ще прави всичко, което искаме. Всичко. Мисля, че ще убие Дънрос, ако се наложи.

— Добре. Колко от това, което му каза, е истина?

Суслов се усмихна.

— Не много.

— Жена му жива ли е?

— О, да, товарищ, жива е.

— Но не в дачата си, нали?

— Сега е там.

— А преди?

Суслов вдигна рамене.

— Казах му, каквото ми беше казано да му предам.

Крос запали цигара.

— Какво знаеш за Иран?

Суслов отново го погледна остро.

— Доста много. Това е една от оставащите ни осем големи цели, а точно сега започва голяма операция.

— Деветдесет и втора американска въздушнодесантна бригада е на съветско-иранската граница, точно сега.

Суслов зяпна срещу него.

— Защо?

Крос предаде всичко онова, което Роузмънт му беше казал за сухопътните действия, и когато стигна до онази част, която се отнасяше за американските сили, които имаха атомно оръжие. Суслов видимо пребледня.

— Богородице! Тези прокълнати от Бога американци, ще направят грешка някой ден и ние никога няма да бъдем в състояние да се отървем от последствията! Те са глупаци, да разширяват използването на такива оръжия.

— Можете ли да се биете срещу тях.

— Разбира се, че не — каза Суслов раздразнено. — Същността на нашата стратегия е никога да нямаме директен сблъсък, докато Америка не е напълно изолирана и няма съмнение в крайната победа. Един директен сблъсък сега би бил равен на самоубийство. Веднага ще се свържа с Центъра.

— Обърни им внимание, че американците смятат това за сухопътна тренировка. Нека Центърът изтегли вашите сили надалеч и да запази спокойствие. Направи го веднага или ще има неприятности. Не провокирайте силите на Съединените щати. След няколко дена американците ще си отидат. Не разкривайте нашествието пред вашите вътрешни шпиони във Вашингтон. Нека да излезе от хората ви от ЦРУ.

— Значи деветдесет и втора наистина е там? Това изглежда възможно.

— По-добре е да подкрепите армиите си с въздушнодесантни войски, да станат по-мобилни и с повече огнева мощ.

Суслов изсумтя.

— Енергията и силите на триста милиона руснаци са канализирани, за да разрешат този проблем, товарищ. Ако имаме двадесет години… само още двадесет години.

— Тогава?

— През осемдесетте ние ще управляваме света.

— Отдавна преди това ще съм умрял.

— Не ти. Ти ще управляваш, която провинция или държава искаш. Англия?

— Съжалявам, там времето е ужасно. Освен един или два дни в годината.

— О, трябва да видиш моя дом в Грузия и селата около Тифлис. — Очите на Суслов заблестяха. — Това е раят.

Крос се оглеждаше на всички посоки, докато разговаряха. Знаеше, че могат да бъдат чути. Брайън Куок седеше на трибуната и чакаше полузаспал. Роузмънт и другите го изучаваха тайно. Долу до кръга на победителя Жак де Вил се разхождаше небрежно с Джейсън Плъм.

— Говори ли вече с Джейсън?

— Разбира се, докато бяхме на трибуните.

— Добре.

— Какво каза за де Вил?

— Че също се съмнява, че Жак някога ще бъде избран за тай-пан. След срещата ни снощи и аз съм на това мнение — той очевидно е твърде слаб или решителността му се е смекчила. Често се случва с дълбоко законспирираните ценни хора, които няма какво да правят, а само чакат. Това е най-неприятното от всички неща.

— Да.

— Той е добър човек, но се страхувам, че няма да изпълни възложената му задача.

— Какво планираш за него?

— Още не съм решил.

— Да го пренасочиш от вътрешен в обречен шпионин ли?

— Само, ако ти или другите на „Севрин“ са заплашени. — Заради наблюдателите Суслов вдигна шише до устните си и го предложи и на Крос, който поклати отрицателно глава. Двамата знаеха, че в шишето има само вода. — Имам идея. Увеличаваме усилията си в Канада. Очевидно френското сепаратистко движение е една огромна възможност за нас. Ако Квебек се отдели от Канада, ще стане причина цяла Северна Америка да се завърти в напълно нова структура. Мислех си, че ще бъде чудесно, ако де Вил поеме управлението на „Струан“ в Канада. Е?

Крос се усмихна.

— Много добре, много, много добре. Аз също харесвам Жак. Ще бъде жалко да го загубим. Да, това е много умно.

— Ще бъде чудесно, Роджър. Той има някои много важни френско-канадски приятели от времето, когато е бил в Париж, непосредствено след войната — всички отявлени сепаратисти, всички с уклон към лявото крило. Някои от тях са изтъкнати национални политически сили в Канада.

— Ще го накараш да напусне дълбокото си прикритие?

— Не. Жак може да даде на сепаратисткото разногласие тласък без самият той да се излага на опасност. Като ръководител на важен клон на „Струан“… и, ако един от неговите приятели стане министър на външните работи или министър-председател, а?

— Това възможно ли е?

— Възможно е.

Крос подсвирна.

— Ако Канада се отдели от САЩ, това ще бъде победа на победите.

— Да.

След пауза Крос каза:

— Преди време един китайски мъдрец бил помолен от приятел да благослови новородения му син. Неговата благословия била: „Да се молим да живее в интересни времена“. Е, Грегор Петрович Суслов, чието истинско име е Пьотр Олег Мзитрик, ние наистина живеем в интересни времена, нали?

Суслов го погледна изненадано.

— Кой ти каза моето име?

— Твоите началници. — Очите на Крос внезапно станаха безжалостни. — Ти познаваш мен, аз познавам теб. Честно е, нали?

— Да… разбира се. Аз… — Смехът на мъжа беше пресилен. — Не съм използвал това име от толкова отдавна, че почти го бях забравил. — Той погледна пак очите му. — Какво има? Защо си толкова заядлив, а?

— А. М. Г. Мисля, че трябва да приключим срещата си засега. Прикритието ни е, че се опитвам да те привлека на наша страна, но ти си отказал. Нека да се срещнем утре в седем. — Седем беше кодовият номер на апартамента близо до Джини Фу в Монкок. — Късно. Единадесет часа.

— Десет е по-добре.

Крос кимна внимателно към Роузмънт и останалите.

— Преди да си тръгнеш имам нужда от нещо за тях.

— Добре. Утре ще…

— Трябва да стане сега — каза твърдо Крос. — Нещо специално, в случай, че не мога да погледна копието на Съндърс, ще имам нужда от нещо в замяна.

— На никого няма да издаваш източника. На никого.

— Добре.

— Никога?

— Никога.

Суслов помисли за момент като претегляше различните възможности.

— Довечера един от нашите агенти ще вземе пратка от няколко суперсекретни материала от самолетоносача. Става ли?

Лицето на англичанина светна.

— Чудесно. Затова ли дойде?

— Това е едната причина.

— Кога и къде е предаването?

Суслов му каза, а след това прибави:

— Но аз все още искам копия от всичко.

— Разбира се. Добре, това ще свърши чудесна работа. Роузмънт наистина ще ми бъде длъжник. От колко време е на борда твоят човек?

— От две години.

— Осигурява ли ти добри материали?

— Всичко, което може да се окаже ценно.

— Какъв му е хонорарът?

— За това? Две хиляди долара. Той не е скъп, никой от нашите хора не е, освен теб.

Крос се усмихна, все така тъжно.

— Е, но аз съм най-добрият, който имате в Азия и съм доказал класата си петдесет пъти. Досега съм го правил практически от любов, стари приятелю.

— Твоите цени, стари приятелю са най-високите, които имаме! Купуваме целия военен план на НАТО, кодове, всичко, всяка година за по-малко от 8000 долара.

— Онези мръсни аматьори развалят целия бизнес. Това е бизнес, нали?

— Не за нас.

— Глупости! Всички хора от КГБ сте повече от добре възнаградени. Дачи, места в Тифлис, специални магазини, в които пазарувате. Любовници. Но аз трябва да ти кажа, че изстискването на пари от вашата компания става все по-трудно с всяка година. Ще очаквам значително увеличение за информацията за сухопътните действия и по въпроса за А. М. Г., когато приключи.

— Говори директно с тях. Аз нямам права върху парите.

— Лъжец.

Суслов се изсмя.

— Добре е, и безопасно, да работиш с професионалисти. Просит! — Той вдигна шишето си и го пресуши.

Крос каза рязко:

— Моля те, тръгни си ядосан. Усещам бинокли.

Суслов веднага започна да го псува на руски, тихо, но яростно, а после заклати юмрук в лицето на полицая и се отдалечи.

Крос го изпрати с втренчен поглед.

На „Ша Тин роуд“ Робърт Армстронг гледаше трупа на Джон Чен. Полицаите, облечени в мушами, го увиваха в одеялото му, а след това го пренесоха сред зяпащите тълпи към чакащата линейка. Специалистите по отпечатъци на пръсти бяха наоколо в търсене на улики. Дъждът валеше по-силно и навсякъде имаше много кал.

— Всичко е на каша, сър — каза раздразнено сержант Лий. — Има отпечатъци от стъпки, но те могат да бъдат на всеки.

Армстронг поклати глава и избърса лицето си с кърпичка.

— Намерете някой от близкото село, може някой да е видял нещо. — Той остави Лий и отиде до полицейската кола. Влезе вътре, затваряйки вратата и взе апарата за връзка. — Тук е Армстронг. Дайте ми главния инспектор Доналд Смит за източен Абърдийн, моля. — Зачака, чувствайки се ужасно.

Шофьорът беше млад, умен и все още сух.

— Дъждът е чудесен, нали сър?

Армстронг погледна кисело. Младият мъж пребледня.

— Пушиш ли?

— Да, сър.

Младежът извади пакета си с цигари и му го предложи.

Армстронг го взе.

— Защо не отидеш при другите? Те имат нужда от един умен младеж като теб да помага. Да намери някакви улики, а?

— Да, сър. — Младежът излезе на дъжда. Армстронг внимателно извади цигара. Мрачно я върна обратно, сложи пакета в един страничен джоб и промърмори:

— Всички цигари са скапани, дъждът е скапан, скапан е онзи умен гъз, а най-скапани от скапаните са Бившите вълци.

Междувременно вътрешният телефон запука.

— Главен инспектор Доналд Смит.

— Добро утро. Аз съм навън, на „Ша Тин“ — Армстронг му разказа какво се е случило и, че са намерили тялото. — Оградили сме района, но в този дъжд не очаквам да намерим нещо. Когато вестникарите чуят за трупа и за съобщението, ще ни затрупат. Мисля, че е по-добре да приберем старата бавачка веднага. Тя е единствената следа, която имаме. Твоите момчета все още ли я държат под наблюдение?

— О, да.

— Добре. Чакай ме, след това ще се придвижим. Искам да претърся жилището й. Остави хора в готовност наоколо.

— Колко време ще останеш?

Армстронг каза:

— Ще ми отнеме няколко часа, за да стигна. Задръстено е чак до ферибота.

— И тук е същото. Из целия Абърдийн. Но не само от дъжда, момко. Има към хиляди, които гледат останките от кораба и много повече тълпи пред „Хо-Пак“, „Виктория“… всъщност пред всяка мръсна банка в околността, а чувам, че има вече около петстотин насъбрани отвън пред „Вик“ на „Сентръл“.

— За Бога! Целите ми мизерни спестявания от половината ми живот са там.

— Вчера ти казах да си пийнеш, старче! — Армстронг чу смеха на Смит. — И между другото, ако имаш някоя и друга резервна пара, продай я бързо на „Струан“, чувам че „Ноубъл хаус“ ще банкрутира.

39

08:29 часа

Клаудия взе една купчина бележки, писма и отговори от изходящата кореспонденция на Дънрос и започна да ги прелиства.

Един от телефоните издрънча. Тя го погледна, но не направи опит да го вдигне. Той продължи да звъни и накрая спря.

Сандра Ий, секретарката на Дънрос влезе с нова камара документи и поща като напълни отново подноса за входяща кореспонденция.

— Най-отгоре е проектодоговорът на „Пар-Кон“, по-голяма сестро. Ето и списъка с предварително уговорените срещи за днес, поне онези, за които съм известена. Преди десет минути се обади груповият Куок. — Тя се изчерви под погледа на Клаудия, — той се обади заради тай-пана, а не заради мен, по-голяма сестро. Моля, нека тай-панът да му се обади.

— Вярвам, че си разговаряла с почтения млад жребец, надълго и нашироко, млада сестро, и великолепно си въздишала и примирала? — отвърна Клаудия на кантонезки, след това премина на английски, прелиствайки всички бележки, като ги разпределяше на две отделни купчинки. — В края на краищата той действително трябва да бъде излапан здрав и читав в семейството, преди да го е уловила някоя „лисица“ от друг клан.

— О, да. Аз запалих също така пет свещи в пет различни храма.

— Надявам се, в свободното си време, а не когато си ангажирана в компанията.

— О, точно така. — Те се изсмяха. — Но ние имаме среща — утре на вечеря.

— Отлично! Бъди въздържана, облечи се консервативно, но иди без сутиен, като Орланда.

— Значи тогава е вярно! Смяташ ли, че така трябва да го направя? — Сандра Ий беше шокирана.

— Заради твоя Брайън, да — Клаудия се изкиска. — Той има нюх за това.

— Моята гадателка ми каза, че това ще бъде една чудесна година за мене. Ужасен пожар, нали?

— Да. — Клаудия провери списъка със срещите. Линбар след няколко минути, сър Луис Базилио в осем и четиридесет и пет. — Когато пристигне сър Луис…

— Сър Луис чака в моя офис сега. Той знае, че е подранил. Поднесох му кафе и сутрешните вестници. — Лицето на Сандра Ий стана загрижено. — Какво ще стане в десет?

— Отварят фондовата борса — каза й отривисто Клаудия и й подаде по-голямата купчина. — Справи се с тази купчина, Сандра. О, и тук, отложил е няколко заседания на управителни съвети и един обяд, но аз ще се справя с тях.

Двете вдигнаха погледи, тъй като влезе Дънрос.

— Добро утро — поздрави той. Лицето му беше по-мрачно от преди, синините подчертаваха строгостта на чертите му.

Сандра Ий каза живо:

— Всички са толкова щастливи, че не сте се наранили.

— Благодаря.

Тя излезе. Вниманието му беше привлечено от походката й, а след това и от погледа на Клаудия. Лицето му се поразведри.

— Няма нищо по-хубаво от едно прекрасно птиче. Нали така?

Клаудия се засмя.

— Докато ви нямаше частният ви телефон два пъти звъня.

Това беше неговият секретен телефон, който по правило вдигаше само той, номерът беше даден само на семейството и неколцина специални хора.

— Благодаря. Отложи всичко, освен Линбар, стария сър Луис Базилио и банката. Искам да се увериш, че всичко е о’кей за Пен и мисис Кейти. Първо намери Тайтфист Танг по телефона. Също Ландо Мата — попитай дали мога да го видя днес, за предпочитане е в десет и двадесет в кафето. Видя ли бележката ми за Цеп?

— Да, ужасно. Ще се погрижа за всичко. Обади се помощникът на губернатора. Ще присъствате ли на обедното заседание?

— Да.

Дънрос вдигна телефона и избра някакъв номер. Клаудия излезе, затваряйки вратата зад себе си.

— Пен? Търсила си ме?

— О, да, Йан, но не съм телефонирала, това ли имаше предвид?

— Помислих, че ти си се обаждала по частния ми телефон.

— Не, но толкова ми е приятно, че се обади. Чух за пожара в ранните новини и… не бях сигурна дали съм сънувала, или не, че си се върнал снощи. Аз… аз много се разтревожих, съжалявам. Ах Тат каза, че си излязъл рано, но не вярвам на старата вещица — тя понякога говори несвързани неща. Съжалявам. Трябва да е било ужасно?

— Не. Всъщност не беше лошо. — Той й разказа накратко онова, което се беше случило. Сега, когато знаеше, че всичко е наред с нея, искаше да прекъсне разговора. — Ще ти разкажа всичко с подробности, когато те взема за летището. Проверих за полета, ще бъде навреме…

Вътрешният телефон иззвъня.

— Чакай малко, Пен… Да, Клаудия?

— Групов отговорник Куок е на телефон номер две. Каза, че е важно.

— Добре. Съжалявам Пен, трябва да вървя. Ще те взема навреме за полета. Чао, мила… Нещо друго, Клаудия?

— Самолетът на Бил Фостър от Сидни е отложен за друг час. Мистър Хавъргил и Джонджон ще се срещнат с вас в девет и тридесет. Звъннах да потвърдя. Чувам, че са в банката от шест сутринта.

Безпокойството на Дънрос нарасна. Опитваше се да говори с Хавъргил от три часа вчера следобед, но заместник-председателят го нямаше, а снощи не му беше времето.

— Това не е добре. Когато влязох в седем и тридесет, вече имаше тълпа навън.

— „Вик“ няма да фалира, нали?

Той усети тревогата в гласа й.

— Ако това стане, ще сме свършени.

Включи втора линия.

— Здрасти Брайън, какво има?

Брайън Куок му разказа за Джон Чен.

— Боже Господи, бедният Джон! След като им бяха предадени парите по откупа, аз си помислих… Какви мръсници! Той е бил мъртъв от няколко дена?

— Да, поне от три.

— Мръсници! Каза ли на Филип Чен или на Дайан?

— Не, още не. Исках първо да кажа на теб.

— Да им позвъня ли? Филип сега си е вкъщи. Казах му да не идва на заседанието в осем часа. Сега ще му се обадя.

— Не, Йан, това е моя работа. Съжалявам, че ти нося лоши вести, но си помислих, че трябва да знаеш за Джон.

— Да… да, приятелю, благодаря ти. Слушай, имам работа при губернатора, но ще свърша до десет и половина. Искаш ли да пийнем или да си направим една лека закуска?

— Да. Добра идея. Какво ще кажеш за бар „Куенс“ в „Мандарин“?

— В десет и четиридесет и пет?

— Добре. Между другото, обещах на твоя tai-tai да мине направо през емиграционната служба. Съжалявам, че ти нося лоши вести. Чао.

Дънрос затвори телефона, стана и се загледа през прозореца. Вътрешният телефон избръмча, но той не го чу. „Бедният — измърмори той — каква ужасна загуба!“

Чу се дискретно почукване, след това вратата се открехна. Клаудия каза:

— Извинете, тай-пан, Ландо Мата е на втора линия.

Дънрос седна на края на бюрото си.

— Здравей Ландо, можем ли да се срещнем в десет и двадесет?

— Да, разбира се. Чух за Цепелин. Ужасно! Аз самият едва се спасих! Отвратителен пожар! И все пак оживяхме, нали? Съдба!

— Свърза ли се с Тайтфист?

— Да. Пристига със следващия ферибот.

— Добре. Ландо, може би ще имам нужда да ме подкрепиш днес.

— Но, Йан, снощи прегледахме всичко внимателно. Мислех, че аз…

— Да. Но искам твоята подкрепа днес. — Гласът на Дънрос стана рязък.

Последва дълга пауза.

— Ще… ще говоря с Тайтфист.

— Аз също ще говоря с Тайтфист. Междувременно бих искал да знам, че имам твоята подкрепа сега.

— Размисли ли по нашето предложение?

— Имам ли подкрепата ти, Ландо? Или не?

Още една пауза. Гласът на Мата стана по-сериозен.

— Ще ти кажа като те видя в десет и двадесет. Съжалявам, но действително трябва да говоря първо с Тайтфист. Ще се видим на кафе. Чао!

Телефонът прекъсна. Дънрос внимателно постави слушалката и измърмори ласкаво:

— Дю не ло мо, Ландо, стари приятелю.

Помисли за момент, след това избра един номер.

— Мистър Бартлет, моля.

— Не отговаря телефонът му. Искате ли да оставите съобщение? — попита телефонистът.

— Моля, свържете ме с мис К. С. Чолок.

— Какво?

— Кейси… Мис Кейси!

Телефонът иззвъня и Кейси се обади сънливо.

— Ало?

— О, извинявай, ще ти позвъня по-късно…

— А, Йан! Не… не, няма нищо. Аз трябваше… трябваше да съм станала преди няколко часа. — Той чу как тя сподави една прозявка… Господи, как съм уморена. Не съм сънувала този пожар, нали?

— Не. Сирануш, исках само да се уверя, че и двамата сте добре. Как се чувстваш?

— Не ми е така горещо. Мисля, че съм си поразтегнала няколко мускула, не знам дали от смеха, или от хвърлянето. Ти добре ли си?

— Да, поне засега. Нямаш температура или нещо друго, нали? Това е, за което доктор Тулей каза, че трябва да внимаваме.

— Мисля, че няма нищо. Още не съм виждала Линк. Говори ли с него?

— Не. Не отговаря. Слушай, исках да ви поканя двамата на коктейл в шест.

— С удоволствие приемам. — Още една прозявка. — Радвам се, че си добре.

— Ще се обадя по-късно за…

Отново вътрешният телефон.

— Губернаторът е на втора линия, тай-пан. Казах му, че ще присъствате на сутрешното заседание.

— Добре. Слушай, Сирануш, коктейл в шест, ако не коктейл може би късна вечеря. Ще се обадя по-късно, за да потвърдиш.

— Добре, Йан. И, благодаря ти за обаждането.

— Няма за какво. Чао. — Дънрос включи втора линия. — Добро утро, сър.

— Извинявай за безпокойството, Йан, но трябва да говоря с теб за ужасния пожар — каза сър Джефри. — Истинско чудо е, че не загинаха повече, министърът е пощурял за смъртта на бедния сър Чарлз Пениуърд, и бесен затова, че нашите противопожарни средства позволяват да се случи такова нещо. Кабинетът е информиран, така че чакаме отзвук от най-високо място.

Дънрос сподели с него идеята си за кухните на Абърдийн като каза, че тя е на Ши-Тех Т’Чънг.

— Отлично! Ши-Тех е умен! Това е начало. Междувременно Робин Грей, Джулиън Бродхърст и останалите членове на парламента вече телефонираха за среща, на която ще протестират относно лошите ни противопожарни разпоредби. Моят помощник ми каза, че Грей е бил доста сърдит. — Сър Джефри въздъхна. — И с право, разбира се. При всеки случай този джентълмен ще разбърка нещата отвратително, ако може. Чувам, че е запланувал пресконференция за утре с Бродхърст. Сега, когато сър Чарлз е мъртъв, Бродхърст става старши член, и само Бог знае какво ще се случи, ако онези двамата започнат да се държат надменно по отношение на Китай.

— Помоли министъра да ги застави да мълчат.

— Направих го, а той каза, „Мили Боже, Джефри, да затвориш устата на един член на парламента? Това би било по-лошо, отколкото да се опиташ да запалиш самия парламент.“ Това наистина е много трудно. Мисълта ми е, че ти може би ще успееш да охладиш малко мистър Грей. Ще го настаня довечера до теб.

— Не мисля, че идеята е добра, сър. Този мъж е лунатик.

— Напълно съм съгласен, Йан, но ще съм ти много благодарен, ако опиташ да го направиш. Ти си единственият, на когото бих се доверил. Куилън би го ударил — вече е позвънил и е направил официален отказ, просто заради Грей. Вероятно ти би могъл да го поканиш и на състезанията в събота?

Дънрос си спомни за Питър Марлоу.

— Защо не поканим Грей и другите в нашата ложа, и аз ще се занимая с него. „Благодаря на Бога, че Пен няма да е там“, помисли си той.

— Много добре. По-нататък, Роджър ме помоли да се срещна с теб в банката, утре в шест часа.

Дънрос не отговори.

— Йан?

— Да, сър.

— До шест. Съндърс трябва да бъде там дотогава.

— Познаваш ли го? Лично?

— Да. Защо?

— Исках да съм сигурен.

Напрежението на Йан нарасна.

— Добре. В шест. По-нататък. Чу ли за бедния Джон Чен?

— Да, сър. Преди няколко минути. Гаден късмет.

— Съгласен съм. Бедният човек! Мръсотията на тези Бивши вълци не можеше да се случи в по-лош момент. Това със сигурност ще се превърне в причина за празнуване на всички противници на Хонконг. Отвратителна глупост. Боже мой, е, ние поне живеем в интересни времена и няма нищо друго, освен проблеми.

— Да, сър. „Виктория“ в беда ли е? — Дънрос зададе въпроса между другото, но слушаше внимателно и усети лекото колебание преди сър Джефри безгрижно да каже:

— За Бога, не! Скъпи приятелю, каква удивителна мисъл! Е, благодаря ти, Йан, всичко друго може да почака до срещата ни на обяд.

— Да, сър — Дънрос затвори телефона и попи потта по челото си.

„Това колебание беше адски злокобно. — Ако изобщо някой знае колко е зле всичко, това е сър Джефри.“

Дъждовен вятър заблъска по прозорците. Толкова неща има да се правят. Очите му се спряха на часовника. Сега е Линбар, след това сър Луис. Реши какво ще иска от шефа на фондовата борса, какво трябва да получи от него. Не беше го споменал на срещата на управителния съвет тази сутрин. Другите го бяха огорчили. Всички — Жак, Гавалан, Линбар, бяха уверени, че „Виктория“ ще подкрепи „Струан“ докрай.

— А ако не го направят? — беше запитал той.

— Имаме сделката „Пар-Кон“. Немислимо е, „Виктория“ да не помогне.

— Ако не го направят?

— Може би след снощи Горнт няма да продължи да продава.

— Ще продава. Какво ще правим ние тогава?

— Ако не успеем да го спрем или отложим плащанията на „Тода“ и „Орлин“, ще бъдем в голяма беда.

„Не можем да отложим плащанията — помисли си той отново. — Без банката или без Мата или без Тайтфист, дори сделката «Пар-Кон» няма да спре Куилън. Той знае, че има днес целия ден и петък, за да продава, да продава, да продава, а аз не мога да купя до…“

— Господин Линбар, тай-пан.

— Покани го тук, ако обичаш. — Той погледна часовника. По-младият мъж влезе и затвори вратата.

— Закъсня почти с две минути.

— О, така ли? Съжалявам.

— Струва ми се, че няма да успея да се справя с теб по въпроса за точността. Невъзможно е да ръководиш шестдесет и три компании, без да си изключително точен. Ако се случи още веднъж, ще изгубиш годишната си премия.

Линбар почервеня.

— Съжалявам.

— Искам да поемеш операциите ни в Сидни от Бил Фостър.

Линбар Струан засия.

— Да, разбира се. С удоволствие. От известно време насам ми се искаше да се заема с някоя моя операция.

— Добре. Искам да бъдеш за полета на Кубитъс утре на…

— Утре? Невъзможно! — Линбар избухна, щастието му се изпари. — Ще ми отнеме няколко седмици да се…

Гласът на Дънрос стана така любезен, но и така бесен, че Линбар Струан пребледня.

— Разбирам, Линбар. Но искам да отидеш там утре. Остани две седмици, след това се върни и ми докладвай. Ясно?

— Да, ясно, но… ами за събота? Какво ще стане със състезанията? Исках да гледам Ноубъл Стар.

Дънрос го погледна.

— Искам те в Австралия. Утре. Фостър не е успял да влезе във владение на „Волара пропъртис“. Без „Волара“ ние нямаме препоръка за нашите кораби. Без препоръката настоящите банкови договори ще бъдат анулирани. Имаш две седмици да поправиш това фиаско и да докладваш.

— Ако не успея? — каза Линбар, вбесен.

— За Бога, недей да губиш време! Знаеш отговора на това. Ако не успееш, повече няма да бъдеш в управителния съвет. И ако утре не си в самолета, ще се озовеш вън от „Струан“ докато аз съм тай-пан.

Линбар Струан щеше да каже нещо, но промени решението си.

— Добре. Ако успееш с „Волара“, заплатата ти ще бъде удвоена.

Линбар Струан само го погледна.

— Нещо друго, сър?

— Не. Приятен ден, Линбар?

Линбар кимна и излезе. Когато вратата се затвори, Дънрос се усмихна и промърмори:

— Нахално младо копеле. — Чувстваше се като в затвор, искаше да е навън в моторницата или още по-добре в колата си, просто да кара много бързо. Беше натъжен заради Джон Чен.

Външният телефон издрънча.

— Да, Пен? — каза той. Странен глас попита:

— Мистър Дънрос?

— Да, кой се обажда — не можеше да разпознае гласа на мъжа, нито акцента му.

— Казвам се Кърк, Джейми Кърк, мистър Дънрос. Аз съм приятел на мистър Грант, Алън Медфърд Грант… — Дънрос почти изпусна телефона… — Ало? Мистър Дънрос?

— Да, моля продължете — Йан преодоля шока си. А. М. Г. беше един от малкото, който имаше този номер и той знаеше, че се използва само при спешни случаи, при някаква много специална причина. — Какво мога да направя за вас?

— Аз съм от Лондон, всъщност от Шотландия. Алън ми каза да се обадя веднага щом пристигна в Хонконг. Той ми даде вашия телефонен номер. Надявам се, че не съм ви обезпокоил?

— Изобщо не, мистър Кърк.

— Алън ми даде един пакет за вас и искаше да говоря с вас. Моята съпруга и аз сме в Хонконг за три дни, ето защо се чудя дали не бихме могли да се срещнем.

— Разбира се. Къде сте отседнали? — попита спокойно, въпреки че сърцето му биеше лудо.

— „Найн дрегън“ в Каулуун, стая 455.

— Кога за последен път видяхте Алън, мистър Кърк?

— Когато тръгнахме от Лондон. Това беше, вече две седмици. Да. Две седмици до днес. Бяхме в Сингапур и Индонезия. Защо?

— Следобед, дали ще бъде удобно? Извинете, всичко е препълнено до три и двадесет. Мога да се видя с вас тогава, ако ви е удобно.

— Три и двадесет е добре.

— Ще изпратя за вас кола…

— Няма нужда. Можем сами да стигнем до вашия офис.

— Това не е безпокойство. Една кола ще ви чака в два и тридесет.

Дънрос затвори телефона, потънал в мисли. Часовникът отмери осем и четиридесет и пет. Почукване. Клаудия отвори вратата.

— Сър Луис Базилио, тай-пан.

Във „Виктория“ Джонджон крещеше в телефона:

— Не давам пукната пара, какво мислите вие копелета в Лондон, казвам ви, в началото сме на една операция тук, и изглежда наистина много миризлива. Аз… какво? Говори по-високо, човече. Връзката е отвратителна… Какво?… Не може да ме интересува, че е един и тридесет през нощта — къде по дяволите беше все пак — опитвах да се свържа с теб от четири часа!… Какво?… Чий рожден ден? Боже всемогъщи… — Пясъчните му вежди се извиха и той обузда гнева си. — Слушай, слизай в монетния двор… най-напред… противно нещо и им кажи… Ало?… За Бога! — Той започна да удря по вилката. — Ало!

След това затръшна слушалката, изпсува и натисна бутона на вътрешния телефон.

— Мис Милс, прекъсна, моля ви свържете ме отново, възможно най-бързо.

— Разбира се — каза хладният, много английски глас. — Мистър Дънрос е тук.

Джонджон погледна часовника си и пребледня. Беше девет и тридесет и три.

— О, Боже! Задръж… да задръж обаждането. Аз ще… — Бързешком, затвори телефона, втурна се към вратата, успокои се и отвори с пресилено равнодушие.

— Скъпи Йан, толкова съжалявам, че те накарах да чакаш. Как я караш?

— Чудесно. А ти?

— Прекрасно.

— Прекрасно? Това е интересно. Трябва да има шест — или седемстотин нетърпеливи клиенти, които са се наредили отвън, а вие имате половин час до започване на работното време. Има няколко дори пред „Блекс“.

— Повече от няколко… — спря съвсем навреме. — Няма нищо обезпокоително, Йан. Кафе ли искаш или отиваме направо в офиса на Пол.

— В офиса на Пол.

— Добре. — Джонджон поведе нагоре по коридора с дебели килими. — Не, изобщо няма проблем, — само няколко суеверни китайци, знаеш какви са, слухове и всичко това. Ужасен пожар. Чувам, че Кейси се е разсъблякла и се е гмуркала да спасява. Бяхте ли на пистата тази сутрин? Дъждът е страхотен, нали?

Безпокойството на Дънрос нарасна.

— Да, чувам, че има опашки пред почти всички банки в колонията. С изключение на Китайската.

Смехът на Джонджон прозвуча кухо.

— Нашите комунистически приятели изобщо няма да приемат фалит по отношение на тях.

— Така че банкрутът е започнал?

— В „Хо-Пак“, да. При нас — не. Аз действително разбирам, че Куанг е взел няколко много опасни заема. Страхувам се, че богатството на Чинг също не е в добро състояние. И още нещо. Смайлър Чинг заслужава да изяде един хубав пердах заради безделието си през годините и съмнителните начинания.

— Наркотици ли?

— Не бих могъл да го твърдя със сигурност, Йан. Поне не официално. Но мълвата е много упорита.

— Ти нали каза, че фалитът няма да ви засегне?

— Не е точно така. Ако това стане… Е, сигурен съм, че всичко ще бъде наред. — Джонджон продължи надолу по широкия облицован с ламперия коридор — от всичко лъхаше на богатство, солидност и сигурност. Той кимна с глава на възрастната английска секретарка, отмина я и отвори вратата, на която пишеше:

Пол Хавъргил, заместник-председател

Канцеларията беше огромна, с дъбова ламперия. Прозорците гледаха към площада.

— Йан, скъпи мой приятелю. — Хавъргил стана и протегна ръка. — Така съжалявам, че не можах да те видя вчера, и празненството миналата вечер едва ли беше място за бизнес. Ти как си?

— Добре. Така мисля. Поне засега. А ти?

— Имам лека диария, но Констанс е добре, благодаря на Бога. Скоро след като се прибрахме вкъщи двамата взехме от доброто старо лекарство на д-р Коликос.

Това беше един еликсир, измислен от д-р Коликос по време на Кримската война за лечение на стомашни разстройства, когато десет на всеки хиляда британски войници са умирали от тиф, холера или дизентерия. Формулата все още беше пазена в тайна.

— Ужасна гадост! Доктор Тулей и на нас ни даде от него.

— Колко ужасно за другите нали? Съпругата на Токс, а?

Джонджон каза мрачно:

— Чух, че са намерили тялото й под няколко купчини тази сутрин. Ако нямах розов билет, Мери и аз също щяхме да сме там.

„Розов билет“ означаваше, че имаш разрешението на жена си да излезеш без нея да играеш карти с приятели, да отидеш в клуба или на гости или каквото и да е — но с нейното великодушно позволение.

— О? — усмихна се Хавъргил. — Коя беше щастливката?

— Играх бридж с Макбрайд в клуба.

Хавъргил се засмя.

— Е, дискретността е по-добрата страна на мъжеството, а и трябва да мислим за репутацията на банката.

Дънрос почувства напрежението между двамата мъже. Той се усмихна вежливо.

— Какво мога да направя за теб, Йан? — попита Хавъргил.

— Искам допълнителен кредит от сто милиона за трийсет дни.

Настъпи мъртва тишина. И двамата се втренчиха в него. На Дънрос му се стори, че вижда проблясък на усмивка да минава зад очите на Хавъргил.

— Невъзможно! — чу го да казва.

— Горнт подготвя атака срещу нас и това е ясно за всички. Вие и двамата знаете, че сме солидни, сигурни и сме в добра форма. Необходима ми е вашата открита, сериозна подкрепа, тогава той няма да посмее да действа и аз няма да имам нужда от парите. Но аз наистина имам нужда от паричен ангажимент. Сега.

Отново тишина. Джонджон чакаше и наблюдаваше. Хавъргил запали цигара.

— Как стоят нещата със сделката „Пар-Кон“, Йан?

Дънрос им разказа.

— Във вторник подписваме.

— Можеш ли да вярваш на американеца?

— Договорихме се.

Отново тишина. Притеснен Джонджон я наруши.

— Това е една много добра сделка, Йан.

— Да. С вашата открита подкрепа Горнт и „Блекс“ ще се откажат от атаката си.

— Но 100 милиона? — каза Хавъргил. — Това е отвъд възможното.

— Казах, че няма да имам нужда от цялата сума.

— Това е предположение, скъпи приятелю. Можем да се окажем въвлечени в много голяма игра на могъщество против нашето желание. Носят се слухове, че Куилън го финансират отвън, че има германска подкрепа. Но ние не можем да рискуваме да влезем във война с един консорциум от германски банки. Ти вече си превишил лимита на възвращателния кредит. А и освен това 500 000 акции, които купи днес ще трябва да бъдат платени в понеделник. Съжалявам, но ще откажа.

— Постави го пред Управителния съвет. — Дънрос знаеше, че има достатъчно гласове, за да го прокара, независимо от противопоставянето на Хавъргил.

Отново тишина.

— Много добре. Със сигурност ще направя това на следващото заседание на Управителния съвет.

— Не. То няма да е по-рано от три седмици. Свикай, ако обичаш спешно заседание.

— Съжалявам.

— Защо?

— Не трябва да ти обяснявам съображенията си, Йан — каза Хавъргил рязко. — „Струан“ нито притежава, нито ръководи тази институция, въпреки че вие имате сериозен интерес към нас, така както ние към вас и вие сте наш ценен клиент. За мен ще бъде удоволствие да го поставя на следващото заседание на Управителния съвет. Свикването на спешни заседания влиза в моите правомощия. Единствено.

— Така е. Както и отпускането на този кредит. Няма нужда от заседание. Можеш да го направиш сега.

— За мен ще бъде удоволствие да поставя молбата пред Управителния съвет на следващото заседание. Имаше ли нещо друго?

Дънрос овладя желанието си да изтрие зле прикриваното задоволство от лицето на неговия враг.

— Имам нужда от кредита, за да подкрепя капитала си. Сега.

— Разбира се и Брус, и аз наистина разбираме, че отложеното плащане на „Пар-Кон“ ще ти даде средствата да завършиш корабните си сделки и да направиш частично плащане на „Орлин“ — Хавъргил пушеше цигарата си. — Между другото, разбирам, че „Орлин“ няма да поднови плащането. Ще трябва да изплатиш парите наведнъж в рамките на тридесет дни както е според договора.

Дънрос почервеня.

— Откъде чу това?

— От председателя, разбира се. Обадих му се снощи, за да го попитам дали…

— Ти какво?

— Разбира се. Скъпи мой приятелю — каза Хавъргил, открито наслаждавайки се на шока на Дънрос и Джонджон. — Имаме пълното право да разследваме. В края на краищата ние сме банкери на „Струан“ и имаме нужда да знаем. Нашето имущество също е изложено на риск, ако фалирате, нали така?

— И вие ще помогнете това да стане, ли?

Хавъргил извади цигарата от устата си с огромно удоволствие.

— Не е в наш интерес, който и да е значителен бизнес да се провали в Колонията, най-малко „Ноубъл хаус“. О, Боже, не! Няма нужда да се безпокоиш. В нужния момент ние ще се появим и ще купим твоите акции. Никога няма да позволим „Ноубъл хаус“ да фалира.

— Кога ще е нужния момент?

— Тогава, когато акциите достигнат стойност, която ние счетем, че е нужна.

— Каква е тя?

— Ще трябва да погледна, Йан.

Дънрос знаеше, че е победен, но не го показа по никакъв начин.

— Вие ще позволите капиталът да слезе надолу, докато достигне най-ниска цена и тогава ще купите контрола.

— Сега „Струан“ е обществена компания, но различните компании се свързват — каза Хавъргил. — Може би щеше да е разумно да последвате съвета на Аластър и моя — ние действително изтъкнахме рисковете, които поемате като обществена компания. А и може би трябваше да се посъветвате с нас, преди да закупите това значително количество акции. Очевидно е, че Куилън смята, че ви притежава, а и ти наистина малко си се поразпрострял, старче. Е, никога не бива да се страхуваш, Йан, ние няма да позволим да фалира „Ноубъл хаус“.

Дънрос се изсмя. Стана.

— Колонията ще бъде много по-добро място, ако ти не си в нея.

— О? — Хавъргил се озъби. — Срокът на моята служба е 23 ноември. Ти може да си излязъл от колонията преди мен.

— Не мислиш ли… — започна Джонджон, ужасен от яростта на Хавъргил, но спря, тъй като заместник-председателят се обърна към него.

— Твоят срок на служба започва на 24 ноември. Стига годишната обща среща да потвърди назначението. До това време аз управлявам „Виктория“.

Дънрос отново се изсмя.

— Не бъди толкова сигурен в това. — Той излезе навън. Ядосан Джонджон наруши тишината.

— Ти лесно би могъл да свикаш спешно заседание. Ти лесно мо…

— Въпросът е приключен. Разбираш ли? Приключен. — Хавъргил яростно запали нова цигара. — Ние имаме наши собствени проблеми, които трябва да бъдат решени най-напред. Но, ако този път се измъкне от менгемето аз ще бъда много изненадан. Той е в опасна позиция, много опасна. Нищо не знаем за този американец и за неговата приятелка. Знаем, че Йан е непоправим, арогантен и некомпетентен. Той е неподходящ за тази работа.

— Това не е в…

— Ние сме институция, която дава печалба, а не благотворително дружество и разните Дънросовци и Струановци твърде дълго имаха думата в нашите дела от много години. Ако вземем контрола ние ще станем „Ноубъл хаус“ на Азия — ние! Вземаме си обратно капитала от него. Уволняваме всички директори и веднага поставяме ново ръководство, удвояваме си парите и аз ще оставя вечно завещание на банката, завинаги. Това е, за което сме тук — да правим пари за нашата банка и за нашите акционери. Винаги съм считал твоя приятел Дънрос за много голям риск, а сега той отива до стената. И, ако аз мога да помогна да бъде обесен, ще го направя.

Докторът броеше ударите на пулса на Фльор Марлоу със старомодния си позлатен часовник… „Сто и три. Твърде много.“, помисли си тъжно той. Китката й беше нежна. Той я положи обратно върху покривката на леглото, чувствителните му пръсти усещаха треската. Питър Марлоу излезе от малката баня на апартамента им.

— Не е добре, нали? — каза Тулей с пресипнал глас. Усмивката на Питър Марлоу беше уморена.

— Доста досадно, всъщност. Само спазми, без да изхвърля много, само малко течност. — Очите му се спряха на жена му, която лежеше бледа в малкото двойно легло. — Как си, котенце?

— Добре — каза тя. — Благодаря, добре съм, Питър.

Докторът протегна ръка за старомодната си чанта и постави стетоскопа настрани.

— Имаше ли, ъ-ъ, имаше ли кръв, мистър Марлоу?

Питър Марлоу поклати глава и седна уморено. Нито той, нито жена му бяха спали много. Техните спазми бяха започнали в четири часа сутринта и продължаваха с непрекъснато нарастваща сила.

— Не, поне засега — не — каза той. — Изглежда като обикновен пристъп на дизентерия.

— Обикновен? Имали сте дизентерия? Кога?

— Мисля, че беше ентерит. Аз, аз бях военнопленник в Чанги през 45-та, всъщност между 42-ра и 45-та, отчасти в Ява, но повече в Чанги.

— А! А, ясно. Много жалко. — Доктор Тулей си спомни всичките страховити истории, които се разказваха за Азия след войната, за отношението на японската армия към британските и американските войски. — Винаги съм се чувствал предаден по един странен начин — каза тъжно докторът. — Японците винаги са били наш съюзник… те са островна нация, а също и ние. Добри бойци. Бях лекар при шиндитите. Два пъти съм ходил при Уингейт.

Уингейт беше ексцентричен британски генерал, разработил един напълно необичаен военен план да изпрати бързо подвижни колони от мародерстващи британски войници под кодовото име шиндите, от Индия в джунглите на Бирма дълбоко зад японските линии, като им изпращаше доставки по въздуха.

— Имах късмет — цялата операция „Шиндит“ разчиташе на шанса — каза той. Докато говореше, наблюдаваше Фльор, опитваше се да прави заключения въз основа на симптомите, влагаше целия си опит, трябваше да установи диагнозата сега, да разкрие врага сред множеството възможности, преди да е навредил на плода. — Мръсните самолети системно не пускаха нашите пратки.

— Срещнах някои от вашите другари в Чанги — по-младият мъж се опита да си спомни. — През 43-та или 44-та, не мога да си спомня кога точно. Нито имената. Изпратиха ги в Чанги, след като ги бяха хванали.

— През 43-та ще да е било. — Докторът беше мрачен. — Цяла една колона беше хваната. Тези джунгли са невероятни, ако никога не си бил там. През цялото време не знаехме какво по дяволите правим. Страхувам се, че не много от онези момци оцеляха, за да попаднат в Чанги. — Доктор Тулей беше чудесен старец с голям нос, рядка коса и топли ръце. Усмихна се на Фльор. — И така, млада госпожо — каза той с любезния си дрезгав глас. — Вие имате лека тре…

— О… съжалявам, докторе — каза тя бързо, като го прекъсна пребледняла внезапно. — Аз, аз мисля…

Тя стана от леглото и забърза непохватно към банята. Вратата се затвори след нея. Имаше петно кръв на гърба на нощницата й.

— Добре ли е тя? — попита Марлоу, а лицето му беше вкочанясано.

— Температурата е висока, има сърцебиене. Може да е просто гастроентерит… — Докторът го погледна.

— Може ли да е хепатит?

— Не. Не толкова бързо. Инкубационният период е от шест седмици до два месеца. Страхувам се, че сянката на хепатита виси над всеки един от нас. Жалко.

Дъждът затрополи по прозорците, шибан от вятъра. Той ги погледна и се намръщи, защото си спомни, че не беше казал на Дънрос и на американците за опасността от хепатит. Може би е по-добре да се изчака, да се провери и да се прояви търпение. „Джос“ — помисли си той.

— Два месеца, за да сме сигурни. Вие и двамата сте инжектирани, затова не би следвало да има опасност от тиф.

— А бебето?

— Ако пристъпите се влошат, тя може и да не успее да го износи, мистър Марлоу — каза тихо докторът. — Съжалявам, но е по-добре да знаете. И в двата случая няма да й е лесно. Само Бог знае какви вируси и бактерии има в Абърдийн. Мястото е обществена клоака и така е било в продължение на един век. Шокиращо е, но нищо не можем да направим. — Той затършува в джоба си за кочана с рецепти. — Не можете да промените китайците, нито навиците, създавани в продължение на векове. За съжаление.

— Джос — Питър Марлоу се чувстваше разсипан. — Всички ли ще се разболеят? Сигурно бяхме около трийсет или четирийсет из водата — невъзможно е да не пиеш от онази мръсотия.

Докторът се поколеба.

— От петдесет може би пет ще се разболеят много сериозно, петима ще останат напълно здрави, а останалите ще бъдат по средата — хонконгците по-малко ще се разболеят от пришълците. Но, както вие казахте, почти всичко е джос. — Той намери кочана си. — Ще ви напиша рецепта за един доста модерен антибиотик, но продължете с лекарството на д-р Коликос, това ще успокои вашите кореми. Наблюдавайте я много внимателно. Имате ли термометър?

— А, да. С… — един спазъм премина през Питър Марлоу, разтърси го и премина. — Когато пътува с малки деца, човек трябва да има чантичка за първа помощ.

— И двамата мъже се опитваха да не гледат вратата на банята. Те дочуваха как болката последователно растеше и намаляваше.

— На колко години са децата ви? — попита разсеяно доктор Тулей, скривайки загрижеността си, докато пишеше. Когато влезе той забеляза щастливия хаос на мъничката втора спалня отделно от малката безцветна всекидневна — достатъчно голяма за двете свързани легла, а играчките бяха разпилени. — Моите са големи. Аз имам три дъщери.

— Какво! О, нашите са на четири и на осем. Те са… Те и двете са момичета.

— Имате ли бавачка?

— Да. Въпреки дъжда тази сутрин тя заведе децата на училище. Минават през пристанището и вземат bo-pi. — Bo-pi беше такси без официално разрешение, незаконно, но почти всички го използваха от време на време. — Училището е край „Гардън роуд“. Повечето дни те настояват да ходят сами. Те са в абсолютна безопасност.

— Да, разбира се.

Ослушаха се. Всяко сподавено усилие отекваше в двамата мъже.

— Е, не се притеснявайте — каза докторът колебливо. — Ще се погрижа да изпратят лекарствата — има аптека в хотела. Ще ги прибавя към сметката ви. Ще се върна довечера в шест, колкото ми е възможно по-рано. Ако има някакъв проблем… — Той внимателно подаде една рецепта. — Телефонният ми номер е на рецептата. Няма да се колебаете и ще ми позвъните, нали?

— Благодаря. А сметката…

— Не е нужно да се тревожите за това, мистър Марлоу. Първата задача е да се оправите. — Доктор Тулей гледаше във вратата. Страхуваше се да тръгне. — Бяхте ли в армията?

— Не. Във въздушните войски.

— А! Брат ми беше един от малкото. Той бомбардира в… — Спря. Фльор Марлоу викаше колебливо през вратата:

— Докторе… бих… бихте ли…

Тулей отиде към вратата.

— Да, мисис Марлоу? Добре ли сте?

— Бих… Бихте ли…

Той отвори вратата и я затвори след себе си.

— Аз… то… — Нов спазъм я накара да се сгърчи.

— Не се тревожи — каза той, като я успокояваше. Сложи едната си ръка на гърба й, а другата върху стомаха й, като й помагаше да поддържа измъчените коремни мускули. Ръцете му масажираха внимателно и с вещина. — Ето, ето! Само се освободи, аз няма да позволя да паднеш. Ти си точно на възрастта на моята най-малка дъщеря. Аз имам три, а най-голямата има две деца… Ето, само се отпусни, просто недей да мислиш за болките, скоро ще се почувстваш добре и ще ти стане топло…

След известно време спазмите отминаха.

— Аз… Боже, съжа… съжалявам. — Младата жена започна пипнешком да търси рулото с тоалетната хартия, но отново я разтърси спазъм. Докторът се чувстваше неловко в малката стая, но продължаваше да се грижи и да я подкрепя. Една болка полази по гърба му.

— Аз съм… аз съм добре сега — каза тя. — Благодаря.

Знаеше, че това не е така. Цялата се беше изпотила. Той избърса лицето и ръцете й вместо нея. После й помогна да стане, като я поддържаше. По хартията имаше следи от кръв, а също и по чинията, но все още нямаше кръвоизлив и той въздъхна с облекчение.

— Ще се оправиш — каза той. — Ето, задръж една секунда. Не се страхувай. — Той сложи ръцете й на мивката. Бързо сгъна една суха кърпа по дължината и я уви здраво около стомаха й, опъна краищата й, за да може да я държи. — Това е най-доброто за разбъркан стомах. Поддържа го и го държи топъл. Дядо ми също беше лекар, в индийската армия, и се кълнеше, че това е най-доброто. — Той я погледна настойчиво. — Ти си една чудесна смела млада жена. Ще се оправиш. Готова ли си?

— Да. Съ… съжалявам за…

Той отвори вратата. Питър Марлоу се втурна да помогне. Сложиха я в леглото.

Един сноп влажна коса лежеше на челото й. Д-р Тулей я изтри и се вгледа в нея замислено.

— Мисля, млада госпожо, че ние ще те оставим в болница за ден-два под наблюдение, но няма за какво да се безпокоиш. По-добре е да дадем всички шансове на бъдещото бебе, нали? А и две малки деца, с които да се ядосваш. Два дена почивка ще бъдат достатъчни. — Дрезгавият му глас ги развълнува и успокои. — Ще направя каквото е необходимо и ще се върна след четвърт час. — Погледна Питър Марлоу изпод огромните си гъсти вежди. — Стационарът е в Каулуун, така че това ще спести пътуването до Острова. Много от нас го използват. Той е добър, чист и оборудван за всякакви спешни случаи. Не е лошо да приготвиш багажа й — написа адреса и телефонния номер. — И така, млада госпожо. Ще се върна след няколко минути. Би било добре да не се безпокоите за децата. Зная какво изпитание може да бъде това, когато си болен. — Той се усмихна и на двамата. — Няма да се безпокоите за нищо, нали, мистър Марлоу? Ще поговоря с вашия прислужник и ще го помоля да помогне, за да бъде всичко в отлично състояние. И не се безпокойте за парите. — Ние в Хонконг се отнасяме приятелски с нашите нови гости.

Тюй излезе. Питър Марлоу седна на леглото. Печален.

— Надявам се, че децата са стигнали до училището без проблеми — каза тя.

— О, да. Ах Соп е чудесна.

— Как ще се справиш?

— Лесно. Ще съм като старата майка Хабърд. Става въпрос само за ден-два.

— Аз… аз се надявам, че няма… няма да струва твърде много — каза тя едва чуто.

— Не се безпокой за това, Фльор. Всичко ще бъде наред. Гилдията на писателите ще плати.

— Ще плати ли, Питър? Обзалагам се, че няма, поне не сега. Истинска напаст! Ние… ние сме толкова притеснени с нашия бюджет вече.

— Винаги мога да взема на заем срещу падежа на мъртвия чек следващата година. Не се…

— О, не! Няма да направим това, Питър. Не трябва. Разбрахме се. Иначе… иначе ти ще си притиснат до сте… стената.

— Ще намеря някакъв изход — каза той уверено. — Следващият петък е тринайсета дата, а това винаги ни е носило щастие.

Неговият роман беше публикуван на тринадесети и влезе в списъка на бестселърите също на тринадесети. Когато бяха на дъното преди три години, на един друг тринадесети той направи чудесна сделка за сценарий на филм, който отново ги беше спасил. Първото му назначаване за сценарист беше потвърдено на тринадесети. А миналия април, в петък на тринадесети едно от студията на Холивуд откупи филмовите права за романа му за 157 000 долара. Агентът взе 10 процента и тогава Питър Марлоу разпореди онова, което остана за пет години напред. Пет години мъртъв падеж. 25 000 за година всеки януари. Достатъчно, ако се изразходваха внимателно за училище, разходи по медицинското обслужване, ипотеката, колата и другите плащания — пет великолепни години на свобода от обичайните грижи. И свободата да отхвърли едно място за сценарист, за да може да дойде в Хонконг за една година, без да му плащат, но свободен да се погрижи за втората си книга. „О, за Бога — помисли си Питър Марлоу изплашен. — Какво по дяволите търся все пак? Какво по дяволите правя тук?“

— Боже, ако не бях настоял да отидем на онова празненство, това никога нямаше да се случи.

— Съдба. — Тя се усмихна леко. — Съдба, Питър. Спомни си какво си… си ми казвал винаги. Съдба. Това е джос, просто джос, Питър. О, Боже чувствам се ужасно.

40

10:01 часа

Орланда Рамос отвори вратата на апартамента си и сложи мокрия си чадър на поставката.

— Влез, Линк — каза тя, сияеща. — Minha casa e vossa casa — моята къща е твоя къща.

Линк се усмихна и попита:

— Сигурна ли си?

— Ще видим. Това е един стар португалски обичай… да предложиш къщата си.

Тя съблече блестящия си, много модерен шлифер.

Направи му впечатление колко чиста и спретната беше всекидневната — с добър вкус и гостоприемна. Тя затвори вратата след него и окачи палтото му на една закачалка. Той отиде до френските прозорци, които излизаха на малък балкон. Апартаментът й беше на осмия етаж на „Роуз корт“ на „Коутуол роуд“.

— Винаги ли вали така силно? — попита той.

— Когато има истински тайфун е и по-зле. Може би дванадесет до осемнадесет инча на ден. После се получават кални пързалки и се налага да измиват жилищните райони.

— Все едно че си в самолет, Орланда. В някоя изпълнена с ухания нощ трябва да е страхотно.

— Да. Така е. Обожавам я. Можеш да видиш целия Каулуун. Преди да построят „Синклер тауърс“ — това е блокът, точно отпред, имахме най-прекрасната гледка в Хонконг. Знаеш ли, че „Синклер тауърс“ е собственост на „Струан“? Мисля, че Йан Дънрос помогна да бъде построен, само за да ядоса Куилън. Апартаментът в надстройката тук е на Куилън… поне беше.

— Той развали изгледа му, така ли?

— Направо го съсипа.

— Това е една скъпоструваща атака.

— Не. И двата блока са изключително доходоносни. Куилън ми каза, че всичко в Хонконг се изплаща за три години. Всичко. Собствеността е единственото нещо, което си заслужава да притежаваш. Ти би могъл да на… — тя се засмя. — Можеш да подобриш материалното си състояние, ако желаеш.

— Ако остана къде ще живея?

— Тука в „Мид Левълс“. По-нагоре под върха винаги е много влажно, стените са мокри и всичко е потънало в плесен.

Тя свали кърпата от главата си и разтърси коса. След това седна на облегалката на един стол, гледаше го в гръб и търпеливо чакаше.

— От колко време си тук? — попита той.

— От пет, от почти шест години. Откакто построиха блока.

Той се обърна и се облегна на прозореца.

— Страхотно е. Ти също.

— Благодаря, любезни господине. Ще пиеш ли кафе?

— С удоволствие.

Линк Бартлет прокара пръсти през косата си, взирайки се в една стара картина, рисувана с маслени бои.

— Това Куанс ли е?

— Да. Да, така е. Куилън ми го даде. Еспресо?

— Да. Черно, ако обичаш. Бих искал повече да разбирам от живопис…

Щеше да добави: „Кейси разбира“, но се спря и я видя да отваря една от вратите. Кухнята беше голяма, съвременна и много добре оборудвана.

— Донякъде ми напомня за „Къща и градина“.

— Идеята е на Куилън. Той обича храната и обича да готви. Проектът е изцяло негов, останалото… останалото е мое, въпреки че той ме учеше на добър вкус.

— Съжаляваш ли, че си скъсала с него.

— И да, и не. Джос, предопределение. Беше му дошло времето. — Нейната смиреност го развълнува. — Не можеше да трае вечно. Не можеше. Поне не тук.

Видя, че за миг през нея мина тъга, но тя е отхвърли и се зае с блестящата машина за кафе. Никъде по полиците нямаше петна.

— Куилън беше педант по отношение на реда и благодаря на Господ, това ми помогна да преодолея раздялата. Моята дойка, Ах Фат ме докарва до лудост.

— Тя тук ли живее?

— О, да. Да, разбира се, но сега е на пазар. Стаята й е на края на коридора. Разгледай, ако искаш. Няма да се забавя дълго.

Изпълнен с любопитство, той се разходи. Приятна трапезария с кръгла маса за осем души. Спалнята й беше в бяло и розово, лека и въздушна, с меки розови завеси, които висяха от тавана и падаха около огромното легло. Имаше деликатно аранжирани цветя. Модерна баня, облицована с плочки, безупречна и с хавлиени кърпи, в подходящ цвят. Втора спалня с книги, телефон, стереоуредба, по-малко легло и отново всичко спретнато и с вкус.

„Кейси не може да се мери с нея“, каза си той като се сети за артистичната небрежност и неподреденост на малката й къща в каньона Лос Анжелос — боядисано в брик, купове книги навсякъде, барбекю, телефони, циклостили, електрически пишещи машини. Той се обезпокои от мислите си и от начина, по който сякаш автоматично ги сравняваше, върна се обратно в кухнята като мина край стаята на бавачката с безшумна походка. Орланда се беше съсредоточила в кафе — машината и не забелязваше, че в този момент той я наблюдава. Доставяше му удоволствие да я гледа.

Рано тази сутрин той й се обади много загрижен. Събуди я, за да й напомни да отиде на лекар за всеки случай, тъй като снощи докато той, Кейси и Дънрос излязат на брега тя вече се беше прибрала у дома.

— О, благодаря ти, Линк. Много мило, че ми се обади. Аз съм добре. Поне засега. Ти добре ли си? Кейси добре ли е? О, нямам думи да изразя благодарността си. Бях ужасно изплашена… Ти спаси живота ми, ти и Кейси…

Те си побъбриха щастливо по телефона, тя обеща да се прегледа за всеки случай и тогава той я попита дали би желала да закусят заедно. Тя веднага се съгласи. Закусиха на върха на „Мандарин“ с яйца по бенедиктински, препечени филии и кафе и се чувстваха великолепно.

— Мислех, че съм мъртва. Знаех, че ще се удавя, Линк. Ако не беше направил всичко толкова бързо аз никога… В момента, в който се оказах във водата, скъпата Кейси беше там и аз отново бях жива и вън от опасност.

Това беше най-хубавата закуска, която му се беше случвала някога. Тя му подаваше препечена филия, наливаше му кафе, без да я моли за това, вдигаше му салфетката. Уверена и женствена, Орланда го караше да се чувства мъжествен и силен. Веднъж си протегна ръката и я сложи върху неговата — дълги пръсти и изящни нокти. Усещането от това докосване все още го владееше. След това я придружи до вкъщи, измъкна една покана да се качи и сега беше там. Очите му се плъзгаха по нея.

„Господи — помисли си той, — добре е да внимавам.“

— О, не те видях Линк. Ти вървиш тихо за мъж с твоята височина.

— Извинявай.

— Няма за какво! — Парата засъска пронизително и струята започна да пълни чашите. — Капка лимон?

— С удоволствие. А ти?

— Аз предпочитам капучино.

Тя затопли млякото, звукът беше прекрасен, а ароматът на кафето — великолепен. След това отнесе подноса до масата за закуска. Сребърни лъжици и хубав порцелан. И двамата усетиха флуидите в стаята, но се преструваха, че не съществуват.

Бартлет отпи от кафето.

— Чудесно е, Орланда. Най-хубавото, което някога съм пил. Особено е.

— То е заради парченцето шоколад.

— Обичаш ли да готвиш?

— О, да. Много. Куилън каза, че съм добра ученичка. Обичам да се занимавам с къщата и да организирам празненства, а Куилън винаги… — Върху лицето й се появи лека бръчка. Тя го погледна в очите. — Изглежда непрекъснато го споменавам. Съжалявам, но това все още… все още е по навик. Той беше първият мъж в живота ми, единственият мъж, затова е част от мен, неотделима.

— Не трябва да ми обясняваш, Орланда, аз раз…

— Зная, но ми се иска. Нямам истински приятели, никога на никого не съм говорила за него, никога не съм искала, но някак си… някак си, е добре! Харесва ми да съм с теб и… Внезапно огромна усмивка я озари. — Разбира се! Забравих! Сега аз съм твоята отговорност! — тя се изсмя и плесна с мъничките си ръце.

— Какво искаш да кажеш?

— Според китайския обичай ти се намеси в съдбата или предопределението. О, да. Ти се сблъска с боговете. Спаси живота ми, защото без теб непременно щях да съм мъртва. Но това щяха да решат боговете. И тъй като ти се намеси, взе върху себе си тяхната отговорност, затова сега трябва да се грижиш за мен завинаги. Това е хубав и мъдър китайски обичай. Завинаги!

— Съгласен съм! — Той се засмя с нея — силата на нейната радост го заливаше.

— О, добре! — каза тя, а след това стана по-сериозна и докосна ръката му. — Само се шегувах, Линк. Ти си толкова галантен. Не съм свикнала на такова внимание. Официално те освобождавам — моята китайска половина те освобождава.

— Може би не искам да бъда освободен.

Изведнъж той видя, че очите й се разшириха. Нещо стягаше гърдите му, сърцето му учести ударите си. Парфюмът й го привличаше. Изведнъж силата между тях преля. Ръката му се протегна и докосна косата й — нежна като коприна, прекрасна и чувствена. Първо докосване. Погали я. Леко потръпване и вече се целуваха. Усети устните й, за миг податливи, съвсем лека влага, никакво червило, вкусът така чист и приятен.

Страстта им растеше. Ръката му се плъзна към гърдите й. Тя отново потръпна и се опита да се отдръпне, но той я държеше здраво. Ръцете й се облегнаха на гърдите му и притихнала за миг, докосвайки го, а след това се притисна до него и прекъсна целувката, но остана близо.

— Линк… ти…

— Чувстваш се толкова добре — каза той тихо, като я държеше до себе си. Наведе се, за да я целуне отново, но тя отбягна целувката.

— Чакай, Линк. Първо…

Той я целуна по врата и се опита отново, усещайки желанието й.

— Линк, чакай… първо…

— Първо целувай, после чакай!

Тя се засмя. Напрежението намаля. Той се наруга за това, че е направил грешка, желанието му беше силно, подбуждано от нейното. Моментът беше отминал и те отново бяха разделени. Гневът му започна да се надига, но преди да го обземе, тя го целуна. Изведнъж ядът му се изпари. Остана само топлината.

— Ти си твърде силен за мен, Линк — каза тя, гласът й беше гърлен, ръцете й около врата му, но предпазливо. — Твърде силен и твърде привлекателен и приятен, и истински, аз наистина ти дължа живота си.

Ръката й галеше врата му и той го почувства в слабините си. Тя вдигна поглед към него, беззащитна, предана и още неопетнена. „Може би“, помисли си той.

— Първо да поговорим — каза тя като се отдръпна, — а след това по всяка вероятност пак ще се целуваме.

— Добре.

— Мистър Бартлет! Всички американци като теб ли са?

— Не — отговори той веднага, но тя не се хвана на въдичката.

— Да, зная — гласът й беше сериозен. — Зная. Това е, за което исках да говоря с теб. Кафе?

— Разбира се.

Преценяваше я, желаеше я, несигурен в тази джунгла, очарован от нея.

Тя внимателно сипа кафето. Вкусът му беше така приятен, както и на първото. Той се владееше въпреки, че болката оставаше.

— Хайде да отидем във всекидневната — каза тя. — Ще ти донеса чашата.

Той се изправи и остави ръката си върху кръста й. Тя не възрази и той почувства, че неговото докосване й харесва.

— Седни тук — каза той като потупа едната облегалка. — Моля те.

— По-късно. Искам първо да говоря — тя се усмихна малко срамежливо и седна на канапето срещу него. Беше тъмносиньо кадифе и подхождаше на китайския килим. — Линк, познавам те едва от няколко дена и… не съм леко момиче. — Орланда се изчерви и продължи с устрем, като не му даде възможност да се намеси. — Съжалявам, но не съм. Куилън беше първият и единствен и аз не търся приключение. Не и флирт. Не искам лудешко боричкане и едно срамежливо или болезнено довиждане. Научих се да живея без любов, просто не мога да изживея отново всичко това. — Обичах Куилън, но вече не. Бях на седемнадесет, когато ние… когато започнахме, а сега съм на двадесет и пет. Бяхме разделени почти три години. За три години всичко свърши. Не обичам никого и съжалявам, съжалявам, но не съм момиче за забавление.

— Никога и не съм си и помислил, че си — съзнаваше, че лъже и проклинаше късмета си. — По дяволите, какъв мислиш, че съм аз?

— Мисля, че си един чудесен мъж — каза тя искрено, — но в Азия едно момиче, всяко едно момиче разбира, че мъжете искат да се чукат и това е така. Съжалявам, Линк, не си падам по случайното чукане. Възможно е това да стане един ден, но не сега. Е да, аз съм евроазиатка, но не съм… знаеш какво искам да кажа, нали?

— Разбира се — каза той и добави: — казваш, че си забранен плод.

Усмивката й изчезна и тя впи поглед в него. Сърцето й се преобърна от тъга.

— Да — промълви тя, изправяйки се готова да се разплаче. — Да, предполагам, че съм.

— За Бога, Орланда. — Той отиде до нея и я прегърна. — Нямах намерение да прозвучи така ужасно.

— Линк, не се опитвам да се задявам или да играя игри, или да съм недо…

— Ясно. По дяволите, не съм дете и не насилвам… Не съм нито едно от двете.

— Толкова съм доволна. Момент… — тя вдигна поглед и нейната невинност го разтопи. — Ти не си луд по мен, Линк, нали? Искам да кажа… не аз те поканих горе, ти настоя да дойдеш.

— Зная — каза той, като я държеше в прегръдките си и си мислеше: „Това е истината, както е истина и това, че те желая сега. Не зная каква си, коя си, но те желая. Но какво искам от теб? Какво искам наистина? Магия ли искам? Или само една лирична песен? Ти ли си магията, която вечно търся или само още една уличница. Как срещу Кейси? Дали не сравнявам лоялността с коприната на твоята кожа?“ Той си спомни как Кейси каза веднъж: „Любовта се състои от много неща, Линк, сексът е само една част от любовта. Само една. Помисли за всички останали части. Преценявай една жена по любовта й, да, но разбери какво представлява тя.“ Но топлината й минаваше през него, лицето й беше до гърдите му и той още веднъж усети, че се възбужда. Целуна я по врата. Не искаше да сдържа страстта си.

— Каква си ти, Орланда?

— Аз съм… Мога да ти кажа само какво не съм — каза тя с тънкия си глас — аз не съм човек, който обича да дразни. Не искам да мислиш, че се опитвам да те дразня. Харесваш ми, много ми харесваш, но не съм… не съм само за една нощ.

— Зная. Господи, защо си си втълпила това в главата? — Той видя, че очите й блестяха. — Няма нужда от сълзи. Никакви. Съгласна ли си?

— Да. — Тя се отмести настрани, отвори чантата си и извади една кърпа и се избърса. — Държа се като тийнейджър или девствена весталка. Извинявай, но всичко стана много неочаквано, не бях подготвена за… Усетих, че не мога да се въздържа. — Тя пое дълбоко дъх. — Жалки извинения.

Той се засмя.

— Не се приемат.

— Благодаря на Бога! — тя го наблюдаваше. — Всъщност Линк, обикновено мога да се справям със силните, с кротките и с лукавите, дори с много лукавите, без главоболия. Струва ми се, че съм изучила всяка хитрина, която е възможно да знае едно момиче. Винаги съм си представяла, че имам готов план да им се противопоставя преди още да започнат. Но с теб… — тя се поколеба, а после добави: — Извинявай, но почти всеки мъж, когото срещам, ами, винаги е едно и също.

— Това неправилно ли е?

— Не, но като влезеш в някоя стая или ресторант и усещаш онези цинични очи. Чудя се как мъжете биха се справили. Ти си млад и красив. Какво би направил, ако жените правеха същото с теб навсякъде, където отидеш? Представи си, когато минеш през фоайето на „Виктория енд Албърт“ да видиш, че всяка жена, независимо от възрастта — престарели бабички с изкуствени зъби, харпии с перуки, дебелите, грозните, грубиянките — всички, всички да те гледат цинично, да те разсъбличат в мислите си, открито да се опитват да интимничат, да те удрят отзад, да гледат влюбено гръдния ти кош или чатала ти, повечето от тях с лош дъх, повечето от тях потящи се и миришещи на обор и ти знаеш, че те си представят, че си в леглото им.

— Изобщо не би ми харесало. Кейси каза същото, но с различни думи, когато дойде при мен за първи път. Зная какво имаш предвид, Орланда. Поне мога да си представя. Но така е устроен светът.

— Да, и понякога е ужасно. О, аз не искам да съм мъж, Линк, щастлива съм, че съм жена, но понякога наистина е отвратително. Да знаеш, че за теб мислят точно като за кутия, която може да бъде купена. Очакват да кажеш „много благодаря“ на дебелия стар развратник с лош дъх, да приемеш двадесет долара и да се промъкнеш като крадец в нощта.

Той се намръщи.

— Как ти дойде това на ума?

Тя се засмя:

— Ти ме целуна.

Той се усмихна, доволен, че бяха щастливи заедно.

— Правилно. Така, че може би заслужавах тази лекция. Аз съм виновен… А сега онази целувка, която ми обеща — но не се помръдна. Опипваше пътя си, проучваше. „Сега всичко се промени — помисли си той. — Разбира се, че го исках, как го каза тя? Да се “чукаш". Разбира се. Още искам, повече от преди. Сега играта е различна. Не зная дали искам да се включа. Правилата се промениха. Преди това беше просто. Възможно е сега да е по-просто." — Ти си хубава. Споменах ли ти, че си хубава? — каза той, като отбягваше темата, която тя искаше да започне.

— Щях да говоря за тази целувка. Виж какво, Линк, истината е, че не бях подготвена за начина, нека да бъда откровена, за начина, по който бях атакувана, предполагам, че това е думата.

— Това добре ли е или е лошо?

— И двете. — От усмивката около очите й се появиха бръчици. — Да, атакувана с моето собствено желание. Ти си нещо различно, мистър Бартлет и това също е много лошо или много добре. На мен, на мен ми достави удоволствие твоята целувка.

— На мен също. — Той отново й се усмихна. След пауза тя каза:

— Никога не съм усещала такова желание и не съм била така погълната. Затова съм много изплашена.

— Не трябва да се плашиш.

Чудеше се какво да прави. Инстинктите му диктуваха: напусни. Инстинктите му диктуваха: остани. Разумът му казваше да мълчи и да чака. Чуваше сърцето си и дъжда, който барабанеше по прозорците. „По-добре е да си вървя“, помисли си той.

— Орланда, помисли си…

— Имаш ли време да поговорим? Само малко? — попита тя.

— Да. Да, разбира се.

— Исках да ти разкажа за себе си. Куилън беше шеф на баща ми в Шанхай и ме се струва, че съм го познавала цял живот. Той помогна да бъде заплатено моето образование в Щатите и винаги е бил много внимателен към мен и семейството ми. Имам четири сестри и един брат, аз съм най-голямата. Сега всички те са в Португалия. Когато се върнах в Шанхай от Сан Франциско след дипломирането си, бях на седемнадесет, почти на осемнадесет… Е, според мен той е привлекателен мъж, въпреки, че понякога е много жесток. Много.

— Как така?

— Вярва в личното отмъщение, това отмъщение е право на мъжа, ако той е мъж. А Куилън наистина е мъж… Винаги е бил добър с мен, и все още е. — Тя го изучаваше. — Все още ми дава издръжка и плаща за апартамента.

— Не трябва да ми казваш нищо.

— Бих искала да го направя, ако ти искаш да слушаш. Тогава можеш де прецениш.

Той я изучаваше.

— Добре.

— Виж, донякъде това е така, защото съм евроазиатка. Повечето ни презират, открито или тайно, особено британците тук. Линк, само ме изслушай. Повечето европейци презират евроазиатците. Всички китайци го правят. Така, че ние винаги сме в отбранително положение, почти винаги се предполага, че сме незаконородени и със сигурност сме лесна песен. Боже, как мразя това. Колко скапано и вулгарно, и евтино е. И отношението на американските мъже. Странно е, но точно в Щатите спечелих себеуважението и преодолях вината, че съм евроазиатка. Куилън ме научи на много неща и ме оформи в много отношения. Дължа му много, но не го обичам. Това е, което исках да кажа. Искаш ли още кафе.

— Разбира се. Благодаря.

— Ще направя отново — тя стана, а походката й беше непреднамерено чувствена и той отново прокле късмета си.

— Защо скъса с него?

Разказа му за Макао.

— Отидох в кревата на онзи мъж и спах там въпреки, че нищо не се случи, нищо — бедният беше пиян и не можа да направи нищо. На другия ден се престорих, че е бил чудесен в леглото. — Гласът й беше привидно спокоен сякаш излагаше обикновен факт, но той усещаше болката. — Нищо не се случи, но някой каза на Куилън. С право побесня. Нямам с какво да се защитя. Това беше… Куилън беше надалеч. Зная, че това не е извинение, но… — Тя вдигна рамене. — Съдба. Джос. — Със същия слаб глас му разказа за отмъщението на Куилън. — Той така постъпва, Линк. Но имаше право да е вбесен, аз не бях права.

Парата засъска и кафето започна да капе. Ръцете й намериха чисти чаши и пресни домашно приготвени сладки и нова колосана ленена покривка, докато разказваше.

— Все още го виждам от дъжд на вятър. Само, за да поговорим. Сега сме приятели и той е добър с мен, а аз правя каквото искам, виждам се, с когото искам. — Тя го погледна. — Ние… преди четири години ни се роди дете. Аз го исках, той — не. Каза, че мога да родя детето, но в Англия, Сега тя е в Португалия с моите родители, баща ми е пенсионер и тя живее с тях. — По страната й се търколи една сълза.

— Негова ли беше идеята детето да остане там?

— Да. Но е прав. Веднъж в годината ходя там. Моите родители… майка ми искаше детето, молеше ме да й го дам. Куилън е щедър и към тях. — Сълзите се стичаха по лицето й.

— И така, сега знаеш всичко, Линк. Никога на никого, освен на теб не съм го казвала — не бях вярна любовница и не съм добра майка…

Той отиде до нея и я задържа в прегръдките си. Почувства как тя се стапя, опитвайки се да задържи хлипанията си, притискайки се, поемайки от неговата топлина и сила.

Когато се успокои, тя се протегна на пръсти и го целуна леко, но с огромна нежност.

Той й върна целувката.

Те се погледнаха с търсещи очи и отново се целунаха. Страстта им пламна. В това време чуха ключа в ключалката. Разделиха се, опитвайки се да си поемат дъх. Чуха грубия глас на бавачката от коридора.

— Уу?

Останала без сили, Орланда оправи косата си с една четка.

— Аз съм в кухнята — извика тя на шанхайски. — Моля те, иди в стаята си, докато те повикам.

— О? О, дяволът чужденец още е тук, нали? Ами какво ще стане с моите покупки? Направих някои покупки!

— Остави ги до вратата.

— Много добре, млада любовнице — извика в отговор бавачката и отмина като мърмореше. Вратата се затвори след нея със силно затръшване.

— Те винаги ли тряскат вратите? — попита Линк, а сърцето му още се блъскаше в гърдите му.

— Да, да, така изглежда. — Ръката й отново беше на рамото му, а ноктите й галеха врата му. — Извинявай.

— Няма за какво да се извиняваш. Какво ще кажеш да вечеряме заедно?

— Ако доведеш Кейси.

— Не. Само ти и аз.

— Линк, мисля, че е по-добре да се откажем — каза му тя. — Сега вече сме вън от опасност. Нека просто си кажем довиждане.

— Вечеря. Осем. Ще дойда да те взема. Ти избираш ресторанта. Храна от Шанхай.

Тя поклати главата си.

— Не, вече е неудържимо. Извинявай.

— Ще дойда да те взема в осем. — Бартлет леко я целуна, после тръгна към вратата. Тя свали шлифера и му помогна да го облече. — Благодаря — каза нежно той. — Няма опасност, Орланда. Всичко ще бъде по мед и масло. Ще се видим в осем. Нали?

— Най-добре — не.

— Може би. — Той й се усмихна особено. — Това ще бъде съдба, джос. Трябва да помним боговете, нали? Ще бъда тук в осем.

Тя затвори вратата след него, отиде бавно до стола и седна, потънала в мисли, чудейки се дали го бе отблъснала, ужасена, че е така. Дали ще се върне в осем и ако се върне как да го държи настрана, как да го залъгва, докато стане луд от желание, достатъчно луд, за да се ожени за нея.

Стомахът й тревожно се сви. „Трябва да действам бързо — помисли си тя. — Кейси го държи в робство, тя го е омотала здраво. Единственият път за мен е доброто готвене и домашния уют и любов, любов, любов, любов и всичко, което Кейси не е. Но не и в кревата. Това е начинът, по който Кейси го е хванала в капана. Аз трябва да направя същото. Тогава ще бъде мой.“

Орланда почувства слабост. Всичко мина чудесно, реши тя. Спомни си какво казваше Горнт: „Законът на старостта повелява всеки мъж да бъде хванат в капана на брака, хванат в капан от собствената си страст или чувство за собственост или алчност, или пари или страх, или мързел или каквото и да е, но хванат. И никой мъж никога не се жени по свое желание за любовницата си.“

„Да. Както винаги Куилън беше прав! Но той греши по отношение на мен. Аз няма да се успокоя за половината награда. Ще се боря за всичко. Ще имам не само Ягуара и този апартамент, но къща в Калифорния и най-вече американско богатство, далеч от Азия. Няма да съм евроазиатка, а жена като всяка друга — красива, безгрижна и любяща.

О, ще съм най-добрата съпруга, която някой мъж някога е имал.“

— Тръгна ли си? — Ах Фат се разхождаше безшумно в стаята, разчиствайки автоматично. — Добре, много добре. Да направя ли чай? Трябва да си уморена. И така, чай, а?

— Не. Да, да направи, Ах Фат.

— Да направя чай. Работа, работа, работа. — Старицата се затътри към кухнята. Беше облечена в черни торбести панталони и бяла блуза с набор, а черната й коса беше на дълга плитка. Тя се грижеше за Орланда от раждането й. — Добре го огледах долу на стълбите, когато ти и той пристигнахте. За един прост човек той е доста представителен — каза тя размишлявайки.

— О? Не те видях. Къде беше?

— Долу до стълбите. — Изкикоти се Ах Фат. — Ееее, погрижих се добре да се скрия, но исках да го видя. Хм. Ти изпрати нещастната си стара робиня навън в дъжда със старите ми кокали, а какво значение има дали съм тук, или не? Кой ще ти донесе сладкиши и чай или нещо за пиене в леглото, когато си си свършила работата, а?

— О, млъкни! Млъкни!

— Недей да говориш така на старата си майка! Тя знае как да се грижи за теб! Е, да, малка императрице, но и на двамата ви беше ясно, че мъжът и жената са готови да се съединят в битката. Вие двамата изглеждахте толкова щастливи, като котки във варел с риба. Но нямаше нужда аз да излизам.

— Чуждите дяволи са различни, Ах Фат. Исках го тука сам. Чуждите дяволи са срамежливи. А сега направи чая и пази тишина или пак ще те изпратя навън!

— Той ли ще е новият господар? — извика Ах Фат с надежда. — Време е да си имаш господар, не е добре да си нямаш димящ комин пред вратата от нефрит. Твоята врата ще се съсухри и ще стане суха като пръст от малкото й употреба. О, забравих да ти кажа две новини. Предполага се, че Бившите вълци са от Макао. Те ще ударят отново преди новата луна. Така говори мълвата. Всички се кълнат, че е истина. А другата е, че, хм, старият Кафър Ток на сергията за риба казва, че този чужд дявол от Голдън Маунтън има повече злато от евнуха Танг.

Танг беше легендарен евнух в двора на императора в забранения град Пекин, чиято страст към златото била толкова голяма, че целият Китай не можел да я задоволи. Толкова много го мразели, че следващият император го натоварил с нечестно спечеленото, докато тежестта на златото не го смазала до смърт.

— Ти не ставаш по-млада! Ние трябва да сме сериозни. Той ли ще е?

— Надявам се — каза Орланда бавно.

„О, да“ — помисли си тя пламенно, без сили от вълнение. Знаеше, че Линк Бартлет е единствената възможност в живота й. Изведнъж отново се изплаши, че е преиграла, че той няма да се върне. Тя избухна в сълзи.

Бартлет пресече малкото фоайе и излезе навън, за да се присъедини към половин дузина хора, които нетърпеливо чакаха такси. Пороят беше непрекъснат. Коли и камиони ръмжаха предпазливо нагоре и надолу по стръмния път, плискаха през водовъртежите и въртопите, чистичките на колите цъкаха, а прозорците бяха замъглени.

„Може би трябва да се заемем със строителство тук. Когато много хора се борят за малко земя това означава печалба, огромна печалба. И се изплаща за три години. — Господи!“ — помисли Бартлет.

Едно такси се завъртя, без да го е грижа, че има локви. Слязоха пътници, други се качиха с мърморене. Една китайска двойка излезе от входа, бутна го, както и останалите от редицата — високо говореща жена с огромен чадър и скъп шлифер, а съпругът й хрисим и кротък край нея. „Ще те вземат дяволите, маце — помисли си Бартлет — няма да ме изпревариш.“ Той се придвижи в по-добра позиция. Часовникът му показваше 10:35.

„А сега какво нататък? — запита се той. — Не се оставяй да си изгубиш ума по Орланда. «Струан» или Горнт!

Днес е денят на схватката, утре е петък — денят за разчистване на сметките, уикендът е за прегрупиране, понеделник е за последната атака и към три часа следобед трябва да имаме победител.

Кой искам да победи? Дънрос или Горнт?

Този Горнт е късметлия, беше късметлия. Господи, Орланда е нещо друго. Щях ли да скъсам с нея, ако бях на негово място? Разбира се. Разбира се, че щях. А, може би не — нищо не се е случило. Но щях да се оженя за нея в мига, в който това беше възможно и нямаше да изпращам нашето дете като пакет за Португалия. Този Горнт е един негодник и мръсник. Или дяволски умен. Кое?

Тя изложи всичко хубаво и чисто, също като Кейси, но по различен начин, въпреки че резултатът е същият. Сега всичко е усложнено или просто. Кое?

Искам ли да се оженя за нея? — Не.

Искам ли да я изоставя? — Не.

Искам ли я в леглото? — Разбира се. Тогава започни кампания, вкарай я в леглото — без ангажименти. Недей да играеш играта според женските правила, всичко е почтено в една война. Всъщност какво е любовта? Както каза Кейси, сексът е само част от нея…

Кейси. Ами тя? Сега няма да чакам дълго за Кейси. И тогава леглото или сватбените камбани или довиждане, или какво? Да ме вземат дяволите, ако поискам да се оженя отново. Онова време беше отвратително. Странно, не съм мислил за нея отдавна.“

Когато Бартлет се върна от Тихия океан през 45-та, той я срещна в Сан Диего и след седмица се ожени за нея. Изпълнен с любов и амбиция се хвърли в начеването на строителния бизнес в Южна Калифорния. Беше точният момент в Калифорния — всички форми на строителство процъфтяваха. Първото дете дойде след десет месеца, второто една година по-късно, а третото десет месеца след това, а междувременно работа в събота и неделя. Харесваше му да работи, беше млад и силен и преуспяваше, но се движеше настрани. След това започнаха караниците и вайкането и „ти никога не прекарваш повече време с нас, а се бъхтеше, а аз искам да отида до Франция и Рим и защо не си идваш рано вкъщи, имаш ли приятелка, зная, че имаш приятелка…“

Но нямаше приятелка, само работа. И един ден писмото от адвоката. Просто по пощата.

„Глупости — помисли си Бартлет ядосано, защото все още го болеше. — Аз съм един от многото и това се е случвало по-рано и ще се случва пак. Дори и така твоето писмо или телефонно обаждане носи болка. Боли и струва пари. Струва ти много, а адвокатите вземат най-много. Те вземат добра част и умно раздухват огъня между вас за тяхната собствена проклета печалба. Разбира се. Ти си техният купон за храна. От люлката до проклетия гроб адвокатите носят неприятности и се хранят от твоята кръв. Глупости. Адвокатите са истинската чума на добрите стари САЩ. През целия си живот съм срещал само четирима добри, а останалите? Никой от нас не е вън от опасност.

Да. Това копеле Стоун! Той направи убиец от мен, нея превърна в зъл демон, изправи нея и децата срещу мен завинаги. Почти ме съсипа — мен и бизнеса. Надявам се, че копелето ще гние за вечни времена.“

41

10:30 часа

Беше валяло почти дванадесет часа и почвата в колонията подгизна, макар че резервоарите бяха почти празни. По-голямата част от дъжда се стичаше по изпечената почва и заливаше ниските места, като превръщаше мръсните пътища в мочурища, а местата за строеж в езера. Част от водата проникваше по-надълбоко. В селищата, разпръснати из планината, проливният дъжд беше бедствие.

Градчета от разнебитени колиби, построени от всякакви стари железа, мукава, дъски, ламарина, брезент, кофражни платна, подпрени една до друга, пласт върху пласт, нагоре-надолу из планината с пръстени подове и тъмни, тесни улички, плувнали във вода, мръсни, разкаляни, с дупки и разбира се опасни. Дъжд, който се излива през покриви и пропива завивки, постели, дрехи. Хора, натъпкани един върху друг, стоически свиваха рамене и чакаха дъждът да спре. Това беше Китай и веднъж минали границата, всички китайци ставаха законни заселници и можеха да останат колкото искат, според старо одобрение на хонконгското правителство.

Силата на колонията винаги е била в нейната евтина, многобройна и безконфликтна работна сила. Колонията осигуряваше постоянно убежище и искаше в замяна само мирен труд, независимо каква бе надницата за деня. Хонконг никога не търсеше емигранти, но хора от Китай винаги идваха. Те пристигаха денем и нощем, с кораби, пеша, дори и на носилка. Пресичаха границата всеки път, когато глад или размирици разтърсваха КНР, за да останат и бъдат претопени, но идваше време, когато се връщаха вкъщи, защото Китай оставаше завинаги техен дом, дори и след десет поколения. Бежанците невинаги бяха добре дошли. Миналата година колонията беше почти залята от хора. По някаква неизвестна причина и без предупреждение, граничарите на Китай охлабиха строгия контрол и в продължение на една седмица ежедневно се изсипваха хиляди китайци. Идваха главно през нощта, над и през символичната, единична ограда, която разделяше Новите територии от Куантунг, съседната провинция. Полицията беше безпомощна да спре притока. Наложи се да извикат армията. Една нощ, през май, почти шест хиляди от незаконно преминаващите тълпи бяха арестувани, нахранени и на другия ден, върнати през границата. Но няколко хиляди се спасиха от капана. Катастрофата продължаваше нощ след нощ, ден след ден. Десетки хиляди новодошли. Скоро тълпи от възмутени китайци, изпълнени със съчувствие, дойдоха на границата, за да се опитат да спрат депортирането. Но то беше необходимо, защото колонията бе претъпкана с незаконни бежанци и беше невъзможно да се изхранят, подслонят и приобщят толкова много внезапно придошли хора. Вече имаше безброй, за които трябваше да се грижат, а някога бяха съвсем малък процент.

Скоро, така внезапно, както и започна, човешкият поток спря и границата бе затворена. Отново по неизвестна причина.

Между сто и двеста хиляди избегнаха капана и останаха. Дядото и бабата на Спектакълс Уу и четирима чичовци, със семействата си, общо седемнадесет души, бяха сред тях. Откакто пристигнаха живееха в заселената област, високо над Абърдийн. Спектакълс Уу уреди всичко. По-голямата част от земята бе притежание на фамилията Чен и доскоро бе без стойност. Сега вече стана ценна. Семейство Чен я даваше под наем, сантиметър по сантиметър, на всеки, който желаеше да плаща. Спектакълс Уу с благодарност бе наел 20 на 12 инча за 1.00 ХК на инч месечно и помогна на семейството да скалъпи изграждането на две жилища, които до падането на този дъжд, бяха сухи. Имаше по един кран за вода на сто семейства, нямаше канализация и електрическо осветление, но градът на тези незаконни заселници процъфтяваше и беше много добре уреден. Един от чичовците вече имаше малка работилница за изкуствени цветя, разположена в един бордей, за 1.50 ХК на инч месечно. Друг беше наел сергия и продаваше вкусни оризови питки и оризова каша, направени според изискванията на Нинг-ток. Всичките седемнадесет души работеха вече осемнадесет месеца, за да се изхранят. Имаше и бебе, родено миналата седмица. Дори на двегодишните възлагаха по-лека работа — да подреждат пластмасовите листенца за изкуствените цветя, които младите и по-възрастните изработваха. За много от заселниците на хълма те бяха източник на пари за храна, а също и за комар.

„Да — мислеше си Спектакълс Уу въодушевено — дано Бог ми помогне да получа навреме част от наградата за залавянето на Бившите вълци, за да заложа на съботните надбягвания на Лоцман, черния жребец, който, според всички предзнаменования, ще спечели.“

Той сподави прозявката си. Крачеше тежко, босокрак, по една от тесните, лъкатушещи улички в селището, а до него вървеше шестгодишната му племенница. Също босонога. Дъждът продължаваше да замъглява дебелите стъкла на очилата му. И двамата стъпваха внимателно, за да не попаднат върху счупено стъкло или ръждясали ламарини. На места калта стигаше до глезени. И двамата бяха навили панталоните си. Тя носеше широка сламена шапка. Неговата беше обикновена, купена на старо, както и дрехите. Това беше единственото облекло, което притежаваше, освен обувките в найлонов плик, за да ги предпази от дъжда. Прескачайки една мръсна дупка, той едва не изгуби равновесие. „Дю не ло мо“, изруга той, щастлив, че не живее тук, че стаята, която нае и делеше с майка си, до полицейския участък в Ийст Абърдийн, е суха и не бе изложена на капризите на боговете на времето, както тези тук. „И благодаря ти Боже, че не трябва да изминавам целия този път всеки ден. Дрехите ми щяха да се съсипят и цялото ми бъдеще би било поставено на карта, защото в «Спешъл интелиджънс» обичат чистотата и точността. О, Боже, нека това бъде моят ден!“

Налегна го умора. Навел глава, усещаше дъждът да капе по врата му. Дежури цялата нощ. Рано тази сутрин, когато тръгваше от участъка, му казаха, че ще обискират старата бавачка Ах Там. Тя бе свързана с Бившите вълци, които той откри и проследи до нейната бърлога. Затова Уу каза, че ще се върне навреме от посещението при смъртно болния си дядо.

Погледна часовника си. Все още имаше достатъчно време да измине милята до участъка. Успокоен, тръгна пак, мина покрай купчина смет и излезе на по-голяма уличка. Край нея бе отводната яма.

— Внимавай, пета племеннице, каза той.

— Да, разбира се, шести чичо. Може ли да дойда с теб? — попита малкото момиче щастливо.

— Само до сладкарската сергия. Внимавай! Виж, още едно счупено стъкло!

— Уважаемият дядо ще умре ли?

— Това знаят само боговете. Часът на смъртта се определя от тях, не от нас. Тогава защо да се тревожим, нали?

— Да — съгласи се тя важно. — Да, боговете са си богове.

„О, богове, бдете над уважаемия дядо и направете приятни дните, които му остават“, молеше се той. След това добави за всеки случай: „Аве Мария и Иисусе, благословете стария ми дядо. Кой знае дали християнският бог или даже истинските богове съществуват. По-добре да умилостивиш всички, ако можеш. Нищо не ти струва. Може пък да помогнат. А може да спят в момента, или да са излезли да обядват. Няма значение. Животът си е живот, боговете — богове, парите — пари. Нужно е да се подчиняваме на законите, а днес трябва много да внимавам.“

Снощи излезе с дивизионния сержант Мок и Змията. За пръв път отиваше с тях на едно от специалните нападения. Атакуваха три свърталища за комар, но любопитно, не пипнаха останалите пет — много по-печеливши, макар че бяха на същия етаж в същата сграда.

„О, да можех да получавам част от подкупите. Подкрепи ме, Сатана! Искам да бъда в «Спешъл интелиджънс», защото ще имам сигурна, важна служба, ще знам всички тайни, тези тайни ще ме закрилят, а после, когато се оттегля, тайните ще ме направят богат.“

Завиха и стигнаха до сладкарската сергия. Той поговори една-две минути с беззъбата старица, плати две медни монети, а тя даде на момиченцето сладка оризова питка и малко нарязани, сладко-горчиви портокалови кори, изсушени на слънце и увити във вестник.

— Благодаря, шести чичо, — каза момиченцето и го погледна сияещо изпод шапката си.

— Дано да ти харесат, пета племеннице, — отвърна той. Обичаше я, щастлив, че е хубава. „Ако боговете са благосклонни към нас, като порасне, ще стане красива. Ще продадем девствеността й много скъпо, а по-късно ще носи доход на семейството.“

Спектакълс Уу бе много горд, че успя да направи толкова много за тази част от семейството в момент на нужда. „Всички са здрави и нахранени, а сега с моя процент от работилницата за изкуствени цветя на деветия чичо, ще плащам наема една-две години. Ще мога да ям хубава оризова нинг-ток каша три пъти в седмицата безплатно. Това ще допълва дохода ми, така че не е необходимо да взимам подкупа, който лесно ще получа, но би провалил бъдещето ми.

Не. Бог ми е свидетел! Няма да взимам подкупи, докато има надежда за СИ, но няма логика да ни плащат толкова малко. Аз, с 320 ХК месечно, след двегодишна служба! Никога не можеш да разбереш тези варвари!“

— Тичай сега, аз ще се върна утре. Внимавай по пътя.

— Да, разбира се!

Той се наведе и тя го прегърна. Уу също я прегърна и тръгна. Тя изкачи хълма. Половината питка бе вече в устата й и я изпълваше с вкусна, насищаща, лепкава сладост.

Дъждът беше силен и монотонен. Водата от препълнената канална яма носеше отломки към колибите по пътя си. Тя се изкачваше внимателно. Изведнъж един смачкан петнадесетлитров бидон профуча съвсем наблизо край нея и се блъсна в една мукавена стена.

Тя стоеше вкаменена от страх.

— Махай се, няма какво да откраднеш оттук, — изкрещя един вбесен стопанин. — Върви си вкъщи! Нямаш работа тук. Махай се!

— Да… да — каза тя и забърза.

Сега се изкачваше по-трудно. В този момент земята под нея поддаде и започна свличането. Стотици тонове кал, камъни и пръст помитаха всичко по пътя си. Продължи петдесет или повече ярда, като само за няколко секунди събори неустойчивите постройки, разпиля мъже, жени и деца, а някои погреба, отрязвайки тинест откос там, където някога бе селото. И спря. Внезапно, както и започна.

В цялата планина настъпи тишина, нарушавана само от шума на дъжда. Изведнъж се понесоха викове и плач за помощ. Мъже, жени и деца наизскачаха от незасегнатите бараки, благославяйки боговете за спасението си.

Момиченцето все още криволичеше по ръба на пропастта, където земята бе пропаднала. Ръбът се ронеше и буци кал и камъни се свличаха в пропастта. Водата от канала улесняваше това. Почувства, че се пързаля, затова пристъпи колебливо назад, но земята поддаде и тя спря, вкаменена, като стискаше здраво питката в ръцете си. Заби пръстите на краката си в меката пръст, за да запази равновесие.

— Не мърдай — извика един старец.

— Махни се от ръба — кресна друг, а останалите чакаха и гледаха, затаили дъх, да видят какво ще решат боговете.

Един десетфутов къс пропадна и се срина в бездната, отнасяйки и момиченцето. То бе затрупано съвсем малко, само до колене. Увери се, че питката е в ръцете й и избухна в сълзи.

42

7:30 часа

Полицейската кола на груповия началник Армстронг си проправяше път през кръжащата сърдита тълпа, събрана на пътя, пред банка „Хо-Пак“, водещ към полицейския участък в Ийст Абърдийн. Тълпите задръстваха улиците пред всички останали банки в областта, големи и малки — дори „Виктория“, която беше през една улица от „Хо-Пак“. Всички нетърпеливо чакаха да влязат и да изтеглят парите си.

Навсякъде настроението бе променливо и опасно. Проливният дъжд създаваше допълнително напрежение. Бяха издигнати прегради за насочване на хората към и от банките, подсилени от неспокойни, изнервени полицаи — по 20 на 100 000 души, невъоръжени, но с палки.

— Слава Богу, че вали — измърмори Армстронг.

— Сър? — попита шофьорът. Дразнещ писък от лошо нагласения предпазен щит заглуши гласа му.

Армстронг повтори по-високо и добави:

— Ако беше горещо и влажно, цялото това проклето място щеше да е готово за борба. Дъждът е благословен.

— Да, сър. Така е.

След малко, полицейската кола спря пред участъка. Той влезе бързо. Главният инспектор Доналд С. С. Смит го чакаше. Лявата му ръка беше привързана за рамото.

— Съжалявам, че закъснях — каза Армстронг. — В продължение на мили проклетото движение е задръстено.

— Няма значение. Жалко, но нямам достатъчно хора, драги. Уест и Сентръл Абърдийн ни сътрудничат, но те също имат проблеми. Ще трябва да се задоволим с един полицай откъм гърба, той вече е на разположение, в случай, че изтървем някой от негодниците. Ние ще бъдем отпред със Спектакълс Уу.

Смит разказа на Армстронг за плана.

— Добре.

— Да тръгваме ли? Не искам много да се бавя.

— Разбира се. Навън изглежда е много рисковано.

— Надявам се, че проклетият дъжд ще продължи докато банките затворят и изплатят последното пени. Ти ликвидира ли твоите?

— Шегуваш се! С моята оскъдна заплата! — Армстронг се протегна — Гърбът го болеше. — Ах Там в апартамента ли е?

— До колкото знаем. Семейството, за което работи се нарича Чънг. Той е боклукчия. Един от негодниците може също да е там, затова трябва да влезем бързо. Имам разрешение от комисаря да нося револвер. Искаш ли и ти един?

— Не, не благодаря. Хайде да тръгваме.

Смит беше по-нисък от Армстронг, но добре сложен и униформата му отиваше. Непохватно, заради ръката си, взе дъждобрана и тръгна, но спря.

— Съжалявам, шефе. Брайън Куок се обади. Ще му позвъниш ли? Искаш ли да ползваш канцеларията ми?

— Благодаря. Има ли кафе? Бих изпил една чаша.

— Ей сега.

Канцеларията беше спретната, удобна за работа, но сива, макар, че Армстронг забеляза скъпите столове, бюрото и радиосъоръженията.

— Подаръци от благодарни клиенти — каза Смит самодоволно. — Ще те оставя за една-две минути.

Армстронг кимна и набра номера.

— Да, Брайън?

— О, здравей, Робърт! Как върви? Старецът каза да я доведеш до управлението и да не я разпитваш в Ийст Абърдийн.

— Добре. Тъкмо тръгваме. В управлението, а? Защо?

— Не ми каза, но днес е в добро настроение. Изглежда имаме 16/2 тази вечер.

Интересът на Армстронг нарасна. 16/2 означаваше, че са проникнали във вражеско скривалище и ще предадат шпионина или шпионите в полицията.

— Нещо във връзка с нашия въпрос? — попита предпазливо, като имаше предвид „Севрин“.

— Може би. Помниш ли какво казвах за нашия агент? Убеден съм повече от всякога, че съм прав.

Брайън Куок премина на кантонезки. Употребяваше мъгливи изрази и намеци в случай, че го подслушват. Армстронг слушаше с растящо безпокойство, тъй като най-добрият му приятел разказваше какво се бе случило на дългата частна среща между Крос и Суслов.

— Но това не означава нищо. Крос познава този мръсник. Дори аз съм пил с него един-два пъти, проучвайки го.

— Може би. Но ако Крос е нашият агент, много ще му приляга да направи замяна публично. А?

Армстронг се изпълни с мрачни предчувствия.

— Сега не му е времето, приятелю — каза той. — Веднага щом дойда в управлението трябва да поговорим. Можем да обядваме и да разговаряме.

Отново пауза.

— Старецът иска да му доложиш веднага щом хванеш бавачката.

— Добре. До скоро.

Армстронг остави слушалката. Смит се върна. Замислено му подаде чаша кафе.

— Лоши новини?

— Нищо, освен проклети неприятности, каза Армстронг кисело. — Винаги проклетите неприятности.

Той изсърба кафето. Чашката беше от отличен порцелан, а кафето освежаващо, прясно, скъпо и вкусно.

— Това се казва кафе. Крос иска да я заведа направо в управлението, не тук.

Смит сбърчи вежди.

— Иисусе, какво толкова важно има в една дърта бавачка — попита ядосано. — Тя е в моя съдебен…

— За Бога, откъде да знам! Не давам и… — По-едрият мъж овладя избухването си — извинявай, не съм спал достатъчно последните няколко дни. Не аз издавам заповедите. Крос каза да я заведем в управлението. Никакви обяснения. Той може да стъпче всеки. „Спешъл интелиджънс“ погазва всеки, знаеш как е.

— Надменно копеле! — Смит допи кафето си. — Благодаря на Бога, че не съм в СИ. Ще ми бъде противно да имам работа с този мръсник всеки ден.

— Аз не съм там и все пак, той ми създава неприятности.

— Заради нашия агент ли?

Армстронг се вторачи в него.

— Какъв агент?

Смит се изсмя.

— Хайде, за Бога! Носи се слух сред Драконите, че нашите безстрашни шефове са били посъветвани да открият мръсника много бързо. Изглежда, че министърът критикува губернатора! В Лондон толкова са се сбъркали, че изпращат шефа на МИ–6. Предполагам знаеш, Съндърс пристига утре с полет на БОАК.

Армстронг въздъхна.

— Откъде, по дяволите, получават информация?

— Телефонистите, уличните чистачки, кой знае. Но можеш да се обзаложиш, че поне един от тях знае всичко. Познаваш ли Съндърс?

— Не, никога не съм го виждал.

Армстронг отпи от кафето.

— Щом знаят всичко, кой е агентът?

След кратко мълчание Смит каза:

— Този вид информация би била скъпа. Да питам ли за цената?

— Да. Моля те — едрият мъж остави чашата си. — Агентът не те притеснява, нали?

— Не, никак. Аз си върша работата и не се тревожа за агенти и не се мъча да ги хвана. В момента, в който заловиш и премахнеш един мръсник, ще се появи друг. Между другото, ако не беше тази проклета бъркотия в „Хо-Пак“, този участък все още щеше да е най-добрият, а моята област — Ийст Абърдийн — най-спокойната в колонията. Това е всичко, което ме засяга.

Смит предложи цигара от скъпа, златна табакера.

— Ще запалиш ли?

— Не, благодаря, отказах ги.

— Браво. Ако ме оставят на мира до пенсионирането ми след четири години, всичко ще бъде наред.

Той запали със златна запалка и Армстронг го намрази още повече.

— Всъщност, мисля, че е глупаво от твоя страна да не взимаш плика, който ти оставят всеки месец на бюрото.

— Ти знаеш? — Армстронг застина.

— Да. Не трябва да правиш нищо. Абсолютно нищо. Гарантирам.

— Но веднъж ти заведе един на притока без гребло!

— Това е Китай и не е същото. — Смит погледна студено. — Знаеш по-добре от мен, нали?

— Един от твоите „приятели“ ли те помоли да ми съобщиш?

Смит сви рамене.

— Аз чух друг слух. Твоят дял от наградата на Драконите за откриването на Джон Чен е 40 000 ХК.

— Не го намерих! — каза Армстронг дрезгаво.

— Дори и така да е. Довечера ще намериш плик върху бюрото си. Така чух, драги. Само слух, разбира се.

Мозъкът на Армстронг отсяваше информацията. Четиридесет хиляди покриваха точно най-належащия, отдавна пресрочен дълг, който трябваше да плати до понеделник. Загуби на фондовата борса.

„Смит отново е прав — мислеше той, без горчивина. Тези негодници знаят всичко и ще бъде толкова лесно да открият какви дългове имам. Да го взема ли, или не?“

— Само четиридесет? — попита с крива усмивка.

— Предполагам, че са достатъчни да покрият най-належащият ти проблем — каза Смит със същия твърд поглед. — Не е ли така?

Армстронг не се ядоса, че Змията знаеше толкова много за частния му живот. „И аз знам толкова за неговия, но не и колко има, или къде са струпани. Но би било лесно да открия, лесно да го унищожа, ако искам. Много лесно.“

— Благодаря за кафето. Най-хубавото, което съм пил от години. Ще тръгваме ли?

Смит облече униформения си дъждобран върху добре ушитата униформа, нагласи превръзката за ръката си, сложи кепето наперено, под обичайния ъгъл и тръгна. Докато вървяха, Армстронг накара Уу да повтори какво се беше случило и какво бе казал младежът, който твърдеше, че е един от Бившите вълци. После разказа за старата бавачка.

— Много добре, Уу, — каза Армстронг, — когато младежът свърши. — Отлично. Отлично наблюдение и разследване. Главният инспектор Смит ми каза, че искаш да влезеш в „Спешъл интелиджънс“.

— Да, сър.

— Защо?

— Изпълнява много важна роля. Важен клон от СБ, сър. Винаги съм се интересувал от безопасността. И от сигурността на колонията. Чувствам, че е интересно и важно. Бих искал да помогна, ако мога, сър.

За момент насочиха слух към далечния вой на пожарните, идващ от хълма горе.

— Някое тъпо копеле пак е прекатурило някоя печка, — каза Смит кисело. — Благодаря ти, Боже, за дъжда.

— Ако всичко се окаже така, както ми докладва, ще кажа една-две думи на СИ.

Спектакълс Уу не можа да скрие радостта си!

— Да, сър. Благодаря, сър. Ах Там наистина е от моето село. Да, сър.

Те завиха в тясната уличка. Тълпи от купувачи, дюкянджии, продавачи на сергии под чадъри, или под брезентови навеси ги гледаха намръщено и подозрително. Смит бе най-известният и всяваше страх в Абърдийн.

— Ето го, сър, — прошепна Уу.

По предварително споразумение, Смит небрежно спря пред една сергия, привидно гледайки някакви зеленчуци. Собственикът изпадна в шок. Армстронг и Уу минаха покрай входа, завиха рязко и тримата се срещнаха. Цивилният детектив беше на мястото си и охраняваше единствения изход.

Отвътре жилището беше толкова мрачно и мръсно, колкото и отвън, с боклуци и смет на всяка площадка. Смит водеше и спря на третата площадка, разкопча кобура на пистолета си и направи една крачка встрани. Без да се колебае, Армстронг блъсна паянтовата врата и влезе бързо. Смит го последва веднага, а Спектакълс Уу нервно охраняваше входа. Стаята беше тъмна, със стари канапета и столове и стари, неприветливи пердета. Силен, сладникав мирис на опиум и готварска мазнина изпълваше въздуха. Една жена на средна възраст се вторачи в тях и изпусна вестника си. Двамата мъже се насочиха към вътрешните врати. Смит отвори една и видя разхвърляна спалня, следващата беше на мръсна тоалетна и баня, зад третата — още една спалня, натъпкана с четири неоправени легла. Отвори последната врата. Тя водеше към задръстена с мебели, мръсна, малка кухня. Ах Там се бе навела над куп съдове в отвратителна мивка. Тя се вторачи в него с празен поглед. Зад нея имаше още една врата. Отвори я рязко. Беше празна. По-скоро килер, отколкото спалня, без прозорци, с отвор за проветряване в стената и място само за малко легло без матрак и счупен скрин. По-спокоен, той се върна във всекидневната. Ах Там се тътреше след него. Всичко това не бе отнело повече от минута. Смит вдигна вестника и каза любезно:

— Съжалявам, че ви прекъснахме, мадам, но имаме заповед за обиск.

— К’во?

— Превеждай, Уу — нареди Смит и младият полицай повтори казаното и както предварително се уговориха, като че е преводач на двама полицаи — тъпанари, които не говорят кантонезки.

Устата на жената увисна отворена.

— Обиск! — тя изпищя. — Какво ще търсите? Ние се подчиняваме на закона. Моят съпруг работи за правителството и има важни приятели. Ако търсите свърталището за комар, то няма нищо общо с нас, а е на четвъртия етаж отзад. Не знаем нищо за мръсните проститутки от 16-ти, които откриха магазин и работят по всяко време, като принуждават останалите кул…

— Стига — каза остро Уу, — ние сме полицаи с важна задача! Тези господа са важни личности. Ти ли си жената на Чънг, чистача?

— Да — отвърна тя враждебно. — Какво искате от нас? Не сме направили ни…

— Стига! — прекъсна я Армстронг на английски с преднамерено високомерие. — Това ли е Ах Там? Ти! Ти си Ах Там, нали?

— Аз? К’во? — старата бавачка подръпна неспокойно престилката си, без да познае Уу.

— Значи, ти си! Арестувана си!

Ах Там пребледня. По-младата жена изруга и каза бързо:

— А! Ето какво търсите! Не знам нищо за нея. Прибрахме я от улицата преди няколко месеца и я подслонихме, и…

— Уу, кажи й да млъкне!

Тя се подчини още по-начумерено.

— Тези господа искат да знаят има ли още някой тук?

— Разбира се, че няма. Да не са слепи? Обърнаха къщата ми с главата надолу — каза опърничавата грубо. — Не знам нищо за нищо.

— Ах Там, тези господа искат да знаят къде е стаята ти.

Бавачката събра сили и се развика:

— Какво искаш от мен, достопочтени? Нищо не съм направила. Не съм незаконно пребиваваща, имам документи от миналата година. Нищо не съм направила. Аз съм послушна гражданка. Работила съм през целия си жи…

— Къде е стаята ти?

По-младата жена посочи.

— Там! — каза тя. — Къде може да бъде стаята й. Разбира се, че е там, до кухнята! Тези чужденци нямат мозък. Къде живеят домашните прислужници. Ами, ти, ти, стара проклетнице! Да създаваш неприятности на честните хора! Какво е направила? Ако е крала зеленчуци, аз нямам нищо общо с това!

— Млъкни, или ще те заведем в управлението и съдията със сигурност ще те задържи! Тихо!

— Сега, какво… — каза Армстронг. Забеляза, че няколко любопитни китайци надничат в стаята от площадката. Той направи внезапно една крачка към тях и те изчезнаха. Затвори врата, като криеше усмивката си. — Сега попитай и двете какво знаят за Бившите вълци.

Жената зяпна Уу. Ах Там стана още по-мрачна.

— Аз! Бившите вълци? Нищо! Какво трябва да знам за тези долни похитители? Какво общо имат те с мен? Абсолютно нищо!

— А ти, Ах Там?

— Аз? Абсолютно нищо! — каза тя мрачно. — Аз съм почтена бавачка, която върши работата си и нищо друго.

Уу преведе отговорите. Двамата мъже забелязаха, че преводът му е точен, бърз и лек. Бяха търпеливи и продължиха играта, която бяха играли толкова пъти.

— Кажи й, че е по-добре да каже бързо истината. — Армстронг я погледна намръщено. Нито той, нито Смит имаха лоши чувства към нея. Просто искаха истината. Тя би ги завела до Бившите вълци и колкото по-скоро тези злодеи бъдат обесени, толкова по-лесно ще контролират Хонконг и мирните граждани. Те самите ще се заловят със собствената си работа и интереси — правене на пари, надбягвания или разврат.

„Да — помисли си Армстронг — жалко за старицата. Обзалагам се, че заядливката не знае нищо, но Ах Там знае повече отколкото изобщо някога ще каже.“

— Искам истината. Кажи й! — каза той.

— Истина? Каква истина, уважаеми господине? Как може една стара жена като мен да бъде не…

Армстронг вдигна ръка с театрален жест.

— Достатъчно!

Това бе друг предупредителен сигнал. Спектакълс Уу мина на Нинг-токски диалект, който никой от двамата не разбираше.

— По-стара сестро, предлагам да говориш бързо и откровено. Знаем вече всичко.

Ах Там го зяпна. Имаше само два криви зъба в устата.

— Е, млади братко? — отговори тя на същия диалект. — Какво искаш от мен?

— Истината! Знам всичко за теб!

Тя се вторачи в него, но не го позна.

— Каква истина? Никога не съм те виждала!

— Не ме ли помниш? На птичия пазар? Помогна ми да купя пиле, а после пихме чай. Вчера. Не си ли спомняш? Ти ми разказа за Бившите вълци. Как ще ти дадат голямо възнаграждение…

Всички видяха как очите й проблеснаха.

— Бившите вълци? — тя започна враждебно. — Невъзможно! Някой друг е бил! Лъжливо обвинение. Кажи на уважаемите господа, че за пръв път те виж…

— Млъквай, стара чанто! — каза Уу рязко и изруга. — Ти работеше за Уу Тинг-топ, а името на господарката ти беше Фи-линг, тя почина преди три години. Държаха аптеката на кръстопътя. Много добре знам мястото!

— Лъжи… лъжи…

— Казва, че всичко това е лъжа, сър.

— Добре. Кажи й, че ще я водим в участъка. Там ще проговори.

Ах Там започна да трепери.

— Мъчения? Ще измъчвате една старица? О-о-о…

— Кога се връща този Бивш вълк? Днес следобед?

— О-о-о… Не знам… каза, че ще се обади, но един крадец никога не се връща. Дадох му назаем пет долара да се прибере вкъщи и…

— Къде живее?

— А? Кой? О, той, той каза, че е роднина на един роднина и… не помня. Май каза Норт Пойнт… Нищо не си спомням.

Армстронг и Смит чакаха и я изучаваха. Скоро стана очевидно, че старицата знае малко, макар че увърташе, лъжите й ставаха все по-украсени.

— Ще я вземем все пак — каза Армстронг. Смит кимна.

— Ще се справиш ли сам докато изпратя двама души? Мисля, че наистина трябва да се връщам.

— Разбира се. Благодаря.

Той излезе. Армстронг каза на Уу да нареди на жените да мълчат докато претърсва. Те се подчиниха изплашени. Той влезе в кухнята и затвори врата. Тогава Ах Там дръпна дългата си окаяна плитка.

— Млади братко — прошушна тя лукаво, знаейки, че господарката й не разбира Нинг-ток. — Не съм виновна. Просто срещнах този млад дявол, както срещнах теб. Нищо не съм направила. Хората от селото трябва да се поддържат, нали? Хубав мъж като теб има нужда от пари — за момичета или съпруга. Женен ли си, уважаеми млади братко?

— Не, стара сестро — каза любезно Уу, като я подвеждаше, както му бяха наредили.

Армстронг стоеше до врата на малката спалня и за милионен път се учудваше, защо китайците се държат така лошо с прислугата. Защо слугите работят при толкова мизерни условия. Защо трябва да спят, живеят и работят лоялно през целия си живот и да получават в замяна оскъдна заплата, малко уважение и никаква любов.

Той си спомни, че беше питал своя учител. Старият полицай бе казал: „Не знам, момко, мисля, че защото стават едно семейство. Обикновено, това е работа за цял живот. Прислужникът принадлежи на господаря си. Работата има и добри страни. Ясно е, че всички имат достъп до парите в домакинството. Всичката храна, напитки, материали за чистене и всичко, независимо дали са богати, или бедни. Разбира се, със знанието и одобрението на господаря. Как иначе може да им плаща толкова малко, ако те не изкарват нещо допълнително.“

„Може би това е отговорът, — помисли се Армстронг. Вярно е, че китаецът, преди да започне работа, трябва да пресметне добрите й страни, каквато и да е тя, много внимателно. Тяхната стойност винаги е решаващият фактор.“

Стаята вонеше и той си запуши носа. Струйки дъжд се стичаха по отдушника. Цялата стена бе плесенясала и мръсна. Той претърсваше методично и внимателно, всичките му сетива бяха изострени. Твърде малко място, за да открие нещо. Леглото и завивките бяха сравнително чисти, макар че имаше много дървеници в ъглите. Под кревата имаше само едно очукано и вонящо нощно гърне и празен куфар. Не намери нищо в няколко стари чанти и една пазарска торба. Скринът съдържаше малко на брой стари дрехи, евтини бижута и гривна от нефрит с лошо качество. Сред някакви дрехи бе скрита бродирана чанта от много по-добро качество. В нея имаше няколко стари писма. Изрезка от вестник. И две снимки.

Сърцето му сякаш спря.

След малко отиде в кухнята на по-светло и се взря в снимките. Не беше сгрешил. Прочете изрезката. Зави му се свят. Имаше дата върху нея и върху едната снимка.

В сутерена на управлението Ах Там седеше на твърд стол без облегалка, в центъра на голяма, изолирана от шум стая, която бе ярко осветена и боядисана в бяло. Единствената чисто бяла врата бе сякаш част от стената. Дори столът беше бял. Седеше сама, вцепенена от страх. Сега говореше свободно.

— Е, какво знаеш за този, който е на заден план на снимката? — попита металният глас на Уу от скрит говорител.

— Вече разказах, няма… Не знам, господине — тя изхленчи. — Искам да си ходя вкъщи… Казах ви, почти не обърнах внимание на този чужденец… Дойде един-единствен път… Не помня, беше преди години. О, мога ли да си ходя сега? Казах ви всичко, всичко.

Армстронг я гледаше през огледалото в затъмнената стая за наблюдение. Уу стоеше зад него. И двамата бяха с безжизнени лица и без настроение. Пот се стичаше от челото на Уу, макар че климатичната инсталация работеше. Един магнетофон се въртеше безшумно. Зад тях имаше микрофони и електронно оборудване.

— Мисля, че каза всичко, от което се нуждаем — каза Армстронг като я съжаляваше.

— Да, сър. — Уу не издаде безпокойството си. За пръв път участваше на разпит в „Спешъл интелиджънс“. Беше изплашен и развълнуван едновременно. Главата го болеше.

— Питай откъде е взела чантата.

Уу направи каквото му наредиха. Гласът му бе спокоен и авторитетен.

— Но аз разказах това вече толкова пъти — изхленчи старицата. — Моля ви, нека да си хо…

— Разкажи ни още веднъж и можеш да си тръгваш.

— Добре, добре… Пак ще разкаже. Принадлежеше на господарката ми. Даде ми го на смъртния си одър, кълна се, и…

— Последният път каза, че ти го е дала един ден преди да умре. Е, кое е истината?

Разтревожена, Ах Там дръпна плитката си.

— Аз, аз не помня, господине. Беше на нейното… беше, когато умря… Не си спомням. Взех го и го скрих, след като умря, а вътре бяха тези стари снимки. Нямах снимка на моята господарка, затова го взех и имаше един сребърен таел, с който платих пътуването си до Хонконг по време на глада. Взех я, защото никой от проклетите синове и дъщери, нито семейството, което мразеше нея и мен би ми дало нещо, затова го взех, когато никой… Тя ми го даде, преди да умре, аз го скрих, беше мое. Тя ми го даде…

Оставиха я да се наприказва. Стенният часовник показваше 13:45. Разпитваха я вече половин час.

— Достатъчно засега Уу. Ще повторим всичко след три часа за всеки случай, но мисля, че каза всичко.

Изморен, Армстронг взе един телефон и набра номер.

— Армстронг. Може да я върнете в килията. Уверете се, че е настанена удобно и се грижете добре за нея. Нека лекарят да я прегледа.

Беше обичайна процедура в „Спешъл интелиджънс“ затворниците да бъдат преглеждани преди и след разпит. Лекарят бе казал, че Ах Там има сърце и кръвно налягане на двадесетгодишно момиче.

Униформен полицай повика любезно Ах Там. Тя излезе, накуцвайки. Армстронг намали светлината и включи магнетофона за пренавиване. Уу избърса потта си.

— Добре се справи, Уу. Бързо схващаш.

— Благодаря, сър.

Пронизителният звук на магнетофона нарастваше. Армстронг го наблюдаваше тихо, все още смутен. Звукът спря и едрият мъж извади ролката.

— Винаги отбелязваме точното време и времетраенето на разпита. Използваме кодово име за заподозрения. За безопасност и секретност.

Той потърси номер в една книга, отбеляза на лентата и започна да попълва формуляр.

— Ще подпишем този формуляр и ще сложим код 11–3 за Ах Там. Това е много секретно и се пази в сейф.

Погледът му стана твърд. Уу едва не припадна.

— Повтарям. По-добре е да си затвориш устата. Всичко в „Спешъл интелиджънс“, всичко, в което си участвал до днес е тайна.

— Да, сър. Можете да разчитате на мен.

— Запомни, че „Спешъл интелиджънс“ има собствени закони. Законът на добрата стара Англия, честната игра и нормалните полицейски кодове не се отнасят до СБ или СИ — неприкосновеност на личността, открити процеси, обжалване — не важат. Разбираш ли?

— Да, сър. Искам да съм част от СИ, сър, може да ми вярвате — увери го Уу, изпълнен с надежда.

— Добре. В следващите няколко дни ти ще бъдеш част от това управление.

Уу отвори уста.

— Но, сър, моят… Да, сър.

Армстронг излезе и заключи вратата. Даде ключа и формуляра на един агент, който беше на пост до бюрото.

— Ще запазя за известно време ролката. Подписал съм разписката.

— Да, сър.

— Кой ще се погрижи за Спектакълс Уу? Той ще бъде наш гост за един-два дни. Започнете проучването му — беше ни много, много полезен. Препоръчвам го в СИ.

— Да, сър.

Той ги остави и отиде на асансьора, за да се качи на етажа си. Мразеше разпитите в СИ. Макар, че бяха бързи, резултатни и винаги постигаха каквото поискаха. Предпочиташе старомодната битка на умове, която изискваше търпение, а не тези нови, модерни психологически похвати. „Ако питат мен, това е твърде опасно“ — промърмори той, вървейки по коридора. Усещаше слабия мирис на плесен, който изпълваше управлението. Мразеше Крос и СИ, и всичко. Вратата му беше отворена.

— О, здрасти, Брайън — каза той, като я затвори. Лицето му беше строго. Брайън Куок беше качил крака върху бюрото и лениво четеше един от сутрешните комунистически китайски вестници. Дъждът се стичаше по прозорците зад него.

— Какво ново?

— Интересна статия за Иран — приятелят му беше погълнат от това, което четеше. — Капиталистите в съюз с шаха са потушили революция в Азербайджан, хиляди хора са убити. Не вярвам на всичко това, но изглежда янките са действали за пръв път правилно.

— Не ми пука!

Брайън го погледна. Усмивката му изчезна.

— Чувствам се скапан — Армстронг се поколеба. — Изпратих за две бири, после ще обядваме. Какво ще кажеш за едно къри? А?

— Добре, но щом не се чувстваш добре, можем да пропуснем обяда.

— Не, не е това причината. Аз… аз просто мразя разпитите в бялата стая.

Брайън се вторачи в него.

— Разпитвали сте старата бавачка там? Защо за Бога?

— По заповед на Крос. Той е копеле!

Брайън остави вестника.

— Да, така е, сигурен съм — каза той меко.

— Не сега, Брайън. Може би, след като обядваме, но не сега. Иисусе, искам едно питие! Проклетият Крос и проклетата СИ! Не съм в СИ и все пак, той се държи с мен така, сякаш съм един от неговите хора.

— О? Но довечера идваш на 16/2, мислех, че са те подкрепили.

— Той не спомена нищо. Какво има?

— Ако не е споменал, по-добре и аз да не споменавам.

— Разбира се.

Беше нормална процедура в СИ, за сигурност да ограничават информацията, така че дори агенти, които са сигурни хора и работят по същия случай, да не получават цялата информация.

— Залавянето има ли нещо общо със „Севрин“?

— Не знам. Надявам се.

Брайън го изучава известно време, след това се усмихна.

— Горе главата, Робърт, имам една добра новина за теб.

Армстронг отново откри, колко красив беше неговият приятел. Със здрави, бели зъби, златна кожа, твърда челюст, и очи, излъчващи самоувереност.

— Добре изглеждаш, копеле. Каква добра новина? Ти се осланяш на Еднокракия от ресторант „Пара“ и той ти е дал имената на първите четирима за събота?

— Ти сънуваш! Става въпрос за онези списъци, които взе вчера от Кривозъбия Ло и ги предаде на „Антикорупшън“. Помниш ли? От фотографа Нгъ?

— О? Да.

— Изглежда, че нашият американо-японски гост за ядене и пиене, Томас К. К. Лим, който е „Някъде в Бразилия“, е голям екземпляр. Досието му е златно. От чисто злато. А нашите приятели от „Антикорупшън“ излязоха чисти. Ти откри съкровище!

— Значи той е свързан с Цу-ян? — попита Армстронг. Вниманието му се отклони веднага.

— Да. И много други хора. Много важни хора.

— Банастазио?

Брайън се усмихна само с устни.

— Самият Винченцо Банастазио. Това свързва Джон Чен, пушките, Цу-ян, Банастазио и теорията на Питър Марлоу.

— Бартлет?

— Не още. Но Марлоу познава някого, когото ние не познаваме. А той знаел твърде много. Мисля, че трябва да го разпитаме. А?

— О, да! Какво друго?

— Томас К. К. Лим е католик, трето поколение американо-китаец. Той е сврака. Събира всички видове интересна кореспонденция — писма, записки, спомени и т.н.

Брайън се усмихна с невеселата си усмивка.

— Нашите приятели янки са по-лоши, отколкото мислехме.

— Например?

— Например, един известен член на семейство в Нова Англия, е свързан с известни генерали, американски и виетнамски, за построяване на няколко много големи и съвсем безполезни военновъздушни бази във Виетнам — много доходни за тях.

— Мили Боже! Имена?

— Имена, рангове и серийни номера. Ако новият приятел на шефа — Томас е документирал това, ще предизвика ужас в Пентагона.

Армстронг изсумтя:

— Той ли е посредникът?

— Нарича се предприемач. Той е в много добри отношения с много видни личности. Американци и италианци, виетнамци и японци. Документите проследяват цялата афера. Още един канал да се прехвърлят милиони от американските фондове към друга фалшива програма — за виетнамска помощ. По-точно — осем милиона. Един вече е платен. Приятелят Лим дори обясни как един милион ще бъде прехвърлен в Швейцария.

— Можем ли да го спрем?

— Да, ако хванем Томас К. К. Лим и искам наистина да го спрем. Питах Крос, но той само сви рамене и каза, че не е наша работа и че ако янките искат да мамят своето правителство, това си е техен проблем.

Брайън Куок се усмихна.

— Това е изключително важна новина, Робърт. Дори, ако само част от нея стане известна, ще вдигне воня до небето.

— Ще я прехвърли ли на Роузмънт? Ще я разкрие ли?

— Не знам. Не мисля. От една страна е прав. Няма нищо общо с нас. Страшно глупаво ще е да я разкрие. Заслужават да бъдат обесени! Когато имаш минута време, прочети вестниците. Много са интересни.

— Има ли някаква връзка между Лим и другите мошеници? Кривозъбия Ло и останалите? Крадат ли от фондовете?

— Да, сигурно, но всичките им документи са на китайски, затова ще ни трябва време да ги заловим. Любопитно е, че Крос подуши това сякаш е знаел, че има връзка — той снижи глас. — Знам, че съм прав.

Стана още по-тихо. Армстронг усещаше лош вкус в устата си.

— Какво има?

— Познаваш вицеконсула в Американското консулство — оня хомосексуалист, който продава визи?

— Е и какво?

— Миналия месец, Крос е вечерял с него. В неговия апартамент.

Армстронг нервно потри лице.

— Това не доказва нищо. Слушай, утре ще вземем документите. Утре Сънд…

— Може би няма да можем да ги прочетем.

— Аз лично, не давам пукната пара. Това е работа на СИ и ето за…

Прекъсна ги почукване. Вратата се отвори. Влезе японски сервитьор с поднос с две кутии студена бира.

— Добър ден!

Подаде едната на Брайън, другата на Армстронг и излезе.

— Успех! — Армстронг отпи голяма глътка, и отиде към сейфа, да заключи лентата.

Брайън го гледаше.

— Сигурен ли си, че си добре?

— Да, разбира се.

— Какво каза старицата?

— Отначало говореше само лъжи, после каза истината. Цялата. Ще ти разкажа, докато обядваме. Знаеш как е. Хващаш лъжите, ако си търпелив. До гуша ми дойде от лъжи! — Армстронг допи бирата си. — Добре ми дойде!

— Да ти дам ли и моята? Ето!

— Не, благодаря. Бих изпил едно уиски със сода, преди кърито. Пий, и да вървим.

Брайън остави полуизпитата си бира.

— Стига ми толкова. — Той запали цигара. — Как е непушачът?

— Не е лесно!

— Нещо за Ворански? Или убийците?

— Изпариха се. Но имаме снимките им, така че ще ги хванем, ако не са зад границата.

— Или в Тайван?

След кратка пауза, Брайън добави:

— Или в Макао, Северна Корея, Виетнам, някъде другаде. Министърът се е сбъркал с Крос, заради Ворански, също и МИ–6, както и ЦРУ. Главният ешелон на ЦРУ в Лондон сдъвкаха опашката на министъра, затова той ни го прехвърли на нас. По-добре да заловим тези мошеници преди Роузмънт, или ще ни смачкат фасона. Чувам, че търси всички, които имат нещо общо със „Севрин“. Боя се, че ще има инцидент. Страшно глупаво е, че оскърбиха ПРЦ, като донесоха този ядрен преносвач тук. Това чудовище е открита покана за всеки агент в Азия.

— Ако аз бях руснак, щях да се опитам да проникна там. Може би точно сега СИ се опитва да постъпи така. Крос би се радвал да има агент в чужбина. Защо не? — Едрият мъж наблюдаваше кълбата дим. — Ако бях националист, щях да изпратя няколко мои агенти и да обвиня за това КНР, или обратно, и да обвиня Чианг-кай Шек.

— Ето какво ще направи ЦРУ, за да побъркат всички в Китай.

— Стига, Брайън!

— Хайде!

— Момент. — Армстронг набра един номер. — Тук е Армстронг. Нагласете нова среща в пет часа, за 11–3. Бих искал… — Спря, виждайки разтревожените очи на приятеля си. Изчака го да седне. Не на себе си. Остави слушалката. Нямаше какво друго да прави, освен, да чака. Вратата се отвори. Влезе Крос. Зад него имаше трима цивилни агенти, от СИ. Всички бяха британци, старши агенти, с изопнати лица. Единият от тях бързо извади дебела, черна примка, преметна я през главата на Брайън, вдигна го, и го извлече от стаята. Другите го последваха.

Сега, когато това свърши, Робърт Армстронг не почувства нищо. Нито угризения, нито гняв, нито шок. Нищо. Умът му казваше, че няма грешка. В същото време си мислеше, че не е възможно неговият приятел от двадесет години, да е комунистически агент. Но той беше. Доказателството е неопровержимо. Доказа се, че Брайън Куок е син на Фанг-линг Уу, старата господарка на Ах Там, а според акта за раждане на Брайън се предполагаше, че баща му и майка му носят фамилията Куок и са убити от комунистите в Кантон, през 1943 г. На една от снимките обаче той стоеше до слаба китайка, пред аптека, на кръстопътя в едно село. Качеството беше лошо, но достатъчно добро, за да се прочетат буквите върху рекламата на магазина и да се разпознае неговото лице. На заден план се виждаше една стара кола. Зад нея стоеше европеец, с полуобърнато лице. Спектакълс Уу беше идентифицирал аптеката и кръстопътя в Нинг-ток, притежание на Ток-линг Уу. Ах Там беше разпознала своята господарка.

— А мъжът? Кой е мъжът до нея?

— О, това е синът й. Казах ви. Синът й — Чу-той. Сега живее отвъд морето, на север, на север от Голдън Маунтън — старата жена изхленчи.

— Пак лъжеш!

— Не, господине. Той е синът й — Чу-той, вторият й син. Роден е в Нинг-ток, и аз акуширах със собствените си ръце. Замина още като дете…

— Замина? Замина къде?

— Към… към Дъждовната страна, след това към Голдън Маунтън. Сега има ресторант и двама сина… Той е бизнесмен и дойде да види баща си… Баща му тогава умираше и той дойде както трябва да направи един добър син, след това замина, а майка му плака дълго.

— Колко често посещаваше родителите си?

— О, само веднъж. Това бе единственият път. Сега живее толкова далече, но дойде като добър син, а след това замина. Аз го видях случайно. Майка ме беше изпратила да посетя едни роднини в съседното село, но се почувствах сама и се върнах по-рано и го видях… Точно преди да тръгне. Младият господар тръгна с чуждестранна кола…

— Откъде взе колата? Негова ли беше?

— Не знам, господине. В Нинг-ток нямаше коли, дори общината нямаше. Дори баща му, който беше аптекар в селото. Горкият. Умря в такава мъка. Беше член на комитета… Оставиха ни сами, хората на Мао… Макар, че бащата беше интелектуалец, аптекар, винаги е бил таен поддръжник на Мао, макар че никога не разбрах. Кълна се никога не съм знаела. Хората на председателя Мао ни оставиха сами.

— Как се казваше? Синът на твоята господарка. Мъжът на снимката — повтаряше, опитвайки се да я обърка.

— Чу-той Уу, господине, вторият й син… Спомням си, когато беше изпратен от Нинг-ток в… в това отвратително място, в Благоуханното пристанище. Беше пет-шестгодишен и го изпратиха при един чичо и…

— Как се казваше чичото?

— Не знам, господине, никога не са ми казвали. Само си спомням, че майка му плака много, когато бащата го изпрати на училище… Може ли сега да си отивам, изморена съм…

— Когато ни кажеш истината.

— Казвам ви истината, всичко, всичко…

— Беше изпратен на училище в Хонконг? Къде?

— Не знам, господарката никога не ми е казвала, само на училище. След това тя го забрави, също и аз. И така беше по-добре, защото замина завинаги, знаете вторите синове винаги напускат…

— Кога Чу-той Уу се върна в Нинг-ток?

— Преди няколко години, когато баща му умираше. Тогава, се върна за пръв и последен път. Помня, че казах вече това. Снимката е оттогава. Майка му настояваше за тази снимка и плака, и го моли да остави една… Сигурно чувстваше ръката на смъртта, сега, когато баща му умря и тя остана сама… О, тя много плака, затова Чу-той я остави да вземе снимката, като добър син, и господарката ми бе толкова доволна…

— А чужденецът на снимката, кой е той?

Мъжът бе полуобърнат, не бе лесно да го разпознаеш, ако не го познаваш. Стоеше до колата, паркирана зад аптеката. Беше висок европеец, с измачкани дрехи, безличен.

— Не знам, господине, беше шофьорът, той откара Чу-той, но комитетът на селото и самият Чу-той му се поклониха много пъти. Говореше се, че е много важна личност. Беше първият чужденец, който някога съм виждала…

— А хората от другата снимка? Кои са те?

Тази снимка беше стара, полуизбеляла. Виждаха се двама самоуверени младоженци, в лошо скроени дрехи. Те гледаха тъжно в камерата.

— О, разбира се, това са бащата и майката. Не помните ли, че казах това? Толкова пъти го повторих. Той се казва Ток-линг Уу, а моята господарка — Фанг-линг…

— А изрезката?

— Не знам, господине. Беше залепена за снимката, затова я оставих там. Тя я беше залепила, затова я оставих. Какво ме интересуват чуждестранните глупости и драсканици…

Робърт Армстронг въздъхна. Пожълтялата изрезка, беше от китайски вестник, от Хонконг. Дата — 16 юли 1937 г., виждаха се трима младежи, изкарали изпитите си и получили стипендии от хонконгското правителство, за обучение в английското училище. Кар-шун Куок беше първият. Кар-шун беше официалното китайско име на Брайън Куок.

— Добре се справи, Робърт, — каза Крос, като го наблюдаваше.

— Така ли? — отвърна той безжизнено.

— Да, много добре. Ти дойде при мене веднага с доказателствата, следваше инструкциите, и сега нашият агент е заспал дълбоко.

Крос запали цигара и седна до бюрото.

— Радвам се, че изпи точно тази бира, която трябваше. Той заподозря ли нещо?

— Не, не мисля — Армстронг се опита да се съсредоточи. — Извинете ме, сър. Чувствам се мръсен. Бих… Бих искал да взема един душ. Извинете.

— Седни за една минута, моля. Да, трябва да си изморен. Тези неща са много изморителни.

„Иисусе — Армстронг искаше да извика от болка, — всичко това е невъзможно! Невъзможно е Брайън да е бил дълбоко прикрит агент, но всичко съвпада точно. Защо иначе ще има съвсем различно име, и различен акт за раждане. Защо ще има толкова внимателно измислено прикритие, че родителите му са убити в Кантон по време на войната от комунистите? Защо ще се връща в Нинг-ток тайно, като рискува всичко, внимателно обмисляно повече от тридесет години, освен ако собственият му баща наистина не умира? И ако всички тези факти са верни, тогава другите следват автоматично: че трябва да е бил в продължителен контакт с Мейнленд, за да разбере, за приближаващата смърт на баща си. Като групов началник в хонконгската полиция, за да му разрешат да влезе и излезе тайно в КНР трябва да е бил един от тях. Подготвян и възпитан през годините. Иисусе. Той щеше да стане помощник-комисар, дори комисар…“

— Какво предлагаш сега, Робърт? — попита Крос с мек глас.

Армстронг се върна в настоящето. Опитът му надмогна болката.

— Ще проверим всичко отначало. Ще открием връзката. Да. Баща му е бил малка брънка, но брънка в Нинг-ток, така че роднината в Хонконг, при който е бил изпратен, също е комунист. Те са направлявали Брайън в Англия, Канада, тук, навсякъде — толкова е лесно да се направи това. Толкова е лесно да подхранваш омраза. Толкова е лесно за един китаец да прикрива тази омраза. Не са ли те най-търпеливите и потайни хора на земята? Да, проверете всичко, и ще откриете връзката и истината.

— Робърт, пак си прав, но започни да го разпитваш.

Стомахът на Армстронг се сви от ужас.

— Доволен съм да ти съобщя, че ти ще имаш честта.

— Не.

— Ти ще ръководиш разпита. Никакви китайци, само старши британски агенти. Освен Спектакълс Уу. Да, той ще ни бъде от помощ. — Само той. Добро момче е.

— Не мога… Не бих могъл.

Крос въздъхна и отвори големия кафяв плик, който бе донесъл със себе си.

— Какво мислиш за това?

Треперещ, Армстронг взе снимката. Беше фотоувеличение 8/10 от малка част на снимката в Нинг-ток. Главата на европееца беше част от фона зад колата. Лицето на мъжа беше полуобърнато и неясно.

— Аз… бих казал, че той е видял камерата и се обърнал, за да избегне снимката.

— И аз така мисля. Познаваш ли го?

Армстронг се взря в снимката, опитвайки се да проясни мислите си.

— Не.

— Ворански? Нашият мъртъв съветски приятел?

— Може би. Не, не мисля.

— Какво ще кажеш за Дънрос, Йан Дънрос?

Треперейки още повече, Армстронг я поднесе към светлината.

— Възможно, но… Невероятно. Ако… Ако е Дънрос, тогава… Мислиш, че той е агент на „Севрин“? Невъзможно.

— Невероятно, не невъзможно. Той е много добър приятел с Брайън.

Крос взе снимката обратно и я погледна.

— Който и да е той, изглежда познат, доколкото мога да видя, но не мога да го разпозная, нито да кажа къде съм го виждал. Засега. Е, няма значение. Брайън ще си спомни. Да.

Гласът му стана кадифен.

— О, не се тревожи Робърт, аз ще ти оставя Брайън, но ти трябва да нанесеш смъртния удар. Искам бързо да разбера кой е този човек. Всъщност искам да знам всичко, което Брайън знае. Много, много бързо.

— Не. Намерете някой др…

— Не бъди толкова досаден, Робърт! Чу-той Уу с псевдоним Брайън Кар-шун Куок е вражески агент, който ни е мамил години наред. Това е всичко. Между другото, ти си на 16/12 довечера, в 6:30 часа и също си прикрепен към СИ. Вече говорих с комисаря.

— Не, и не мога да раз…

— О, скъпи приятелю. Можеш и ще го направиш. Ти си единственият, който може. Брайън е твърде умен, за да бъде уловен като глупак. Разбира се, аз съм също поразен, както и ти, както и губернаторът, че той е шпионин.

— Моля те. Аз не…

— Той предаде Фонг Фонг, друг твой приятел, нали? Трябва да е разкрил документите от А. М. Г. Сигурно той е доставил нашите досиета на врага и цялата друга информация. Бог знае до каква друга информация е имал достъп в Генералния щаб и в другите места, където е бил.

Крос издуха дима от цигарата си. Лицето му бе спокойно.

— В СИ той е притежавал най-важните разрешителни и аз съм съгласен, че е бил подготвян за висока длъжност. Дори смятах да го правя мой заместник! Затова трябва бързо да разкрием всичко за него. Интересно, ние търсихме съветски агент, а излиза, че сме имали шпионин от КНР. — Той угаси цигарата. — Наредил съм веднага да започнем разпит номер едно.

Армстронг пребледня. Той се взря в Крос. Мразеше го открито.

— Ти си копеле! Отвратително, гадно копеле.

Крос се изсмя тихо.

— Вярно е.

— А също така си и хомо?

— Може би. От време на време. Само когато ми доставя удоволствие. Може би.

Крос го гледаше спокойно.

— Хайде, Робърт, наистина ли мислиш, че мога да бъда изнудван? Аз? Изнудван? Не разбираш ли какъв е животът? Чувам, че хомосексуалността е съвсем нормално нещо. Дори и сред изисканите среди.

— Така ли?

— В наше време да, съвсем нормално. Дори е модерно, за някои. О, да, разбира се. И се практикува от време на време от най-католическите групировки сред ВИП навсякъде. Дори в Москва.

Крос запали нова цигара.

— Разбира се, човек трябва да бъде дискретен, да умее да подбира и за предпочитане, да няма опекуни. Това увлечение може да има и предимства в нашата професия. Не е ли така?

— Значи ти оправдаваш всяко злодеяние, убийство, измама, лъжа в името на проклетата „Спешъл интелиджънс“, така ли?

— Робърт, аз не оправдавам нищо. Знам, че си разстроен, но стига вече.

— Не можеш да ме принудиш да вляза в СИ. Ще си подам оставката.

Крос се изсмя подигравателно.

— Но, драги, какво ще кажеш за всичките си дългове? За тези 40 000 до понеделник?

Той се изправи. Очите му бяха сякаш от гранит. В гласа му се чувстваше зла нотка.

— И двамата сме прехвърлили двадесет и една години, Робърт. Унищожи го, и то много бързо.

43

15:00 часа

Заключителният звънец на фондовата борса иззвъня, но звукът беше удавен във вонящия хаос на скупчените брокери, които отчаяно се опитваха да завършат последните си сделки.

За „Струан“ денят беше катастрофален. Огромни количества акции бяха стоварени на пазара, за да бъдат купени, а после отново отхвърлени, защото слуховете раждаха нови слухове. Цената на една акция беше паднала от 24.70 до 17.50, а все още имаше 300 000, предложени в графата продажби. Пазарът беше колеблив. Всички очакваха „Хо-Пак“ да фалира на следващия ден — единствено сър Луис Базилио прекрати търгуването с банкови акции на обяд и спаси банката от разоряване.

— Иисусе Христе, какъв гад! — каза някой. — Измъкна се благодарение на проклетия звънец.

— Гледай тай-пана — избухна някой. — Всемогъщи Боже, човек би си помислил, че е един обикновен ден, а не погребението на „Ноубъл хаус“.

— Нашият Йан се забавлява. Виж му усмивката. Боже, акциите му падат от 24.70 на 17.50 за един ден, след като никога не са били под 25, а се държи така, сякаш нищо не се е случило. Утре Горнт трябва да поеме контрола!

— Или пък банката.

— „Вик“? Не, те си имат техни проблеми — каза друг, присъединявайки се към възбудената потна група.

— По дяволите, мислиш ли наистина, че Горнт ще го направи? Горнт, тай-пан на „Ноубъл хаус“?

— Не мога да си го представя!

— По-добре е да свикваш с това, старче. Но аз съм съгласен, никога няма да разбереш, че светът на Йан се руши около тестисите му…

— Ама, че гадно време!

— Е хайде, тай-панът е добър човек, а Горнт е един арогантен мръсник.

— Те и двамата са мръсници.

— О, не зная. Но съм съгласен, че Йан е студен. Студен като лед.

— Но не така студен както горкия стар Бен. Този мръсник е като мъртвец.

— Бен ли? Кой Бен? — попита някой докато се смееха. — А?

— О, за Бога, Чарли това е само една песничка, едно стихотворение. Бен се римува със студен, това е. Как ти мина денят?

— Направих сума пари от комисионни.

— Аз също.

— Фантастично. Продадох 100 процента от всичките си акции. Слава Богу сега съм свободен. Ще съм некоректен по отношение на някои мои клиенти, но откъдето дошло там и отишло, а те могат да си го позволят.

— Аз все още задържам 58 000 от „Струан“, а няма желаещи.

— За Бога!

— Какво има?

— „Хо-Пак“ е свършена. Затвориха си вратите.

— Какво?

— Всеки един мръсен клон.

— Всемогъщи Боже! Сигурен ли си?

— Разбира се, че съм сигурен, а освен това казват, че утре също няма да отворят и че губернаторът ще обяви почивен ден за банките. Получих информацията от достоверен източник, брато.

— Мили Боже, „Вик“ затварят!

— О, Господи напълно сме разорени…

— Слушай, току-що говорих с Джонджон. Кризата се разпростира и при тях, но той твърди, че ще се оправят, да не се тревожиш.

— Дано!

— Казва, че в Абърдийн преди половин час имало бунт, когато клонът на „Хо-Пак“ там фалирал, но Ричард Куанг е недоволен от информациите в пресата. Той е затворил „временно“ всички техни клонове, с изключение на главния офис в „Сентръл“. Няма причина за безпокойство, той има много пари и…

— Лъже мръсникът му с мръсник!

— … и всеки с капитали на „Хо-Пак“ трябва да отиде там с паспорта си и те ще ги изплатят.

— Ами акциите им? Когато правят ликвидацията колко мислиш, че ще платят? Десет цента за долар?

— Един Господ знае! Но хиляди ще си загубят гащите в този фалит.

— Хей, тай-пан! Ще оставите ли капиталът ви да пада или ще купувате?

— „Ноубъл хаус“ е така силна както винаги е била, момче — каза спокойно Дънрос. — Съветът ми е да купуваш!

— Колко време можете да чакате тай-пан?

— Ще преживеем този незначителен проблем, не се тревожи.

Дънрос продължи да си пробива път сред тълпата, устремен към изхода, след него вървяха Линк Бартлет и Кейси. Отвсякъде го засипваха с въпроси. Повечето от тях той отпращаше с шега, на няколко отговори. В един момент пред него се изпречи Горнт и настъпи пълна тишина.

— А-а, Куилън, как беше днес? — учтиво запита той.

— Много добре Йан, благодаря. Много добре. Моите партньори и аз сме с три или четири милиона напред.

— Имаш партньори?

— Разбира се. Сам трудно бих атакувал „Струан“ така леко. Разбира се, че имам много сериозна подкрепа — усмихна се Горнт. — За щастие доста хора не скриват омразата си към „Струан“ и това не е от вчера, а от векове наред. За мен е удоволствие да ти кажа, че току-що се сдобих с още 300 000 акции от първа ръка. Това горе-долу трябва да разбие на пух и прах твоята къща.

— Ние не сме хапльовци. Ние сме „Ноубъл хаус“.

— До утре. Да. Или може би вдругиден. Най-късно до понеделник. — Горнт се обърна към Бартлет. — Вечерята за вторник остава, нали?

— Да.

Дънрос се усмихна.

— Куилън, човек може да изгори, когато продава евтино при такъв непостоянен пазар. — Той се обърна към Бартлет и Кейси и каза любезно — Съгласни ли сте с мен?

— Дявол да го вземе тука със сигурност не е като на борсата в Ню Йорк. — Бартлет се присъедини към всеобщия смях. — Това, което става тука днес би пратило по дяволите цялата ни икономика, така ли е Кейси?

— Така е — отвърна Кейси смутено, усещайки критичния поглед на Горнт. — Здрасти! — поздрави тя любезно.

— За нас е чест, че сте тук — каза Горнт с пленителна усмивка. — Мога ли да поздравя и двама ви за куража снощи?

— Нищо особено не съм направил — каза Бартлет.

— Нито пък аз — добави Кейси с неудобство, напълно съзнавайки, че е единствената жена в залата и център на вниманието. — Ако не бяха Линк, Йан и вие останалите, щях да се паникьосам.

— О, но не го направихте. Вашият скок беше съвършен — каза Горнт възторжено.

Тя нищо не отговори, но мисълта за това сгря душата й. Животът й някак си се промени от момента, в който свали дрехите си, без да се замисля. Тази сутрин се обади Гавалан да я попита как е. Същото бяха сторили и други. Получи много поздравления. Чувстваше, че и Дънрос и Горнт и Бартлет го запомниха, защото не ги предаде. Тях, а може би себе си. „Да, — помисли си тя — издигна се в очите на всички мъже. И засили ревността на всички жени. Любопитно.“

— Продавате ли евтино, мистър Бартлет? — попита Горнт.

— Лично аз — не. Поне засега.

— Трябва — каза Горнт любезно. — Могат да се направят много пари в един сгромолясващ се пазар, а аз съм сигурен, че знаете това. Многото пари ще сменят ръцете, които държат контрола на „Струан“.

Той отново спря погледа си на Кейси, развълнуван от куража, тялото й и от мисълта, че в неделя ще бъде с нея.

— А вие, Сирануш участвате ли в пазара? — попита той.

Кейси се развълнува от начина, по който той произнесе името й. „Внимавай! — предупреди се тя. — Този мъж е опасен. Както и Дънрос и Линк. Кой от тримата?

Струва ми се, че искам и тримата.“

Денят започна вълнуващо още с обаждането на Дънрос. Не забеляза никакво неразположение вследствие на пожара или от лекарството против повръщане на д-р Тулей. Цяла сутрин усилено работи — прегледа телеграмите, телексите. Проведе няколко телефонни разговори с Щатите. Укрепи едно сливане, което от месеци беше на дневен ред, продаде много изгодно една компания, за да се сдобие с друга, която в бъдеще щеше да помогне на „Пар-Кон“ да утвърди проникването си в Азия — независимо от това с кого ще имат делови отношения. И тогава неочаквано беше поканена от Линк на обяд… „Скъпият, мъжествен, уверен и привлекателен Линк“ — помисли си, спомняйки си обяда на върха на „Виктория енд Албърт“ във великолепната, зелена трапезария, която гледаше към пристанището. Линк така внимателен, Хонконг и крайбрежните пътища забулени от шибащия дъжд. Половин грейпфрут, малко салата, Перие — всичко отлично сервирано — точно това, което тя искаше. И накрая кафе.

— Какво ще кажеш Кейси, да отидем до стоковата борса? Да кажем в два и половина? — каза той. — Йан ни покани.

— Но аз все още имам да свърша много неща, Линк, да…

— Но тук е съвсем различно и онова, с което се справят онези момчета е просто невероятно. Тайната търговия е начин на живот и то съвсем легален. Господи, фантастично е — прекрасно — велика система. За това, което правят тук съвсем законно за един ден, в Щатите са ти необходими двадесет години.

— Това не я оправдава, Линк.

— Не, но тук е Хонконг и техните правила ми харесват. Ще ти кажа, Кейси, ако искаш да се отървеш от мъртъв капитал тука е мястото да го направиш с печалба.

— Да се надяваме, че е така. Ти иди, Линк. Аз наистина имам един куп боклуци, което се налага да прегледам.

— Могат да почакат. Днес е битката. Трябва да присъстваме на убийството.

— Горнт ли ще победи?

— Разбира се. Освен, ако Йан не получи силна финансова подкрепа. Чувам, че „Виктория“ няма да го подкрепи. А и „Орлин“ няма да му подновят заема — точно както предсказах.

— Горнт ли ти каза?

— Непосредствено преди обеда, но тука всеки знае всичко. Никога не ми се е случвало подобно нещо.

— Тогава може би Йан знае, че ти авансира Горнт с 2 милиона, за да започне.

— Може би. Няма значение, сега за сега те не знаят, че „Пар-Кон“ е на път да стане новата „Ноубъл хаус“. Как ти се струва тай-пан Бартлет?

Кейси си спомни неговата внезапна усмивка и топлината, която я обля и отново почувства сега докато стоеше на партерния етаж на стоковата борса и го гледаше. Тълпа от мъже и само трима имаха значение: Куилън, Дънрос и Линк — най-жизненият и вълнуващ от всички мъже, които някога беше срещала. Тя се усмихна и на тримата по един и същи начин и каза на Горнт:

— Не, аз не участвам, поне не лично. Не обичам залаганията — цената на парите ми е твърде висока.

Някой измърмори: „Каква тъпотия каза.“

Горнт не обърна никакво внимание и задържа погледа си върху нея.

— Мъдро, много мъдро. Разбира се понякога нещата са сигурни, понякога можеш да предизвикаш убийство.

Той погледна Дънрос, който наблюдаваше със странната си усмивка.

— В преносен смисъл — да.

— Разбира се. Е, Куилън ще се видим утре.

— Хей, мистър Бартлет — извика някой — сключили ли сте сделка със „Струан“ или не?

— И какво мисли нападателят Бартлет за „нападателния“ стил на Хонконг? — попита друг.

Отново се възцари тишина. Бартлет сви рамене.

— Нападението си е нападение навсякъде — внимателно каза той, — и бих добавил, че това е подготвено и предприето. Но човек никога не знае дали е спечелил преди всички гласове да са преброени. Съгласен съм с мистър Дънрос. Можете да изгорите — той се ухили отново, а очите му играеха. — Съгласен съм и с мистър Горнт. Понякога можеш да предизвикаш убийство.

Отново избухна смях. Дънрос използва момента, за да си пробие път към вратата. Бартлет и Кейси го последваха. Долу до колата му Дънрос каза:

— Хайде, влизайте. За съжаление аз трябва да бързам, но колата ще ви откара вкъщи.

— Не, няма нужда, ще вземем такси…

— Качвайте се. В този дъжд ще трябва да чакате половин час.

— Фериботът ще ни свърши чудесна работа, тай-пан — каза Кейси. — Той ще ни отведе там.

— Какво ще правиш с Горнт? — запита Бартлет. Дънрос се засмя и Кейси и Бартлет се опитаха да преценят силата му.

— Ще изчакам — каза той. — Това е един стар китайски обичай: Търпение. Получава онзи, който чака. Благодаря, че запазихте в тайна нашата сделка. Много добре се справихте.

— Утре след затваряне на пазара ли ще съобщиш? — попита Бартлет.

— Иска ми се да оставя открити възможностите си. Познавам този пазар, но вие не. Може би утре.

Дънрос ги погледна открито.

— Може би не преди вторник, когато всъщност ще сме подписали. Предполагам, че все още имаме сделка, нали? До полунощ във вторник, нали?

— Разбира се — каза Кейси.

— Може ли времето до оповестяването да ми бъде дадено на мен? Ще ви кажа предварително, но може да ми се наложи да използвам времето за… маневриране.

— Разбира се.

— Благодаря. Естествено, ако сме свили знамената дотогава, няма да има сделка. Напълно ми е ясно.

— Може ли Горнт да поеме контрола? — попита Кейси. И двамата видяха промяната в очите на шотландеца.

Усмивката все още беше там, но само на повърхността.

— Не, в действителност не може, но с достатъчно капитал може незабавно да си пробие път до Управителния съвет и да назначи други директори. А стане ли това той ще бъде участник в нашите тайни, ще подрива и руши. — Дънрос отново погледна Кейси. — Неговата цел е да руши.

— Заради миналото?

— Донякъде. — Дънрос се усмихна, но този път в усмивката му имаше дълбока умора. — Залозите са високи, едно лице е замесено, огромно лице и то е Хонконг. Тук оцеляват силните, а слабите загиват. Правителството не краде от теб, но и не те защитава. Ако не искаш да си свободен и не ти харесват нашите правила, или това, че те не съществуват не идвай. Дошъл си, за да спечелиш, нали? — Той погледна Бартлет. — И ще го постигнеш по един или друг начин.

— Да — съгласи се Линк угоднически.

Кейси се чудеше до каква степен Дънрос е в течение на уговорката с Горнт. Мисълта я обезпокои.

— Да, печалбата е нашият мотив. Но не да разрушаваме.

— Умно — каза той. — По-добре да се създава, отколкото да се руши. А, между другото Жак питаше дали бихте желали да вечеряте с него тази вечер към осем и трийсет. Аз не мога, защото имам официален прием с губернатора, но бихме могли да се видим по-късно.

— Благодаря, но довечера не мога — на Бартлет му стана неудобно при внезапната мисъл за Орланда. — А ти, Кейси?

— Не, не благодаря. Имам една купчина, която трябва да прегледам, тай-пан, навярно бихме могли да го отложим за по-нататък.

Тя си помисли, че той е достатъчно умен, за да си мълчи, а Линк Бартлет също толкова умен, за да охлади ситуацията със „Струан“ за малко. „Да — каза си тя — ще бъде чудесно да вечеряме с Линк, само двамата, както на обед. А може да отидем и на кино.“

Дънрос влезе в офиса си.

— О… о, здравей тай-пан — каза Клаудия. — Мистър и мисис Кърк са в приемната на долния етаж. Оставката на Бил Фостър е в подноса за входяща кореспонденция.

— Добре. Клаудия, уреди да видя Линбар, преди да си тръгне.

Той я наблюдаваше внимателно и въпреки, че тя майсторски прикриваше чувствата си, той усети страха. Усещаше го в цялата сграда. Всички се преструваха, но увереността се рушеше. „Без увереност в генерала — беше писал Сън Цу — нито една битка не може да бъде спечелена, независимо от броя на войските и на оръжията.“

Разтревожен, Дънрос премисли плана и позицията си. Знаеше, че има твърде малко ходове. Единствената истинска защита беше атаката, а той не можеше да атакува без наличието на големи капитали. Тази сутрин, когато се срещна с Ландо Мата получи само едно неохотно „може би“…

— Казах ти, че първо трябва да се консултирам с Тайтфист Танг. Оставил съм съобщения, но просто не можах да се свържа с него.

— Той в Макао ли е?

— Да, да, така мисля. Каза, че пристига днес, но не зная с кой ферибот. Наистина не зная, тай-пан. Ако не дойде с последния ще се върна в Макао и веднага ще го потърся. Ще се обадя тази вечер веднага след като говоря с него. Между другото, преразгледа ли някоя от нашите оферти?

— Да. Не мога да ви продам контрола на „Струан“. А и не мога да я изоставя и да рискувам в Макао.

— С нашите пари ще разбиеш Горнт, би мо…

— Не мога да отстъпя контрола.

— Може би бихме могли да обединим нашите предложения. Ние ще те подкрепим срещу Горнт в замяна на контрола на „Струан“, а ти изиграваш спекулиращите синдикати, ако желаеш — тайно. Да, това може да остане тайна…

Дънрос се размърда в креслото си уверен, че Ландо Мата и Тайтфист използваха, че той е вътре, за да уредят личните си интереси.

„Също като Бартлет и Кейси — помисли той без гняв. — Ето, това е една интересна жена — красива, смела и лоялна към Бартлет. Дали знае, че той закуси с Орланда тази сутрин, а след това посети апартамента й. Дали знаят, че знам за двата милиона в Швейцария. Бартлет е умен, много умен и всяка негова стъпка е точна, но лесно може да бъде атакуван. Защото слабото му място е едно азиатско момиче. Може би Орланда, може би не, но със сигурност изпълнена с младост златна кожа. Куилън постъпи хитро като заложи капан с такава стръв. Да. Орланда е отлична стръв — мислите му отново се върнаха при Ландо Мата и неговите милиони. — За да се сдобия с тези милиони ще трябва да наруша свещената си клетва, а и това няма да помогне.“

— Какви обаждания има за мен, Клаудия? — попита той и усети буца лед в стомаха си. Мата и Тайтфист бяха неговият коз, единственият останал.

Тя се поколеба и погледна в списъка.

— Обади се Хиро Тода от Токио, лично. Моля, обадете си при първа възможност. Аластър Струан от Единбург… Дейвид Макструан от Торонто… баща ви от Еър… старият сър Рос Струан от Ница…

— Чичо Тръслър от Лондон — той я прекъсна, — чичо Кели от Дъблин… братовчедът Купър от Атланта, братов…

— От Ню Йорк — продължи Клаудия.

— От Ню Йорк. Лошата новина се научава бързо — каза той спокойно.

— Да. А после имаше… — Очите й се напълниха със сълзи. — Какво ще правим?

— В никакъв случай няма да плачем — той знаеше, че една голяма част от нейните спестявания бяха в „Струан“.

— Да. О, да. — Тя извади носна кърпа. Беше й мъчно за него, но благодареше на боговете, че предвидливо продаде, когато той беше най-силен и не купи, когато шефът на „Хаус ъф Чен“ каза на всички под секрет да купуват много.

— Тай-пан, съжалявам, толкова съжалявам, моля да ме извинете… да. Много е лошо, нали?

— Оф, да, моме — каза той, имитирайки шотландски диалект, — но само, когато си мъртва. Не е ли това, което старият тай-пан обичаше да казва?

Старият тай-пан беше сър Рос Струан, бащата на Аластър, първият тай-пан, когото помнеше.

— Продължавай с обажданията.

— Братовчедът Кернт от Хюстън и братовчедът Дийкс от Сидни. Това е последният от фамилията.

— Това са всички — въздъхна той. Управлението на „Ноубъл хаус“ се крепеше на тези фамилии. Всеки един имаше пакет акции, въпреки че според закона на къщата единствено той гласуваше целия капитал — докато е тай-пан. Семейните владения на Дънросови, наследени от дъщерята на Дърк Струан, Уинифред бяха 10 процента, Роб Струан, доведеният брат на Дърк 5 процента, семействата Тръслърс и Кели от Кълъм и най-младата дъщеря на Хег Струан всеки по 5 процента, семействата Купър, Кърнт и Дерби, наследени от американския търговец Джеф Купър от Купър Тилмън, приятелят на Дърк за цял живот, който се ожени за най-голямата дъщеря на Хег Струан, всеки по 5 процента, семейство Макструан, което Дърк считаше за незаконно 2 1/2 процента и семейство Чен 7 1/2 процента. Размерът на капитала, 50 процента лична собственост и завещание на Хег Струан беше оставена като постоянен кредит, който е под разпореждане на тай-пана, „който и да е той или тя, а печалбата трябва да бъде разделяна всяка година на 50 процента за тай-пана, а останалото пропорционално според фамилните владения, но само ако тай-панът реши така“, беше написала тя отчетливо със здравата си ръка. „Ако той реши да не даде печалба от моите акции на семействата поради някаква причина, този прираст ще премине в личния фонд на тай-пана. Но нека всички следващи тай-панове внимават: «Ноубъл хаус» ще преминава от сигурна в сигурна ръка и клоновете от сигурно в сигурно пристанище, така както се разпореди самият тай-пан или аз ще го прокълна пред Бог“.

Дънрос усети студена тръпка по тялото си като си спомни първия път, когато прочете волята й — така властна, както завещанието на Дърк Струан.

„Защо тези двамата ни притежават? — запита се той отново. — Защо не можем да приключим с миналото, защо трябва да сме на разпореждане и повикване от призраци, при това не много добри? Аз само се опитвам да стигна техните стандарти.“

Той пак погледна Клаудия, внушителна, здрава и съвършена, но сега изплашена, изплашена за първи път. Той я познаваше добре, тя беше служила на стария сър Рос, а после на баща му, после на Аластър, а сега и на него с фанатична преданост, също като Филип Чен. Бедният Филип.

— Обади ли се Филип? — попита той.

— Да, тай-пан. Също и Дайан. Тя звъня четири пъти.

— Кой друг?

— Една дузина или повече. Най-важните са Джонджон от банката, генерал Джен от Тайван, Гавалан-баща от Париж, Фор Фингър Уу, Паг…

— Фор Фингър? — надеждата на Дънрос нарасна. — Кога се обади той.

Тя погледна в списъка си:

— В два и петдесет и шест.

Дали старият пират е променил мнението си. Късно вчера следобед той ходи до Абърдийн, за да се види с Уу, но както при Ландо Мата, получи само неясни обещания.

— Слушай, Стари приятелю — му каза той — досега не съм искал услуга от теб.

— Една дълга поредица от твоите предшественици тай-панове са искали много услуги и много са спечелили от моите предшественици — отвърна старецът, а лукавите му очи пускаха искри. — По дяволите всички кучета, тай-пан, аз нямам тази сума. 20 милиона? Как може един беден рибар като мен да разполага с толкова много пари?

— Повечето излязоха от „Хо-Пак“ вчера, Стари приятелю.

— Айейа, защо не си гледат работата всички онези, които нашепват невярна информация! Може би ще изтегля парите си без загуба, но всичко вече е изхарчено, изхарчено, за да плащам за стоки, стоки, за които дължа пари.

— Надявам се не за бял прах. Белият прах е ужасна съдба. Мълвата говори, че се интересуваш от него. Съветвам те като приятел да не го правиш. Зеленоокият Дявол и Хег Струан са проклели онези, които се занимават с белия прах — каза той като преувеличаваше истината, знаейки колко е суеверен старецът. — Не те съветвам да се занимаваш с него. Уверен съм, че златният ти бизнес ти носи много повече печалба.

— Не зная нищо за бял прах. — Старецът насила се усмихна показвайки венците си и няколко криви зъба. — А и не се страхувам от проклятия, дори и от тях.

— Добре — Дънрос знаеше, че това е лъжа, — междувременно, помогни ми да получа кредит. 50 милиона за три дена е всичко, което искам.

— Ще попитам приятели, тай-пан. Може би биха могли да помогнат, може би заедно бихме могли да помогнем. С каква лихва?

— Висока, ако е утре.

— Невъзможно, тай-пан.

— Убеди Тайтфист, ти си съдружник и Стар приятел.

— Тайтфист е само мръсен приятел на Тайтфист — каза Уу и каквото и да добавеше Дънрос нямаше да промени нищо.

Той протегна ръка за телефона.

— Какви други обаждания имаше, Клаудия? — попита той докато избираше.

— Джонджон от банката, Филип и Дайан… о, казах ви за тях… Крос, а после и всеки главен акционер и всеки управляващ директор от всеки клон най-вече от „Търф клъб“… Травкин, няма край…

— Един момент, Клаудия — Дънрос задържа вълнението си. — Обажда се тай-пан. Там ли е моят Стар приятел?

— Разбира се, разбира се, мистър Дънрос. Благодаря, че се обадихте. Веднага ще ви се обади, сър.

— Мистър Чой, мистър Пол Чой?

— Да, сър.

— Вашият чичо ми разказа за вас. Добре дошли в Хонконг.

— Аз… ето го, сър.

— Благодаря. — Йан се съсредоточи. Питаше се защо Пол Чой сега е с Фор Фингър, а не при Горнт и защо се бяха обадили Крос и Джонджон.

— Тай-пан?

— Да, стари приятелю. Искал си да говориш с мен?

— Да. Може… може ли да се видим тази вечер?

Дънрос искаше да извика: „Промени ли решението?“, но добрият тон го забраняваше, а китайците не обичаха телефоните и винаги предпочитаха да се срещат лице в лице.

— Разбира се. Около полунощ. — Спомни си, че има среща с Брайън Куок в 10:45 вечерта.

— Добре. На моя кей. Там ще чака един сампан.

Дънрос затвори телефона, а сърцето му тупаше.

— Първо Крос, Клаудия, а после доведи Кърк. След това ще прегледаме списъка. Уреди разговор по телефона с баща ми, Аластър и сър Рос за пет часа — това означава девет тяхно време и десет в Ница. Аз ще се обадя на Дейвид и на другите в Щатите тази вечер. Няма нужда да ги събуждам посред нощ.

— Да, тай-пан — Клаудия вече избираше.

— Да, Роджър.

— Колко пъти сте били в Китай?

Неочакваният въпрос стресна Дънрос за миг.

— Това е въпрос на статистика — каза той. — За вас е лесно да проверите.

— Да, Йан, но би ли си спомнил сега? Ако обичаш.

— Четири пъти до Кантон на панаира последните четири години. И веднъж до Пекин, миналата година.

— Някога излизал ли си извън Кантон или Пекин?

— Защо?

— Излизал ли си?

Дънрос се поколеба. „Ноубъл хаус“ имаше много асоциации постоянно пребиваващи в Китай и много Стари и верни приятели. Сега някои бяха комунисти. Други — привидно комунисти, но вътрешно изцяло китайци и затова прозорливи, потайни, предпазливи и аполитични. Тези мъже бяха от голямо значение. И всички знаеха, че историята се повтаря и че времената могат да се променят толкова бързо и че Императорът днес може да стане куче утре, че династия следва династия по прищявка на боговете, че първият от всяка една неизбежно се изкачва на Драконовия трон с омърсени от кръв ръце, че пътят за бягство винаги трябва да се търси.

Китайците бяха практичен народ. Китай имаше нужда от добрини и от помощ. Без това те биха били беззащитни срещу историята си и единствения истински враг — Русия.

Дънрос беше ходил много пъти официално и неофициално. Имаше много потенциални сделки за всякакви видове машини и стоки за краткосрочни доставки, включително ескадрили търговски реактивни самолети. Често пъти отиваше там, където други не можеха. Веднъж ходи до Хангшо, най-красивата част на Китай. Трябваше да поздрави лично други членове на клуба на 49-те. „Клъб ’49“ се състоеше от онези компании, които продължиха да търгуват с КНР след 1949, най-вече британски фирми. Великобритания призна правителството на Мао скоро след оттеглянето на Чан Кай Ши от континента и бягството му в Тайван. Дори и така отношенията между двете правителства бяха винаги обтегнати. Но отношенията между Старите приятели не се промениха, освен ако някой не предадеше доверието или не изменеше.

— О, бях на няколко други пътешествия — Дънрос не искаше да лъже шефа на Специалното разузнаване. — Нищо, което да заслужава отбелязване. Защо?

— Би ли ми казал къде?

— Сигурно, ако конкретизираш въпросите си, Роджър — отговори той и гласът му стана рязък. — Ние сме търговци, а не политици или шпиони и „Ноубъл хаус“ заема особено положение в Азия. Тук сме от доста години и заради търговците флагът на Великобритания се вее тук… на половината земно кълбо. Какво имаш предвид?

Последва дълга пауза.

— Нищо, нищо особено. Много добре, Йан, ще изчакам, докато прочетем документите, а след това ще се конкретизирам. Благодаря, страшно съжалявам, че те обезпокоих.

Дънрос втренчи поглед в телефона.

„Какво иска да знае Крос? — запита се той. — Много от сделките, които е направил и ще направи със сигурност няма да бъдат съобразени с официалната политика на правителството в Лондон или във Вашингтон. Неговите краткосрочни и дългосрочни отношения с Китай очевидно им се противопоставят.

Докато аз съм тай-пан, независимо от обстоятелствата, нашите връзки с Китай ще останат наши връзки с Китай и толкова. Повечето политици в Лондон и Вашингтон просто не разбират, че китайците са първо китайци и после комунисти. А Хонконг е жизненоважен за мира в Азия.“

— Мистър и мисис Джейми Кърк, сър.

Джейми Кърк беше педантичен малък мъж с розово лице и розови ръце и приятен шотландски акцент. Жена му беше висока, огромна американка.

— О, толкова се радваме да… — започна Кърк.

— Да, така е, мистър Дънрос — прогърмя жена му добродушно над него. — Говори по същество, Джейми, любов моя, мистър Дънрос е много зает човек, а и ние имаме да пазаруваме. Моят съпруг има пакет за вас, сър.

— Да, той е от Алън Медфърд Г…

— Той знае, че е от Алън Медфърд Грант, любими — каза тя щастливо, като отново заговори заедно с него. — Дай му пакета.

— О, да, има и…

— И едно писмо от него — отново го прекъсна. — Мистър, Дънрос е много ангажиран, така че дай му тези неща и да отиваме да пазаруваме.

— Ох. Да, ами… — Кърк подаде пакета на Дънрос. Той беше около четиринадесет на девет инча и един инч дебел. Кафяв, безличен и здраво облепен. Пликът беше подпечатан с червен восък за писма. Йан разпозна печата. — Алън каза да…

— Да ви ги предадем лично и да ви предадем най-добрите му пожелания — каза тя като отново се изсмя и стана. — Ти си толкова бавен, захарче. Е, благодаря ви, мистър Дънрос, хайде да тръгваме, лю…

Дънрос вдигна повелително ръка и каза вежливо, макар и доста властно:

— Какво искате да пазарувате, мисис Кърк?

— А? О-о. Дрехи, ъ-ъ искам готови дрехи, а пиленцето се нуждае от няколко ризи…

Йан натисна един бутон и Клаудия се появи.

— Кажи на Сандра Лий веднага да заведе мисис Кърк долу при Лий Фуу Тан и кажи му за Бога да й даде възможно най-изгодната цена или ще накарам да го депортират! Мистър Кърк скоро ще се присъедини към нея.

Той хвана мисис Кърк за ръката и преди тя да разбере беше навън, а Клаудия загрижено слушаше какво иска да купи. Кърк въздъхна. Дълбока, дълго изстрадана въздишка.

— Бих искал и аз да мога да направя това — каза той мрачно, а после засия. — Тай-пан, вие сте всичко онова, което Алън каза, че сте.

— О-о? Нищо не съм направил. Вашата жена искаше да пазарува нали?

— Да, но… — след пауза Кърк допълни: — Алън каза, че вие трябва, ъ-ъ трябва да прочетете писмото докато аз съм тук. Аз… аз не й казах това. Мислите ли, че трябваше?

— Не — отвърна любезно Дънрос. — Вижте, мистър Кърк, съжалявам трябва да ви кажа една лоша новина, но се опасявам, че А. М. Г. е бил убит при автомобилна злополука миналия понеделник.

Устата на Кърк увисна.

— Какво?

— Съжалявам, че трябваше да ви кажа, но мислех, че вие знаете.

Кърк се загледа в дъждовните откоси, потънал в мисли.

— Колко ужасно — промълви след време. — Проклети мотоциклети, те са капани, които носят смърт. Сблъскал ли се е?

— Не. Намерен е на пътя край мотора. Жалко.

— Ужасно. Горкият стар Алън. Боже, о Боже! Доволен съм, че не го споменахте пред Френсис, тя също много държеше на него. Аз, ъ-ъ, аз може би тогава е по-добре да прочетете това писмо… аз… бедният стар Алън! — Той се вторачи в ръцете си. Ноктите бяха изгризани и обезформени. — Бедничкият Алън.

За да даде време на Кърк, Дънрос отвори писмото.

Мистър Дънрос, това ще ви го предадат Джеймс Кърк, стар приятел от училище и жена му Френсис. Пакетът, който носят, моля отворете насаме. Исках да го получите без препятствия и Джеймс се съгласи да спре в Хонконг. На него може да му се има доверие, доколкото човек може да се довери на някого в днешно време. И моля ви не обръщайте внимание на Френсис, тя наистина е свястна — дава свобода на Джеймс да седи и мисли — една рядка привилегия на днешно време. Между другото не са в течение на моята работа, въпреки, че знаят, че съм историк — аматьор с частни средства.

Дънрос щеше да се усмихне, ако писмото не беше от мъртъв човек.

Джейми е геолог, морски геолог, един от най-добрите в света. Попитай го за работата му в последните години. За предпочитане е Френсис да не е там, не защото тя не знае всичко, което знае той, а защото се държи малко истерично. Той има няколко интересни теории, които може би ще облагодетелстват „Ноубъл хаус“ и вашето планиране на непредвидени разходи.

С приятелски поздрав: А. М. Г.

Дънрос вдигна поглед.

— А. М. Г. пише, че сте приятели от училище.

— О, да. Да, бяхме заедно в училище. Чартърхаус, всъщност. После аз продължих в Кеймбридж, а той — в Оксфорд. Да. Ние, ъ-ъ, поддържахме връзка, разбира се рядко през годините. Да, отдавна ли го познавате?

— От около три години. Аз също го харесвах. Може би сега не искате да говорите?

— О! О, не, всичко е наред! Аз съм… това, разбира се е шок, но животът трябва да продължава. Старият Алън… той е един забавен хлапак, нали — с всичките си хартии и книги и лулата и пепелта и домашните чехли. — Кърк тъжно се повдигна на пръсти. — Предполагам, че трябва да кажа „той беше“. Все още не ми се вижда много редно да говоря за него в минало време… Винаги носеше домашни чехли. Не си спомням някога да е имало случай да отида у него и той да не е по чехли.

— Имате предвид апартамента му, нали? Никога не съм бил там. Винаги се срещахме в моя офис в Лондон, макар че той дойде веднъж в Еър. — Дънрос се опита да си спомни. — Не си спомням да е носил домашни пантофи там.

— О, да. Той ми разказа за Еър, мистър Дънрос. Беше важен момент в неговия живот. Вие сте… имате голям късмет, че притежавате такова имение.

— Замъкът Ейвиърд не е мой, мистър Кърк, въпреки че е в семейството повече от 100 години. Дърк Струан го е купил за съпругата си и за семейството — едно така да се каже селско имение. — Както винаги Йан усети внезапна топлина при мисълта за цялата красота, прекрасните хълмисти възвишения, езера, тресавища, гори, горски поляни — шестстотин и повече акра — добри възможности за лов и Шотландия в най-добрата си форма. — Традиция е настоящият тай-пан винаги да е стопанин на Ейвиърд докато е тай-пан. Но разбира се всички семейства, особено деца от различните семейства го познават добре. Летните ваканции… Коледа в Ейвиърд е прекрасна традиция. Нова година, уиски и огромни бучащи огньове, звученето на гайдите. И едно работещо стопанство, добитък, мляко, масло, и да не забравя и спиртната фабрика „Лох Вей“! Иска ми се да можех да прекарвам повече време там. Жена ми днес замина, за да подготви всичко за зимната ваканция. Познавате ли тази част на света?

— Съвсем слабо. Предимно съм запознат с Хайлендс. Познавам Хайлендс по-добре. Семейството ми е от Инвърнес.

— Е, в такъв случай трябва да ни посетите, когато сте в Еър, мистър Кърк. А. М. Г. пише в писмото си, че вие сте геолог, един от най-добрите в света.

— О. О той е толкова любезен. Моята ъ-ъ моята специалност е марината. Да. Със специален акце… — Той изведнъж спря.

— Какво има?

— А, ъ-ъ, нищо, нищо особено, но смятате ли, че всичко с Френсис ще е наред?

— Напълно. Искате ли да й кажа за А. М. Г.?

— Не. Не, аз мога да го направя по-късно. Не, аз… аз, като поразмисля струва ми се, че е по-добре да премълча. Не сте ми казали. Няма смисъл да й развалям почивката. — Кърк засия. — Следователно лошата новина може да бъде научена, когато се приберем вкъщи.

— Както желаете. За какво говорихте? Със специален акцент върху…?

— О, да… петрола, което, разбира се, включва изучаване на скалите. Съвсем наскоро изучавах седиментните скали. Аз, ъ-ъ, през последните няколко години работих като консултант по един изследователски проект върху седиментни скали от палеозойската ера по-специално порестите. Да. Изследването се концентрира върху източния континентален шелф на Шотландия. А. М. Г. смяташе, че вероятно бихте се заинтересували да чуете това.

— Разбира се. — Дънрос сдържаше нетърпението си. Очите му гледаха в пакета на бюрото. Искаше да го отвори, да се обади на Джонджон и да свърши десетина други потискащи неща. Имаше толкова работа и все още не разбираше връзката между „Ноубъл хаус“ и Кърк. — Това звучи много заинтригуващо. За какво беше изследването?

— А? — Кърк се втренчи в него изумен. — Въглеводороди. — Като видя неразбиращия поглед на Дънрос той бързо добави — Въглеводородите се намират само в порестите седиментни скали от палеозойската ера. Нефт, тай-пан, суров нефт.

— О, проучвахте за нефт?

— О, не! Беше един изследователски проект, за да се види възможността въглеводороди да съществуват в морето. До Шотландия. Щастлив съм, че мога да заявя, че по всяка вероятност те са в изобилие. Не на близо, а навътре в Северно море. — Розовото лице на малкия мъж стана още по-розово и той попи челото си. — Да. Да, мисля, че ще има доста добри, места там.

Дънрос беше объркан и все още не виждаше връзката.

— Запознат съм до известна степен с морските проучвания в Средния изток и Тексаския залив, но в Северно море? Мили Боже, мистър Кърк, това е най-ужасното море в света, вероятно най-променливото, почти винаги има бури с грамадни вълни. Как можете да проучвате там? Как ще обезопасите съоръженията за пробиване на кладенци, как ще снабдявате съоръженията, как евентуално ще доставяте нефта до брега, дори и да го откриете? И ако все пак успеете на тази цена ще бъде непродаваем.

— Точно така е, мистър Дънрос — съгласи се Кърк. — Всичко, което казахте, е напълно вярно, но нали моята професия не е търговията, а откриването на неуловимите изключително ценни въглеводороди. За първи път допуснахме, че съществуват там. Това разбира се е все още теория, моя теория. Човек никога не знае със сигурност, докато не започне проучванията. Но моят подход към най-новите открития беше съвсем мъничко нетрадиционен…

Дънрос кимаше разсеяно, опитвайки се да си обясни защо А. М. Г. е преценил това като важно.

— Вие ме убедихте, мистър Кърк. Поздравявам ви. Колко време ще останете в Хонконг?

— О, само до понеделник. А след това, ъ-ъ, заминаваме за Нова Гвинея.

Дънрос се съсредоточи.

— Къде в Нова Гвинея?

— До едно място наречено Суканапура, на северния бряг, това е в новата индонезийска част. Аз… — Кърк се усмихна. — Съжалявам, вие разбира се знаете, че президентът Сукарно пое управлението на Холандска Нова Гвинея през май.

— Би могло да се каже „открадна“. Ако не беше заради злонамереното американско влияние Холандска Нова Гвинея все още щеше да е холандка и много по-добре, струва ми се. Не вярвам, че изобщо би било добре за вас и мисис Кърк да отивате. Политическата ситуация е много нестабилна, а президентът Сукарно е много враждебно настроен. Въстанието в Сарауак е организирано и подпомагано от Индонезия. Той се отнася отрицателно към Запада, към цяла Малайзия и е поддръжник на марксистите. Освен това Киканапура е едно горещо, скапано и призрачно пристанище с много болести.

— О, не бива да се безпокоите, аз имам шотландски организъм, а и ние сме поканени от правителството.

— Имам предвид, че понастоящем правителството има много слабо влияние.

— Но има няколко много интересни седиментни скали, които те искат да погледна. Вие не трябва да се безпокоите, мистър Дънрос, ние сме геолози, а не политици. Всичко е уредено, това беше целта на пътешествието ни, така, че не е нужно да се притеснявате. Е, аз трябва да тръгвам.

— Има… Давам малък коктейл в събота от 7:30 до 9:00 вечерта — каза той. — Може би ще ви бъде приятно да дойдете? Тогава ще продължим разговора за Нова Гвинея.

— О, о ужасно любезно от ваша страна. С удоволствие ще дойдем. Къде ще…

— Ще изпратя кола. Сега вероятно бихте желали да се присъедините към мисис Кърк — аз няма да споменавам за А. М. Г., ако сте сигурен, че точно това желаете.

— О. О, да. Бедният Алън. Докато разговаряхме за седиментите забравих за него. Странно, нали, колко скоро човек може да забрави.

Дънрос го изпрати и затвори вратата. Той внимателно свали печатите. Вътре имаше плик и един друг пакет. Пликът беше адресиран: „Йан Дънрос, лично и поверително.“ За разлика от другото, което беше написано на ръка, това, беше написано на машина.

Скъпи, мистър Дънрос. Току-що получих някои обезпокоителни новини. Има още един много важен „пробив“ някъде в нашата система, британска или американска, и е напълно ясно, че нашите неприятели увеличават скритите си атаки. Някои от тях могат да рефлектират върху мен, дори върху вас, откъдето идва и моето безпокойство. За вас, защото е много възможно да е открито съществуването на нашата серия от документи. Ако се случи някакво нещастие моля, позвънете на телефон 871–65–65 в Женева. Попитайте за мисис Рико Гресенхоф. За нея името ми е Франс Гресенхоф. Истинското й име е Рико Анджин. Тя говори немски, японски и английски и малко френски и ако ми дължите някакви пари, моля ви изпратете ги на нея. Има няколко документа, които тя ще ви даде, а някои моля предайте лично, когато ви е удобно. Имам доверие във вас. Вие сте единственият човек на земята, който знае за нея и истинското й име. Запомнете, че е от жизненоважно значение нито това писмо, нито моите предишни доклади да излязат от вашите ръце.

Първо да обясня за Кърк: От десетина години считам, че арабите ще погребат своите противоречия и ще използват реалната сила, която имат, не директно срещу Израел, а срещу западния свят, като ни доведат силом до неприемлива позиция: да изоставим Израел или… да умрем от глад. Те използват петрола си като военно оръжие.

Ако някога съумеят да заработят заедно една шепа шейхове и феодални крале в Саудитска Арабия, Иран, държавите от Персийския залив, Ирак, Либия по своя прищявка могат да отрежат западните и японските доставки на суров нефт, който е крайно необходим. Имат дори по-перфидна възможност: да вдигнат цените до безпрецедентни стойности и да задържат нашите икономики до заплащане на откупна цена. Нефтът е силното оръжие на Арабия. Непобедимо дотогава докато сме зависими от техния нефт. Оттук и моят непосредствен интерес към теорията на Кърк.

Сега американците плащат около десет цента, за да получат един барел петрол от някоя арабска пустиня. От Северно море той ще струва седем долара на едро, доставен на брега до Шотландия. Ако арабският нефт скочи от трите долара на световния пазар понастоящем до девет… Сигурен съм, че веднага ще разберете моята мисъл. Веднага Северно море става напълно възможно и британско национално съкровище.

Джейми казва, че полетата са на север и на изток от Шотландия. Пристанището на Абърдийн ще бъде естественото място за доставката му на брега. Един умен човек ще започне да гледа към строежа на пристанищни съоръжения, недвижимо имущество, летища в Абърдийн. Не се притеснявайте от лошото време, хеликоптерите ще са свързващите връзки за петролните платформи. Скъпи, да, но практични. Нещо повече, ако приемете моята прогноза, лейбъристите ще спечелят следващите избори, заради скандала Профумо…

Делото беше по страниците на вестниците. Шест месеца преди това, през март държавният секретар, отговарящ за военните въпроси Джон Профумо, официално беше отрекъл, че е имал любовна връзка с известната проститутка Кристине Келер, едно от няколкото момичета, които внезапно бяха се изкачили до международни забележителности заедно с техния сводник Стефен Вард. Започнаха да се разнасят непотвърдени слухове, че момичето имало любовни отношения с едно съветско аташе и добре известен агент на КГБ, командирът Евгени Иванов, който бил повикан в Русия предишния декември. В последвалия шум, Профумо се оттегли, а Стефен Вард се самоуби.

Любопитно е, че тази връзка беше разкрита на пресата в идеалното за руснаците време. Все още нямам никакво доказателство, но по мое мнение това не е просто съвпадение. Спомнете си, че съветската доктрина раздели и конфронтира страните: Северна и Южна Корея, Източна и Западна Германия и т.н., а след това даде възможност на подчинените си да работят за тях. Ето защо смятам, че просъветските социалисти ще помогнат Великобритания да се раздели на Англия, Шотландия, Уелс и Южна и Северна Ирландия (наблюдавайте Ейре и Северна Ирландия, което е една готова арена за съветските забавления).

А сега за предложения от мен План номер едно за „Ноубъл хаус“ в случай на непредвидени обстоятелства: да бъдем предпазливи с Англия и да се съсредоточим основно върху Шотландия. Нефтът в Северно море би направил Шотландия изключително независима. Хората са малко, смели и националисти. Като независима единица с едно значително количество от запаси от нефт Шотландия ще бъде действена и в състояние да се защити. Една силна Шотландия вероятно би могла да наклони везните и да помогне на нестабилната Англия… нашата бедна страна, мистър Дънрос. Много се страхувам за Англия.

Възможно е това да е още една от моите теории с далечен прицел. Но да разгледаме Шотландия, Абърдийн в светлината на едно ново Северно море.

„Смешно! — избухна Дънрос, спря да чете и се замисли, а след това се предупреди: — Недей да приказваш прибързано! А. М. Г. понякога стига надалеч, та чак до преувеличаване. Той е десен империалист, на който му се привиждат петнадесет червени под всеки креват. Но това, което казва, е много вероятно да е така. В такъв случай трябва да му се обърне внимание. Ако се появи огромен недостиг на нефт в световен мащаб и ние сме подготвени за това, бихме могли да направим състояние. Сега ще бъде лесно да се купува в Абърдийн, лесно да се започне оттегляне от Лондон. Единбург има всички модерни условия за банковото дело, комуникациите, пристанищата, летища, от които ще имаме нужда, за да работим ефикасно. Шотландия за шотландците, с изобилие от нефт за експорт? Напълно жизнени, но не отделно, а някак си вътре в силна Британия. Но ако ситито на лондонския парламент и «Треднийдъл стрийт» бъдат задушени от ляво крило…“ — Косата на тила му настръхна при мисълта, че Британия може да бъде погребана под савана на социализма. — „Ами Робин Грей? Или Джулиън Бродхърст? Те със сигурност ще национализират всичко, ще заграбят нефта в Северно море, ако има такъв, и ще пратят Хонконг на блока. Вече казаха, че ще го направят.“

С усилие се откъсна от тази мисъл, оставяйки я за по-късно, обърна страницата и отново зачете:

По-нататък, смятам, че съм идентифицирал три от „къртиците“ на „Севрин“. Информацията струваше скъпо, възможно е да имам нужда от допълнителни пари преди Коледа, тъй като не съм сигурен в точността. Опитвам се да направя кръстосана проверка веднага, защото разбирам, че това е важно за вас. Предполага се, че, къртиците са: Джейсън Плъм от една компания наречена „Ейжън пропърти“, Лайънъл Так в телефонната компания и Жак де Вил в „Струан“…

— Невъзможно! — избухна Дънрос на глас. — А. М. Г. е полудял! Не може да бъде нито Плъм, нито Жак, напълно, абсолютно невъзможно. Няма никакъв начин те да…

Частният му телефон започна да звъни. Той автоматично вдигна слушалката.

— Да?

— От телефонната служба за отвъдморски разговори — мистър Дънрос?

— Кой го търси, моля? — запита грубо той.

— Мистър Дънрос ще приеме ли разговор за своя сметка от Сидни, Австралия от някой си мистър Дънкън Дънрос?

Дъхът на тай-пана спря.

— Разбира се! Здравей, Дънкън… Дънкън?

— Татко?

— Здравей, сине, добре ли си?

— О, да, сър, напълно! — безпокойството му отлетя. — Извинявай, че се обаждам по време на работа, татко, но за полета ми за понеделник няма места…

— Дявол да го вземе, та ти имаш потвърдена резервация, момченце. Аз ще взема…

— Не, татко, благодаря ти, всичко е отлично. Сега ще пристигна с по-ранен самолет. Ще пристигна с полет номер 6 на Сингапурските авиолинии, който пристига в Хонконг на обяд. Не ме посрещай, ще взема такси…

— Дънкън, гледай за колата. Лий Чой ще бъде там. Би ли дошъл в службата, преди да отидеш вкъщи.

— Добре. Потвърдил съм билетите и всичко останало.

Дънрос чу гордостта в гласа на сина си и това го зарадва.

— Добре. Юнак! Между другото, братовчедът Линбар ще пристигне утре на „Куантас“ в 8:00 вечерта твое време. Той също ще отседне в къщата. — „Струан“ имаше къща на компанията в Сидни от 1900 година и постоянен офис там от осемдесетте. Хег Струан беше влязла в партньорство с един изключително богат производител на пшеница на име Бил Скрагър и компанията им бе процъфтяваща до краха през 1929 г. — Добре ли се забавлява през ваканцията?

— О, страхотно. Страхотно, разбира се, искам да се върна догодина. Срещнах едно страхотно момиче, татко.

— О? — половината от Дънрос искаше да се усмихне, а другата половина все още беше заключена от кошмарната възможност Жак да е предател и ако е предател и част от „Севрин“, той ли беше онзи, който издаваше на Линк Бартлет някои от техните най-съкровени тайни? Не, Жак не би могъл да го направи. Той по всяка вероятност не е могъл да знае за банковите ни авоари. Кой знае за тях? Кой би…

— Татко?

— Да, Дънкън?

Той усети колебанието, а след това синът му каза на един дъх като се опитваше да изглежда като мъж:

— Нормално ли е за един мъж да има приятелка малко по-голяма от него самия?

Дънрос нежно се усмихна, тъй като синът му беше едва на петнадесет, но си спомни Елегънт Джейд, когато той самият нямаше още петнадесет, със сигурност повече мъж от Дънкън. „Не е задължително. Дънкън е висок и расте и е същински мъж. Ами аз не я ли обичах до полуда същата тази година, а и следващата, ами че аз едва не умрях, на другата година, когато тя изчезна.“

— Ами — каза той като на равен, — зависи от това кое е момичето, на колко години е мъжът и на колко тя.

— О — последва дълга пауза. — Тя е на осемнадесет.

Дънрос изпита голямо облекчение. Това означава, че тя е достатъчно голяма, за да е по-добре запозната.

— Бих казал, че е чудесно. Особено, ако младежът е на около шестнадесет, висок, силен и разбира нещата от живота.

— О. О, аз не… о! Аз не бих…

— Нямах намерение да те критикувам, сине, просто отговарям на твоя въпрос. Един мъж трябва да е внимателен в този свят, а приятелките трябва да бъдат избирани прецизно. Къде се запозна с нея.

— Тя беше на гарата. Казва се Шийла. (Маца).

Дънрос потисна една усмивка. Към момичетата в Австралия се обръщаха с „маце“, така както в Англия ги наричаха „пиле“.

— Хубаво име — каза той. — Шийла чия?

— Шийла Скрагър. Тя е племенница на стария мистър Том и е дошла на гости от Англия. Учи за медицинска сестра в болницата „Гай“. Държа се така превъзходно с мен, а и Подлун е наистина великолепен. Аз наистина не намирам достатъчно думи, за да ти благодаря за тази прекрасна ваканция.

Подлун, ранчото на Скрагър или гара, както го наричаха в Австралия, беше единствената собственост, която те бяха успели да спасят от краха. Подлун беше на петстотин мили на юг от Сидни близо до река Мъри в оризовите земи на Австралия, шестдесет хиляди акра, тридесет хиляди глави овце, две хиляди акра пшеница и хиляда глави добитък и най-страхотното място за ваканцията на един юноша — да работи по цял ден от изгрев до залез, да събира овцете или добитъка на кон, в галоп двадесет мили във всяка посока и все върху своята собственост.

— Поздрави Том Скрагър от мен и непременно му изпрати бутилка уиски, преди да си тръгнеш.

— О, изпратих му един сандък, това достатъчно ли е?

— Ами, една бутилка щеше да свърши същата работа, но сандъкът е просто чудесно. Обади ми се, ако има някакви промени в полета ти. Много добре си направил, че сам си се заел с организирането, много добре. А, между другото мама и Глена заминават за Лондон днес, заедно с леля Кейти и следователно ще трябва да се върнеш в училище сам…

— О, весел и добър татко, — каза щастливо синът му. — В края на краищата сега вече съм мъж и съм почти в университета.

— Да, така е. — Сладка тъга обзе Дънрос. Писмото на А. М. Г. в ръката му беше забравено. — Имаш ли достатъчно пари?

— О, да. Едва успях да похарча нещо в ранчото само за една-две бири. Татко, недей да казваш на мама за моето момиче.

— Добре. Нито на Ейдриън — каза той и изведнъж нещо в гърдите го стегна при мисълта за Мартин Хейпли и Ейдриън — как излязоха ръка за ръка. — Трябва сам да го кажеш на Ейдриън.

— О, бях я забравил. Как е тя?

— В добра форма — каза Дънрос, като си повтаряше, че трябва да бъде възрастен, умен и да не се тревожи, и че е съвсем нормално момичетата и момчетата да бъдат момичета и момчета. Да, но за Бога трудно е, ако си баща. — Е, Дънкън до понеделник! Благодаря, че се обади!

— О, да, и татко, Шийла ме докара до Сидни. Тя… тя ще прекара уикенда с приятели и ще ме изпрати. Довечера ще ходим на кино, „Лорънс от Арабия“, гледал ли си го?

— Да, току-що пристигна в Хонконг, ще ти хареса.

— О, супер! Ами, довиждане, татко, трябва да тичам… обичам те.

— Обичам те — каза той, но отсреща вече нямаше никой. „Колко съм щастлив със съпругата ми и децата ми — помисли си Дънрос и веднага добави: Моля те, Господи, нека нищо лошо не им се случи.“

Отново погледна писмото с усилие.

„Невъзможно е Джейсън Плъм или Жак де Вил да са комунистически шпиони. Нищо, което са казали или направили не е показало това. А Лайънъл Так? Не, той също не. Слабо го познавам. Той е един грозен непопулярен човек, който се държи настрани, но е в отбора по крикет, член на «Търф клъб». Никога ли не е бил интерниран в Стенли между 42-ра и 45-та? Възможно е да е той, но другите двама? Невъзможно!

Жалко, че А. М. Г. е мъртъв. Веднага щях да му се обадя за Жак и…

Мили боже! Дънкън и една осемнадесетгодишна майка! Благодаря на Бога, че не е най-малката на Том Скрагър. На колко години е Присила сега? На четиринадесет, добре оформена и изглежда по-голяма. Момичетата изглежда съзряват по-рано…“

Той изпъшка. „Чудя се дали трябва да направя за Дънкън това, което направи Чен-Чен за мен.“

Продължи да чете.

… Както казах, не съм абсолютно сигурен, но моят източник обикновено е безпогрешен.

Със съжаление трябва да кажа, че войната се сгорещи откакто открихме и хванахме Блейк Васал — незначителния чиновник от Адмиралтейството — и Филби, Бърджис и Маклийн. Между другото са ги видели в Москва. Очаквам шпионажът радикално да нарасне в Азия. Хванахме на тясно първия секретар от съветското посолство в Канбера, Австралия и му беше наредено да напусне страната през февруари. Това прекъсна неговата австралийска мрежа, която вярвам, е била свързана с вашия „Севрин“ и по-нататък се вмъкват в Борнео и Индонезия.

Сега свободният свят е напълно инфилтриран. МИ–5 и МИ–6 са заразени. Дори ЦРУ. Докато ние бяхме наивни и доверчиви, нашите опоненти осъзнаха, че бъдещото равновесие ще зависи от икономическата, както и от военната мощ и успяха да придобият — да откраднат нашите тайни от промишлеността.

Странно е, че средствата за масова информация на нашия свободен свят не успяват за съжаление да изтъкнат, че целият съветски напредък се дължи на някое от нашите откраднати изобретения или технологии, че без нашата огромна и постоянно растяща финансова помощ и кредити за закупуване на жито и технологии не могат да започнат и да развиват цялата си военнопромишлена инфраструктура.

Препоръчвам ви да използвате вашите контакти в Китай, за да ги укрепите за в бъдеще. Съветите все повече и повече набелязват Китай като враг номер едно. Също така странно е, че вече не изпитват онзи параноичен страх от Съединените щати, които несъмнено са най-силната военна и икономическа мощ в света. Китай, който сега е икономически и военно слаб, като изключим броя на войниците, с които разполага действително не представлява никаква военна заплаха за тях. Дори и така, Китай ги плаши.

Една от причините е петте хиляди мили обща граница. Друга е националната вина за огромните площи от исторически китайски територии, които Съветска Русия е погълнала през вековете. Трета — познаването на китайците като народ търпелив, но с отколешни спомени. Един ден те ще си възвърнат земите. Винаги са си връщали земите, когато това е било възможно. Многократно изтъквах, че крайъгълният камък на съветската (империалистическа) политика е да изолира и надроби Китай, за да го поддържа слаб. Най-голямото страшилище за тях е тристранен съюз между Китай, Япония и САЩ. Вашата „Ноубъл хаус“ трябва да работи за това. (А също така и един общ пазар между САЩ, Мексико и Канада, изключително важно според мен, към един стабилен американски континент). Къде другаде, ако не през Хонконг и следователно през вас ще мине цялото вътрешно богатство на Китай?

И накрая отново за „Севрин“. Поех огромен риск и приближих нашата най-безценна придобивка към самото сърце на КГБ, ултрасекретния пети отдел. Току-що разбрах, че самоличността на Артър, шефа на „Севрин“ е Класификация едно, недосегаем. Единственото е, че мъжът е англичанин и един от неговите инициали е Р. За съжаление струва ми се твърде недостатъчно.

Очаквам с нетърпение да ви видя. Помнете, че моите доклади никога не трябва да преминават в други ръце.

С поздрави, А. М. Г.

Дънрос запомни телефонния номер от Женева наизуст, записа го с код в адресната си киша и запали клечка кибрит. Видя как хартията за писмо се изви и започна да гори.

Р. — Робърт, Ралф, Ричард, Робин, Род, Рой, Рекс, Рупърт, Ред, Родни и пак Роджър. И Робърт. Робърт Армстронг или Роджър Крос или, или кой?

Господи!

— Женева 871–65–65.

Обзе го умора. Сънят му беше неспокоен, сънищата го връщаха обратно към войната, към горящата кабина, усети миризмата на изгоряло, а след това се събуди, почувства студ, вслуша се в дъжда. Стана тихо, Пен спеше. Грейт хаус беше притихнала, освен старата Ах Тат, която както винаги си приготвяше чая. После на хиподрума, преследван цял ден, враговете му го приближават и нищо друго, освен лоши новини.

„Бедният, Джон Чен — помисли си той и направи усилие да надмогне умората си. — Може би ще мога да поспя между пет и шест. Тази вечер ще имам нужда от цялата си съобразителност.“

Телефонистката го свърза.

— Ja — каза нежен глас.

— Hier ist хер Дънрос im Хонконг. Фрау Гресенхоф bitte — каза той на добър немски.

— О! — последва дълга пауза. — Ich bin фрау Гресенхоф. Тай-пан?

— Ah so desu! Ohayo gozaimasu. Anata wa Anjin Riko-san? — попита той, а японският му акцент беше отличен. Добро утро. Вашето име е и Рико Анджин, нали?

— Hai. Hai, dozo. Ah, mihongo wa jotzu desu. Да. Вие говорите японски много добре.

— Iye, sukoschi, gomen nasai. Не, за съжаление само малко — като част от обучението си той беше прекарал две години в техния офис в Токио. — О, толкова много съжалявам — продължи той на японски, — но се обаждам във връзка с мистър Гресенхоф. Чухте ли!

— Да — той долови тъгата. — Да. Чух в понеделник.

— Току-що получих писмо от него. Той пише, че вие имате някакви, някакви неща за мен — попита предпазливо той.

— Да, тай-пан. Имам.

— Ще ви бъде ли възможно да ги донесете тук? Страшно съжалявам, но не мога да дойда при вас.

— Да. Разбира се — каза тя колебливо, а японският й беше мек и приятен. — Кога трябва да дойда?

— Колкото може по-скоро. Ако отидете до нашия офис на авеню „Берн“ до няколко часа, да кажем до обяд, за вас ще има пари и билети. Сигурен съм, че има самолет на швейцарските авиолинии, който тръгва днес следобед.

Отново колебание. Той търпеливо чакаше. Писмото на А. М. Г. се сгърчи в пепелника, догаряйки.

— Да — каза тя. — Възможно е.

— Ще направя всичко необходимо. Искате ли някой да пътува с вас?

— Не, благодаря — каза тя така тихо, че той трябваше да се напрегне, за да я чува добре. — Моля да ме извините за безпокойството, което ви причинявам. Аз ще уредя всичко.

— Разбира се, не ме безпокоите. Моля ви идете до моя офис на обяд… Между другото, времето тук е топло и влажно. А, извинете, моля извинете ме, че питам, но вашият паспорт швейцарски ли е или японски и под какво име ще пътувате?

Една още по-дълга пауза.

— Аз бих… Мисля, че трябва… Ще бъде швейцарски, ще пътувам като Рико Гресенхоф.

— Благодаря мисис Гресенхоф. С нетърпение очаквам да ви видя. Kiyoskette, — завърши той. — Безаварийно пътуване!

Постави замислено слушалката на вилката. Остатъкът от писмото на А. М. Г. се изви и умря с тънка струйка дим. Той внимателно натроши пепелта на прах.

А сега, какво да прави с Жак?

44

17:20 часа

Жак де Вил вървеше мъчително нагоре по мраморните стъпала на хотел „Мандарин“ към мецанина изпълнен с хора, които късно пиеха чай.

Той съблече шлифера си и мина през тълпата. Усещаше се много стар. Току-що говори със Сюзан в Ница. Специалистът от Париж отново изследвал Аврил и счита, че вътрешните й наранявания може да не се окажат толкова сериозни както се е предполагало първоначално.

— Казва, че трябва да бъдем търпеливи — му каза Сюзан. — Но Богородице, как бихме могли? Бедното дете е разстроено и губи ума си. Тя продължава да повтаря: Но аз бях шофьорът, мамо, аз. Заради мен Борже не е жив, заради мен. Страхувам се за нея, шери.

— Тя знае ли вече, че тя… за вътрешните си органи?

— Не, още не. Докторът каза да не й казваме преди той да е сигурен. — Сюзан се разплака.

С огромна болка той я успокои, доколкото можа и й каза, че ще се обади отново след час. Размисли какво трябва да прави, а след това се приготви, излезе от офиса си и дойде тук.

Обществената телефонна кабина близо до поставката за вестници беше заета, затова си купи един следобеден вестник и зачете заглавията. „20 убити по калните стръмнини на едно селище над Абърдийн“… „Дъждът ще продължи“… „Ще бъде ли отменено голямото състезание в събота?“… „Джон Кенеди предупреждава руснаците да не се месят във Виетнам“… „Договор за забрана на ядрените опити е подписан в Москва от Дийн Ръси, Андрей Громико и сър Алек Дъглас Хоук, отхвърлен от Франция и Китай“… „Малайските комунисти засилват офанзивата“… „Вторият син на Кенеди, роден преждевременно почина“… „Ловът на хора заради великите британски обирджии на влакове продължава“… „Скандалът «Профумо» дискредитира Консервативната партия“…

— Извинете, сър, чакате ли за телефона? — попита една американка зад него.

— О, да разбира се, благодаря, извинете. Не видях, че е свободен.

Той влезе в кабината, затвори вратата, постави монетата и набра номера. Усети, че безпокойството му нараства.

— Ало?

— Лоп-синг, моля. — Все още не беше уверен в гласа.

— Няма Лоп-синг тук е Лоп-тинг. Съжалявам набрали сте погрешен номер.

— Искам да оставя съобщение — каза той облекчено като разпозна гласът на Суслов.

— Дали са ви грешен номер. Погледнете в бележника с телефонните номера.

Когато паролата беше казана правилно той започна.

— Съжалявам, че…

— Кой е вашият номер? — прекъснаха го рязко. Жак веднага го даде.

— Това телефонна кабина ли е?

— Да.

Телефонът веднага изключи. Като сложи слушалката на място внезапно усети пот по ръцете си. Номерът на Суслов трябваше да се използва само при спешен случай, но това беше спешен случай. Той впери поглед в телефона.

— Извинете сър — извика американката през стъклената врата. — Може ли да използвам телефона? Само за минутка.

— О, аз изобщо няма да се бавя — каза Жак смутено. Видя, че след нея чакат нетърпеливо и трима китайци, които го гледаха със съкрушителни погледи. — Аз съм… Аз само след секунда.

Той отново затвори вратата, а гърбът му беше мокър. Чакаше, чакаше, чакаше и най-после отсреща се обадиха.

— Ало?

— Какво спешно има?

— Току-що говорих с Ница. — Жак внимателно разказа на Суслов за разговора с жена си, без да споменава имена. — Заминавам за там веднага с вечерния полет. Помислих си, че ще е по-добре да ти го кажа лично.

— Не тази вечер. Запази място за утре за вечерния полет.

Жак почувства, че светът се сгромолясва.

— Но аз говорих с тай-пана преди няколко минути и той каза, че е добре да замина тази вечер. Запазил съм място. Мога да се върна след три дни, тя наистина е зле. Не мис…

— Не. Ще ти се обадя утре вечер според уговорката. Всичко това може да почака дотогава. Повече не използвай този номер, освен при истинска нужда.

Жак си отвори устата, за да отговори ожесточено, но отсреща бяха затворили. Усети гнева. Но това е спешно. Вбесен започна да върти.

„Сюзан има нужда от мен, а също и Аврил. И тай-панът изцяло ме подкрепи.“

— Добра идея, Жак — каза веднага Дънрос. Вземи толкова време, колкото ти е необходимо. Ендрю ще те замества.

А сега…

„По дяволите, какво правя? Суслов не е мой пазач. Не е ли?“

Де Вил спря да избира. Изби го студена пот. Затвори телефона.

— Свършихте ли, сър? — извика американката. — Чакат ме на телефона.

— Да съжалявам — той с усилие отвори вратата.

— Забравихте си вестника, сър — каза тя учтиво.

— Благодаря.

Жак де Вил се върна за него и излезе съсипан. Всички китайци — трима мъже и една жена, веднага се понесоха напред като изблъскаха с лакти него и американката от пътя си. Едрата жена първа се добра до вратата и я затръшна зад себе си, а другите се подредиха след нея.

— Ей, мой ред беше — започна яростно американката, но те само я напсуваха — открито и много вулгарно.

Суслов стоеше прав в неугледния си апартамент в Коулъри, който беше една от сигурните къщи на Артър. Сърцето му все още биеше глухо от непредвидения разговор. Беше вбесен от Жак де Вил.

„Тъпо, скапано лайно. Започна да става бреме. Довечера ще кажа на Артър какво трябва са се направи с него. Колкото по-скоро толкова по-добре. Да, колкото по-скоро ти самият се успокоиш толкова по-добре. Ядосаните хора правят грешки. Забрави гнева си.“

Овладя се и излезе на сумрачната площадка с олющена боя, като заключи вратата след себе си. С друг отключи вратата до неговата, тази на Джини Фу.

— Искаш ли водка — попита тя с нахалната си усмивка.

— Да — ухили се той.

Тя седеше с кръстосани крака на старото канапе, облечена само с усмивка. Те се целуваха, когато телефонът иззвъня. В апартамента й имаше два. Нейният и тайният в шкафа, който само той използваше. Артър му беше казал, че е сигурен, контрабанден, нерегистриран и е невъзможно да бъде монтиран подслушвател. Дори и така Суслов използваше единствено телефона в другия апартамент.

— Пий, товарищ — каза Джини, подавайки му чашата. — В такъв случай аз пия, а?

Той се ухили взе водката и плъзна преценяващо ръката си по хубавичкия й малък задник.

— Джини, галубчик, ти си добро момиче.

— Разбира се. Аз най-доброто момиче за теб. — Тя протегна ръка и погали крайчеца на ухото му. — Ще си поиграем ли?

— Защо не?

Изпи огнената течност пестеливо, понеже му се искаше да има още. Мъничките й чевръсти пръсти разкопчаваха ризата му. Той я възпря за миг и я целуна, тя прие с удоволствие целувката му и отвърна със същото.

— Чакай докато дрехите съблечени, а? — изкиска се тя.

— Знаеш ли, следващата седмица тръгвам — каза той като я държеше в мечешката си прегръдка. — Какво ще кажеш и ти да дойдеш, а? Почивката, която все ти обещавам?

— О, наистина ли? — усмивката й беше щастлива. — Кога? Кога? Ти не се шегува?

— Можеш да дойдеш с мен — ще спрем в Манила, първата ни спирка е в Манила, след това на север и обратно тук след месец.

— О-о, един истински месец… о, Греги! — Тя го прегърна с цялата си сила. — Ще бъде най-страхотното капитанско момиче в цял Китай.

— Да, да ще бъдеш.

— Кога тръгва… кога ние тръгва?

— Другата седмица. Ще ти кажа кога.

— Добре утре става, взема паспорт…

— Не, не паспорт, Джини. Никога няма да ти дадат. Онези Виблядокс ще те спрат. Те никога няма да ти позволят да дойдеш с мен. Онези мръсни полицаи никога няма да ти позволят да дойдеш с мен.

— Тогава какво прави, а?

— Ще те пренеса контрабанда на кораба в един сандък. — Смехът му беше силен. — А може би на вълшебно килимче, а?

Тя се взря в него с тъмните си очи — големи, преливащи и нетърпеливи.

— Верно, вземаш ме? Верно? Един месец на твоя кораб, айейа!

— Поне месец. Но не казвай никому. Полицията ме наблюдава през цялото време и ако узнае ти няма да можеш да дойдеш с мен. Ясно?

— Всички богове са свидетели, на никой няма да кажа, даже и на майка ми. — Джини се закле с жар, след това го прегърна отново страшно щастлива. — Еееий, ще стана много важна като жена на капитана.

Още една прегръдка и тогава позволи на пръстите си да дирят греха, а той потръпна безволево. Тя се изсмя и продължи да го разсъблича.

— Ще имаш най-хубавите часове, най-хубавите.

Вещо използваше пръстите и устните си, концентрирана върху задачата си докато той извика, чувствайки се равен на боговете. Ръцете и устните й останаха върху него до онзи момент, в който имаше и най-малката частица удоволствие. Тогава спря много доволна, че е свършила работата си добре. Самата тя не изпитваше върховно блаженство, въпреки, че няколко пъти се престори, за да му достави удоволствие. Само два пъти от всичките беше достигнала зенита, но и двата пъти беше много пияна и не съвсем сигурна дали е било така или не. Само с нощния Ток от „Виктория енд Албърт“ постигаше върха всеки път.

„Всички богове са благословили съдбата ми — помисли си щастлива. — С едномесечната почивка и допълнителните пари, които Грегор ще ми даде, и джос още една година с него ние ще имаме достатъчно пари, за да отворим собствен ресторант и аз мога да имам синове и внуци и да се слея с боговете. О, колко съм щастлива.“

Беше изморена, защото здравата поработи. Сви се по-удобно срещу него, затвори очи. Харесваше го и беше благодарна на боговете, че й помогнаха да преодолее отвращението си към неговия ръст, бялата му като на крастава жаба кожа и горчивата миризма на тялото му. Уморена и щастлива заспа.

Суслов не спеше. Денят беше добър и за кратко много ужасен. След срещата с Крос на състезателната писта той се върна на кораба си ужасен, че би могло да има изтичане на информация от „Иванов“. Беше кодирал информацията за операция „Пресъхнал поток“ и всички останали неща, и ги беше изпратил от личната си кабина. Пристигащите съобщения, че Ворански няма да бъде заменен преди следващото посещение на „Съветски Иванов“, че специалният експерт Коронски ще бъде свободен и ще пристигне от Банкок на 12-часово наблюдение и че той, Суслов ще трябва да се свърже директно с Артър.

„Не пропускай да получиш копия от папките на А. М. Г.“

Спомни си как през него премина ледена тръпка от това „не пропускай“. Толкова малко провали, толкова много успехи, но се помнеха само провалите. „Кой от кораба? Кой прочете папката на А. М. Г., освен мен? Само Дмитрий Меткин, моят помощник-капитан. Невъзможно е да е той. Изтичането трябва да е от другаде. Доколко може да се довери на Крос? Не много, но този човек безспорно е най-ценната придобивка, която имаме в Азия и той трябва да бъде защитаван на всяка цена.“

Усещането, че Джини е до него му доставяше удоволствие. Тя дишаше леко, едно незначително потрепване от време на време, гърдите й се повдигаха и отпускаха. Погледът му мина през вратата към старомодния часовник, който стоеше в нишата на една от мръсните кухненски полици сред всичките полупразни бутилки, консерви и кутии. Кухнята беше в ниша до всекидневната. В единствената спалня, леглото беше огромно и почти изпълваше стаята. Той й го купи, когато започна връзката им, преди две, почти три години. Чудесно легло, чисто и меко, една приятна промяна след койката.

И Джини също го приемаше добре. Отстъпчива, добродушна, без никакви проблеми. Синьо-черната й коса беше късо подстригана по начин, който му харесваше. Какъв контраст с Вертинска, любовницата му във Владивосток.

Тя с нейните сини очи, дълга кестенява чуплива коса и с нрав на дива котка, майка й — истинска принцеса, а баща й незначителен полукитаец, собственик на магазин, който майка й бе купила на търг, когато тя е била на тринадесет години. Беше избягала от Русия на един вагон, който превозваше добитък след гибелната 1917 година.

„Освобождение, а не гибел. Ах, добре е да спиш с дъщерята на принцеса Сергеева, когато си внук на селянин от земите на Сергеев.

Като мислеше за Сергееви си спомни Алексей Травкин. Нещастният Травкин, такъв глупак. Дали те наистина ще пуснат принцеса Несторова, жена му до Хонконг за Коледа? Съмнявам се. А може и да я пуснат и тогава бедният Травкин ще умре от удар като види онази малка вещица с бели коси, беззъба, набръчкана и болна от артрит. Травкин е руснак и не е лош човек.“

Той отново погледна часовника. Показваше 18:20. Няма да прави нищо друго няколко часа, освен да спи, да яде, да мисли и да планира. А после о, внимание — среща с английските парламентаристи и късно довечера отново ще види Артър. Той се изкиска. Много се забавляваше от това, че са му известни тайни, които Артър не знаеше. Но тогава той също пази някои тайни. Може би вече знае за парламентаристите. Той е умен, много умен и също не ми вярва.

Това е великият закон: Никога не се доверявай другиму — на мъж, жена или дете — ако искаш да си жив и здрав и недосегаем за вражеските хватки.

Той отново се изхили и Джини се размърда.

— Спи, малка принцесо — прошепна той успокоително като на дете. — Спи.

Тя не се разбуди, само отхвърли косата от очите си и се сгуши по-удобно.

Суслов отпусна клепачите си, постави ръката си на кръста й. Следобед дъждът намаля. Сега беше спрял. Заспивайки си мислеше, че бурята все още не си беше свършила работата.

45

19:30 часа

Робърт Армстронг пресуши бирата си.

— Още една — извика той неясно, правейки се на пиян. Той беше в „Гуд лак гърлфренд“, претъпкан шумен бар на морския бряг в Уанчай, пълен с американски моряци от атомния самолетоносач. Китайките позволяваха на клиентите да ги закачат и опипват и в замяна им носеха скъпи, разредени с вода напитки.

Над бара бяха стаите, но за моряците не беше препоръчително да ходят там. Не всички момичета бяха чисти или предпазливи, не поради липса на възможности, а поради невежество. А късно през нощта можеше да бъдеш изпързалян, въпреки, че само много пияните биваха обирани. В края на краищата това не беше нужно — моряците бяха готови да изхарчат всичко, което имаха.

— Искаш ли да си поиграем? — попита го изрисуваното дете.

„Дю не ло мо на всичките ти предшественици — искаше да й каже той. — Би трябвало да си вкъщи с учебниците“. Но не го каза. Няма смисъл. По всяка вероятност родителите й с благодарност са уредили тази работа за нея, така че цялото семейство да може да свърже двата края.

— Искаш ли да пиеш? — попита той.

— Скоч, скоч — властно извика детето.

— Защо да не ти взема чай, а ще ти дам парите — каза кисело той.

— По дяволите всички богове и майките на боговете, аз не мошеничка.

Детето високомерно му показа мръсната чаша, която келнерът сложи шумно. В нея наистина имаше евтино, но истинско уиски. Тя го пресуши, без да трепне.

— Келнер, още един скоч и една бира! Ти пие, аз пие, после ние цуни-гуни.

Армстронг я погледна.

— Как се казваш?

— Лили. Лили Чоп. Двадесет и пет долара за кратък сеанс.

— На колко си години?

— На мноооого. Ти на колко си?

— Деветнадесет.

— Ха! Полицаите винаги лъжат.

— От къде знаеш, че съм полицай?

— Шефът ми каза. Само двадесет долара, а?

— Кой е шефът? Кой от всичките?

— Тя. Зад бара. Тя е мама-сан.

Армстронг се вгледа през дима. Жената беше суха и мършава на около петдесет, потеше се и работеше здраво, като не преставаше да върти вулгарни закачки с моряците докато изпълняваше поръчките.

— От къде знае тя, че аз съм полицай?

Лили отново вдигна рамене.

— Слушай, тя ми каза да те правя щастлив, или айде на улицата. Да идем горе, а?

Детето стана. Сега видя страха й.

— Седни — нареди той.

Тя седна още по-изплашена.

— Ако не ти доставя удоволствие тя ще ме из…

— Ти ми доставяш удоволствие — въздъхна Армстронг. Това беше стар номер. Ако отидеш — плащаш, ако не — плащаш, а шефът винаги ти изпраща млада. Той подаде петдесет долара.

— Ето. Иди и ги дай на мама-сан с моите благодарности. Кажи й, че сега не мога да правя цуни-гуни, защото съм в месечното си неразположение. Имам една достопочтена червена гостенка.

Лили го изгледа глупаво, а после се изкикоти като старица.

— Айейа, по дяволите всички богове, това е добре.

Тя си тръгна, вървеше трудно с високите си токове, нейният безсрамен cheong-sam срязан много високо, показваше много слабите й крака и задни части.

Армстронг изпи бирата, плати сметката и се изправи, пробивайки си път към вратата през потните кряскащи моряци.

— Ти добре дошъл винаги — извика мама-сан когато мина край нея.

— Знам — отговори той без злоба.

Дъждът вече само ситно ръмеше. Притъмняваше. На улицата имаше много повече моряци, всичките американци. Капитаните бяха наредили на британските си моряци първите няколко дни да не излизат от този район. След миг се отдели от „Глоу систър“ и крайбрежната улица, и започна да се шляе из тълпата нагоре по „О’Браян роуд“. Градът миришеше хубаво, беше чист и измит. На ъгъла той зави по „Лошард роуд“ и най-накрая намери уличката, която търсеше. Тя беше оживена както обикновено, с улични сергии и магазини и мършави кучета, пилета в клетки сушени печени патици, меса, които висяха на ченгели, зеленчуци и плодове. Непосредствено до изхода на уличката имаше малка сергия със столове под един навес. Той кимна с глава на собственика, избра си един тъмен ъгъл, поръча си купа сингапурска юфка — чудесна, леко запържена, юфка, тънка като фиде, с червен пипер, подправки и с кълцани скариди и пресни зеленчуци. Чакаше.

Брайън Куок.

Винаги обратно при Брайън Куок.

И обратно към 40 000 в използвани банкноти, които намери в чекмеджето на бюрото си, онова, което винаги държеше заключено.

„Съсредоточи се — каза си той — или неволно ще направиш грешка, ти ще сгрешиш. Не можеш да си позволиш една грешка.“

Беше уморен, чувстваше някаква непреодолима мръсотия, която не може да се изчисти със сапун и топла вода. С усилие накара очите си да търсят жертвата, ушите му да долавят уличните звуци.

Едва беше изпразнил купата си, когато видя американския моряк. Мъжът беше слаб, носеше очила и се извисяваше над пешеходците китайци, въпреки че ходеше леко приведен. Ръката му беше около една уличница. Тя носеше чадър и се влачеше след него.

— Не, не тук мили — увещаваше го тя. — Моя стая друга страна… разбира?

— Разбира се, сладурче, но първо ще минем оттук, а после ще отидем по твоя път. А? Хайде, скъпа.

Армстронг хлътна по-навътре в сянката. Гледаше ги как приближават и се чудеше дали това е онзи. Акцентът му беше южняшки и звучеше приветливо, гласът му беше мелодичен и наближаваше тридесетте. Докато се шляеше по оживената улица гледаше насам-натам и се опитваше да се ориентира. Забеляза шивашкото ателие на един от ъглите на улицата, което се наричаше „Ушиване на костюми Поптинг“, а срещу него малък ресторант. Грубо написан знак сочеше към един стълб — „Добре дошли на американските моряци“. От колонка с китайски йероглифи, изписани ясно се четеше: Ресторант „1000 години здраве за Мао“.

— Айде, сладурче — каза сияещият моряк. — Хайде да изпием по една бира тук.

— Това място не добро, мили, по-добре ела мой бар, а?

— По дяволите, ще пием бира тук.

Тя го последва намръщено.

— Бира. Две бири! „Сан Мигел“, а? Пила ли си, а?

Армстронг ясно виждаше и двамата. Около една от масите имаше четирима кули, които шумно поглъщаха юфка и супа. Погледнаха моряка и момичето. Един от тях каза нещо неприлично и другите се разсмяха. Момичето се изчерви и се обърна с гръб. Морякът се тананикаше внимателно оглеждайки се наоколо като процеждаше бирата си, а после се изправи.

— Трябва да използвам двете нули.

Той безпогрешно отиде в задната част през оплютата от мухи завеса, мъжът зад тезгяха го гледаше кисело. Армстронг въздъхна и се отпусна. Капанът задейства.

След миг морякът се върна.

— Айде — каза той — да се разкараме оттук.

Той пресуши чашата си, плати и те си тръгнаха ръка за ръка отново по пътя, по който бяха пристигнали.

— Искате ли още сингапурска юфка? — грубо запита собственикът на сергията Армстронг. Враждебни очи, само две цепки на лицето с високи скули.

— Не благодаря. Само още една бира.

— Няма бира.

— Дю не ло мо на теб и твоя род — изсъска Армстронг на перфектен уличен кантонезки. — Аз глупак от Голдън Маунтън ли съм? Не, аз съм гост в твоя мръсен ресторант. Дай ми една скапана бира или ще накарам моите хора да разрежат тайния ти чувал и да нахранят с фъстъците, които ти наричаш твое богатство най-близкото куче.

Мъжът нищо не каза. Отиде до най-близката улична сергия и взе един „Сан Мигел“, занесе го обратно, сложи го на тезгяха и го отвори. Останалите, които вечеряха в ресторанта все още гледаха с отворена уста Армстронг. Той рязко се изкашля и впери студените си сини очи в мъжа, който беше най-близо. Видя, че той потрепери и погледна встрани. Разтревожени другите пак се наведоха над купите си, неудобно беше да си в компанията на един полицай — варварин, който имаше лошите обноски да псува на техния език така, както го правеха те.

Армстронг се отпусна по-удобно на столчето, погледът му се движеше по булеварда и по улицата. Чакаше търпеливо.

Не му се наложи да чака дълго. Видя малкия, тантурест и набит европеец, който идваше нагоре по уличката. Спря пред витрината на евтин магазин за обувки.

„А, той е професионалист“ — помисли си Армстронг. Знаеше, че мъжът използва стъклото, за да огледа ресторанта. Не бързаше. Беше облечен в безформена мушама и шапка. Не се поддаваше на описание. Един кули го скри за миг, размотавайки се с огромни вързопи в двата края на бамбукова тояга върху двете му рамена. Излезе от уличката скрит от кули, но — не спря, а продължи нагоре.

„Много е добър — помисли отново полицаят, докато все още можеше да го вижда. — Този мръсник е правил това и друг път. Трябва да е от КГБ. Е, няма да чакам дълго, скъпи ми приятелю.“

Мъжът отново гледаше в един магазин. Хайде, рибке. Държеше се точно като пъстърва. Направи няколко разходки, отдалечаваше се и се връщаше, но винаги много внимателно, без да привлича вниманието. Накрая влезе в един ресторант с отворена витрина, седна и поръча бира. Армстронг отново въздъхна, сега вече щастлив.

Сякаш му беше необходимо безкрайно много време преди да стане и да попита къде е тоалетната, да мине край няколко души, които вечеряха и да се скрие зад мънистената завеса. След време отново се появи и се запъти към масата си. Изведнъж четиримата кули, които вечеряха го нападнаха отзад и му вързаха ръцете. Останалите, които вечеряха, истински посетители, а не прикрити полицаи от разузнавателната служба, зяпнаха, един си изпусна пръчките, няколко избягаха, а останалите замръзнаха.

Армстронг стана от столчето си мързеливо и тръгна. Видя, че здравенякът китаец зад тезгяха си свали престилката.

— Млъквай, мръснико — каза на руски на мъжа, който псуваше и се бореше безпомощно.

— Добър вечер, шефе — поздрави подхилвайки се лукаво. Името му беше Малкълм Сан, старши агент от разузнавателната служба. Той организира подслушването и плати на готвача, който обикновено работеше в тази смяна, за да заеме мястото му.

— Добър вечер, Малкълм. Направи го много добре. — Армстронг прехвърли вниманието си към вражеския агент. — Как се казваш? — попита го той любезно.

— Кой ти? Пусни ме да си ходя… Пусни ме да си ходя! — мъжът говореше английски със силен акцент.

— Целият е твой, Малкълм — каза Армстронг.

— Слушай ти кучи сине, ние знаем, че си от екипажа на „Иванов“, знаем, че си куриер и че току-що взе една пратка от американеца от атомния самолетоносач. Вече хванахме този мерзавец да върши мръсотии, така че по-добре…

— Лъжи! Сгрешили сте — изстреля на руски мъжът. — Нищо не зная за американеца. Пусни ме да си ходя.

— Как се казваш?

— Имате грешка. Пуснете ме да си ходя. — Тълпа от зяпачи недодялани наблюдатели се събираше около магазина.

Малкълм Сан се обърна към Армстронг:

— Той е опитен, сър. Опасявам се, че ще трябва да го приберем.

— Сержант, доведете Черната Мария.

— Да, сър — още един агент излезе бързо. Руснакът беше с посивяла коса, тантурест, с малки гневни очи. Той беше хванат здраво без шансове да избяга и без възможност да мушне ръката в джоба си или устата си, за да унищожи уликата или себе си.

Армстронг вещо го пребърка. Никакви бележки или филмова касета.

— Къде го сложи? — попита той.

— Аз не разбира.

Омразата на мъжа не тревожеше Армстронг. Той не питаеше никаква злоба към него, беше една цел, хваната в капана. „Чудя се кой е купил това нещастно леке, изплашено до смърт. И то с право, защото сега скъсва с КГБ и със собствените си хора завинаги, все едно, че е умрял. Чудя се защо това е наша победа, а не на стария Роузмънт и на неговите момчета от ЦРУ? Как така ние сме единствените, които знаят за пратката, а не янките? Как Крос е разбрал това? Всичко, което му казан беше къде и кога и че пратката ще бъде оставена от един моряк от самолетоносача и взета от някой на «Иванов».“

— Ти отговаряш Робърт, и моля те не обърквай нещата.

— Няма. Но моля те доведи някой друг за Брайън Куок.

— За последен път, Робърт, води разследването на Куок и помогни на разузнавателната служба докато те освободя. И ако ме изпортиш ще те изхвърля от полицията от Хонконг, ще те лиша от пенсия и едва ли трябва да ти напомням, че ръката на разузнавателната служба е много дълга. Съмнявам се, че отново ще работиш, освен ако не станеш престъпник, а тогава Бог да ти е на помощ. Ясен ли съм?

— Да, сър.

— Добре.

Армстронг потрепери. „Невероятно щастливи сме, че го хванахме. Ако Спектакълс Уу не беше дошъл от Нинг-ток, ако старата бавачка не беше говорила с Бившия вълк, ако фалитът на банката… Боже, колко много ако. Но тогава това е начинът да хванем едра риба. Повечето пъти истински мръсен неподправен джос. Иисусе Христе, Брайън Куок! Ти, нещастнико!“

Той отново потрепери.

— Добре ли сте, сър? — попита Малкълм Сан.

— Да. — Армстронг отново погледна руснака. — Къде сложи филма, ролката с филма.

Мъжът пак се втренчи в него предизвикателно.

— Не разбирам.

Армстронг въздъхна.

— Разбираш, много добре разбираш.

Голямата черна камионетка премина през тълпата и спря. Излязоха още служители на разузнавателните служби.

— Вкарайте го вътре — обърна се Армстронг към онези, които го държаха.

Тълпата наблюдаваше, бърбореше и се присмиваше докато четиримата влачеха мъжа към камионетката. Армстронг и Сан влязоха вътре след него и затвориха вратата.

— Тръгвай — нареди Армстронг.

— Да, сър.

Шофьорът отпусна амбреажа, провря се през тълпата и се вля в объркания трафик, насочвайки се към централната щабквартира.

— Добре, Малкълм. Можеш да започваш.

Китайският агент извади нож остър като бръснач. Руснакът пребледня.

— Името ти? — попита Армстронг като седеше на пейката срещу него. Малкълм Сан повтори въпроса на руски.

— Дмитрий Меткин — измънка мъжът, все още притиснат като в менгеме от четиримата, без възможност да мръдне. — Моряк, първа степен.

— Лъжец — каза Армстронг спокойно. — Продължавай, Малкълм.

Малкълм Сан сложи ножа под лявото око на мъжа и той почти припадна.

— С това по-късно, шпионин такъв — каза Сан на руски със смразяваща усмивка.

Много изкусно, умишлено със злоба Сан бързо наряза мушамата на ленти, след това моряшката му фланелка, а после и останалите дрехи докато остана гол. Ножът не само не го поряза, дори не го докосна. Внимателното претърсване не даде резултат. Нито обувките, нито токовете, нито подметките.

— Освен да е бил микроточков трансфер, а ние сме го пропуснали досега, трябва да е у него — каза Армстронг.

Сан извади хирургически ръкавици и мехлем и бръкна дълбоко. Мъжът потрепери, изстена и се просълзи от болка.

— Дю не ло мо — щастлив каза Сан. Пръстите му изтеглиха мъничка тръбичка в целофанова опаковка.

Когато се увери, че мъжът е добре затворен той надникна в цилиндричния пакет.

— Прилича на „Минолта“ — разсеяно каза той.

Взе малко хартия и загъна целофана внимателно и седна отново срещу мъжа.

— Мистър Меткин подведен сте под отговорност за участие в шпионска дейност срещу правителството на Нейно Величество и всичките й съюзници. Всичко, което кажете ще бъде взето предвид и използвано като доказателство срещу вас. А сега, сър — продължи той внимателно — вие сте заловен. Ние сме от специалното разузнаване и не се подчиняваме на нормалните — подобно на вашето КГБ. Не искаме да ви нараним, но можем да ви задържим завинаги в единична килия, ако пожелаем. Искаме малко сътрудничество. Само отговорете на няколко въпроса. Ако откажете ще измъкнем със сила информацията, която ни е необходима. Използваме много от техниките на КГБ, а понякога го правим малко по-добре.

Той видя, че в очите на мъжа блесна страх, но нещо му подсказваше, че трудно ще го сломи.

— Как е истинското ви име? Официалното ви име в КГБ?

Мъжът го изгледа втренчено.

— Какъв е чинът ви в КГБ?

Армстронг въздъхна.

— Мога да те предам на моите китайски приятели, друже, ако ги предпочиташ. Те изобщо не те обичат. Твоята Съветска армия прегази цялото село на Малкълм Сан в Манджурия и го изтриха от лицето на земята, както и неговото семейство. Съжалявам, но действително трябва да узная истинското ти име, чина ти на „Съветски Иванов“ и служебното ти положение.

Отново враждебна тишина. Армстронг помръдна с рамене.

— Продължавай, Малкълм.

Сан се протегна и рязко издърпа отвратителният лост от гнездото му, четиримата мъже обърнаха грубо Меткин по корем и го разпънаха на кръст, Сан вкара желязото. Мъжът нададе вик.

— Чакай… — чакай… — прошепна той — чакай… аз съм Дмитрий — още един вик — Николай Леонов, майор, политически комисар.

— Това е достатъчно, Малкълм — каза Армстронг удивен от важността на улова им.

— Но, сър…

— Това е достатъчно — каза Армстронг остро, умишлено го покровителстваше, както Сан беше преднамерено враждебен и ядосано тресна лоста обратно в гнездото му.

— Вдигнете го — нареди той. Дожаля му за мъжа и унижението му. Но не познаваше неуспеха. Когато трябваше да изтръгне информация я получаваше.

Това беше изпитан трик, никога нямаше да проникнат дълбоко, а първият вик беше винаги от паника, а не от болка. Измъчването не се препоръчваше, макар че някои фанатици го правеха въпреки нарежданията. „Това е доста опасна професия — помисли си той мрачно. — Методите на КГБ са по-груби, а китайците имат различно отношение към живота и смъртта, победител и победен, болка и удоволствие — и стойността на един крясък.“

— Не го вземай навътре, мистър Леонов — каза той любезно, след като другите го вдигнаха и сложиха на пейката.

Меткин го заплю и започна да го псува, по лицето му се стичаха сълзи от страх, ярост и безсилие. Армстронг кимна на Малкълм Сан, който извади приготвената превръзка и я задължа здраво върху носа и устата на Меткин.

Тежката отвратително сладка воня на хлороформ изпълни задушната атмосфера. Меткин напразно се опита да се отдръпне, а после притихна. Армстронг провери очите и пулса му, за да се увери, че не симулира колапс.

— Сега можете да го оставите — каза им той. — Справихте се много добре. Ще се погрижа да ви бъдат вписани похвали в досиетата. Малкълм, погрижи се добре за него. Той може да се самоубие.

— Да.

Сан отново седна в клатещия се камион заедно с другите. „Дмитрий Меткин, иначе казано Николай Леонов, майор, КГБ, от «Иванов» и негов политкомисар. Защо такава голяма риба се занимава с такава незначителна работа.“

46

20:25 часа

Линк Бартлет внимателно избра вратовръзката си. Беше с бледосиня риза, светлокафяв костюм и вратовръзката — кафява с червена ивица.

Имаше една отворена бира на скрина. Цял ден спори със себе си дали трябва да се види с Орланда или не, дали да каже на Кейси или да не й каже.

Денят беше добър за него. Първо закуска с Орланда, а после до Кай Так, за да провери самолета си и да се увери, че може да го използва за полета с Дънрос до Тайпей. Обяд с Кейси после вълнението на борсата. След затварянето с Кейси взеха ферибота до Каулуун. Брезентовите транспаранти за буря плющяха от дъжда и закриваха гледката, така, че на палубата те обземаше чувство за клаустрофобия и пътуването не беше приятно. Но с Кейси беше приятно. Той усещаше присъствието й, което се подсилваше от историята с Орланда и дилемата.

— Йан е узнал, нали Линк?

— Така ми се струва. Но той е умен, битката още не е приключила, само първата атака.

— Как може да си възвърне позициите? Основният му капитал е с намалени цени.

— В сравнение с миналата седмица, да, но ние не знаем неговия коефициент на печалба. Тази борса е като играта Йо-Йо, ти сама го каза — и е опасна. Йан беше прав за това.

— Обзалагам се, че знае за двата милиона, които даде на Горнт.

— Възможно е. Не би предприел нищо, ако не съществува някакъв шанс. Ще се срещнем ли със Сиймър и Чарли Форестър?

— Да. Полетът на Пан Ам е навреме и ще имам лимузина на разположение. Ще тръгна скоро след като се върнем.

— Мислиш ли, че ще искат да вечерят?

— Не. Ще им трябва време да се адаптират към часовата разлика, преди да им хрумне да гуляят. — Той се намръщи. — Поне така се надявам.

— В колко часа пристига самолетът им?

— 16:50. Ще се върнем към 18.

В шест имаха среща със Сиймър Стайглър. Форестър не беше добре и веднага си легна.

Адвокатът беше нюйоркчанин, хубав мъж, с чуплива сиво-черна коса и тъмни очи и сенки под очите.

— Кейси ме въведе в детайлите, Линк — каза той. — Изглежда, че сме в отлично състояние.

Според предварителна уговорка, Бартлет и Кейси бяха изложили цялата сделка на адвоката си, с изключение на тайното споразумение относно корабите на Дънрос.

— Има няколко клаузи, които бих искал да включа, за да сме защитени — каза Стайглър.

— Добре. Но не искам отново да се водят преговори за сделката. Искам тя да бъде запазена в тайна, така както беше в изложението ни.

— А какво става с „Ротуел-Горнт“? Най-добре е да проучиш въпроса, а? Може да издадем фиктивна полица на „Струан“.

— Не — каза Кейси. — Оставете Горнт и Дънрос сами, Сеймър. — Те не казаха на Стайглър и за частната сделка на Бартлет с Горнт. — В Хонконг е много по-сложно отколкото си мислехме. Най-добре е да оставим нещата такива каквито са.

— Така е добре — каза Бартлет. — Оставете Горнт и Дънрос на мен и Кейси. Заемете се само с техните адвокати.

— Какво представляват те?

— Англичани. Много почтени — каза Кейси. — Срещнах се с Джон Даусън на обяд. Дънрос трябваше да присъства, но изпрати Жак де Вил. Той е един от директорите на „Струан“. Занимава се с общите въпроси и отчасти с финанси. Жак е много добър, но Дънрос движи и решава всичко. Това е.

— Дали да не извикаме Даусън по телефона още сега? Ще се срещна с него на закуска, да кажем в осем, тука.

Бартлет и Кейси се засмяха.

— Не става, Сиймър. Най-спокойно ще бъде около десет и двучасов обяд. Те ядат и пият така, сякаш е за последен път и всичко е на „стари приятелю“.

— В такъв случай ще се видя с него следобед, когато ще е добродушен и може би ще го понаучим на някой и друг номер — каза Сиймър Стайглър, а погледът му стана остър. Той потули една прозявка. — Трябва да се обадя в Ню Йорк, преди да захъркам. Имам всички документи за обединението с „G x R“…

— Аз ще ги взема — каза Кейси.

— Освен това купих блок от 200 000 акции от „Ротуел-Горнт“ по 23.50. — Как вървят днес?

— По 21.

— Боже, Линк, ти си закъсал с 300 бона — каза Кейси разтревожена. — Защо да не продадеш и да купиш отново? Ако има възможност.

— Не. Ще задържам капитала — Бартлет не беше обезпокоен за капитала на Ротуел, защото беше далеч напред в дела си от номера на Горнт за краткосрочна продажба. — Защо не приключиш за тази вечер, Сиймър? Като станеш сутринта ще закусим тримата заедно, да кажем в осем?

— Добра идея. Кейси ще ми уредиш ли среща с Даусън?

— Това ще е първото нещо. Те ще се срещнат с теб сутринта по някое време. Тай-панът, Йан Дънрос им е казал, че нашата сделка е от първостепенно значение.

— Би трябвало — каза Стайглър. — Нашата първа вноска по ипотеката ще откачи Дънрос от ченгела.

— Ако оцелее — отбеляза Кейси.

— Днес те има, утре те няма, така че нека да се забавляваме. — Това беше една от любимите реплики на Сиймър и фразата му все още кънтеше в главата на Бартлет. Днес те има, утре те няма… като пожара снощи. Можеше и да свърши зле. „Можех да си тресна главата така както направи онзи нещастник Пениуърд. Човек не знае кога ще му дойде редът. Твоята злополука, твоят куршум, или твоята беда. Отвън или отвътре. Като татко! Господи — загорял и здравеняк, едва ли е бил болен и ден през живота си, а после рак и за три месеца си замина — беше страшен за гледане и умря в големи мъки.“

Бартлет усети, че внезапно изби пот по челото му. Беше ужасно, по време на развода си погреба баща си, майка му се побърка и всичко се разпадаше. Осигуряването на жена му и децата беше несправедливо уредено. Той едва успя да запази контрол над компаниите, да изплати дължимите суми, без да се налага да разпродава. Все още продължаваше да плаща въпреки, че тя се омъжи повторно — нарастващата издръжка на децата му, както и за тяхното обезпечаване в бъдеще.

„Всеки цент все още е болка, не заради самите пари, а заради несправедливия закон на Калифорния — една трета за адвоката докато смъртта ни раздели, изцеждан от моя и от нейния адвокат. Един ден ще им отмъстя, — за пореден път мрачно си обеща Бартлет. — На тях и на всичките други проклети паразити.“ С усилие ги захвърли настрана. За днес.

— Днес те има, утре те няма, затова нека да се забавляваме — повтори той докато си отпиваше бирата, завърза вратовръзката си и се огледа в огледалото. Без да се суети. Обичаше да живее, без да се самоизтъква и беше в хармония със себе си, знаеше кой е и какво иска. Войната му помогна за това. Оцеляването след развода, оцеляването без нея, откритието за нея и живота му с това откритие — Кейси — единственото прекрасно нещо през цялата тази година.

„Кейси. Какво Кейси?

Нашите правила са съвсем ясни. Винаги са били такива. Тя ги установи: ако аз имам среща или тя има среща — никакви въпроси и никакви взаимни упреци.

Тогава защо съм така напрегнат сега, когато реших да се видя с Орланда, без да казвам на Кейси?“

Погледна часовника си. Почти беше време за тръгване.

Едно нерешително почукване на вратата и тя веднага беше отворена и нощният Сонг засия.

— Госпожица — съобщи старецът и направи крачка встрани.

Кейси се приближаваше по коридора със сноп хартии и тетрадки в ръка.

— О, здрасти, Кейси — каза Бартлет, — тъкмо щях да ти се обадя.

— Здрасти, Линк — извика тя, а после каза — Doh jeh — на кантонезки на стареца. Походката й беше щастлива, когато влезе в апартамента с две спални. — Има нещо за теб.

Тя му подаде куп телекси и писма и отиде до барчето, за да си налее едно сухо „Мартини“. Беше във всекидневни дрехи, сив панталон, който подхождаше на слабата й фигура, сиви обувки с равни подметки и сива копринена риза, отворена около врата. Косата й беше вързана отзад. Тази вечер беше с очила, а не както обикновено с контактни лещи.

— Първите няколко се отнасят до обединението „G x R“. Подписано, подпечатано, доставено, влизаме във владение на втори септември. Има потвърдено заседание на Управителния съвет за петнадесет часа в Лос Анжелос — така имаме на разположение много време, за да се върнем. Аз по…

— Оправи легло, господарю? — прекъсна я важно нощният Сонг от вратата.

Бартлет отвори уста, за да каже „не“, но Кейси вече му даде знак с глава.

— Um ho — каза тя любезно на кантонезки като произнасяше думите добре и грижливо — Cha z’er, doh jeh — не, благодаря, направете го по-късно.

Нощният Сонг я изгледа глупаво.

— К’во?

Кейси повтори. Старецът изсумтя раздразнен, че Златни Косми показваше лошо възпитание, като се обръщаше към него на неговия език.

— Оправи легло, айейа! Сега, айейа? — запита той на лош английски.

Кейси повтори репликата на кантонезки и отново никаква реакция, отново започна, после спря отегчено и каза на английски:

— О, няма значение! Не сега! Можеш да го направиш по-късно.

Нощният Сонг засия като я накара да преклони глава.

— Да, госпожице.

Той затвори вратата с достатъчно силно затръшване, за да отбележи своята победа.

— Магаре — промърмори тя. — Трябваше да ме разбере. Знам, че го казах правилно, Линк. Защо така упорито се правят, че не разбират? Опитах с моята прислужница, но всичко, което каза тя също беше „К’во?“ — тя се засмя напук на себе си докато имитираше грубото гърлено „К’во казва, айейа?“

Бартлет се засмя.

— Те са само неуки. Но ти къде научи китайски?

— Това е кантонезки. Взех учител — намерих един час време тази сутрин, мислех си, че би трябвало поне да мога да кажа: Здрасти, добро утро, дайте ми сметката, моля… обикновени неща. Дявол да го вземе, сложно е. Всичките тези тонове. В кантонезкия има седем тона, т.е. седем начина за произнасянето на една дума. Молиш за чек, това е mai dan, но ако сгрешиш мъничко, това вече ще означава пържени яйца — те също са mai dan, и единият ще ти даде 50, келнерът ще ти донесе пържените яйца, просто те слагат на място.

Тя отпи от мартинито си и си сложи една маслина.

— Имах нужда от това. Искаш ли още една бира?

Бартлет поклати глава в знак на отказ.

— Това е чудесно — беше изчел всички телекси. Кейси седна на канапето и отвори бележника си.

— Обади се секретарката на Винченцо Банастазио и ме помоли да потвърдя резервацията на апартамента му за събота…

— Не знаех, че ще идва в Хонконг. А ти?

— Мисля, че си спомням, че каза нещо за ходене в Азия миналия месец на пистата в Дел Мар, по времето, когато Джон Чен беше там. Това за Джон е ужасно, нали?

— Надявам се, че ще хванат онези Бивши вълци. Мръсници, да го убият и да сложат онзи знак върху него по този начин. Написах съболезнователно писмо от нас до баща му и съпругата му Дайан. Спомняш ли си, че се видяхме с нея у Йан и в Абърдийн. Господи, струва ми се, че беше преди един милион години.

— Да — Бартлет се намръщи. — Аз още не мога да си спомня Винченцо да е казал подобно нещо. Тук ли ще отседне?

— Не, той иска да е в Хонконг. Потвърдих резервацията в „Хилтън“ по телефона, а утре ще го направя лично. Пристига в събота със сутрешния полет от Токио. — Кейси го погледна над очилата си. — Искаш ли да ти планирам среща?

— Колко време ще остане?

— За уикенда. Няколко дена. Знаеш колко са неопределени неговите работи. Какво ще кажеш за събота след състезанията? Ще бъдем откъм страната на Хонконг и ако не можем да пояздим ще си направим една лека разходка от Хепи вели.

Бартлет щеше да каже „Нека да е в неделя“, но в този момент се сети за Тайпей.

— Добре, в събота след състезанията — забеляза погледа й. — Какво?

— Просто се чудех какво представлява Банастазио?

— Когато купи четири процента от капитала на „Пар-Кон“ — каза той — ние го прокарахме чрез Сиймър, СЕК и няколко други, всички бяха доволни, че парите му са чисти. Никога не е арестуван или подвеждан под отговорност, въпреки че има много слухове. Не ни е създавал неприятности, никога не е искал да влезе в нито един управителен съвет, не идва на събранията на акционерите, винаги ми дава своето пълномощно и идва с парите си, когато имаме нужда. — Той се взря в нея — Така че?

— Така че нищо, Линк. Знаеш моето мнение за него. Съгласна съм, че не можем да си вземем капитала обратно. Той купи свободно и открито, а и най-напред попита. — Тя намести очилата си и си отбеляза нещо. — Ще уговоря срещата и ще бъда любезна както винаги. По-нататък: Банковата сметка на нашата компания във „Виктория бенк“ е действаща. Внесох 25 000, а това е чековата книжка. Установихме въртящ се фонд и „Фърст сентръл“ може във всеки момент, когато пожелаем, да прехвърли началния капитал от седем милиона на сметката. Там има телекс — потвърждение. Открих твоя лична сметка в същата банка — ето ти чековата книжка с още 25 бона — 20 в хонконгски ценни книжа с ежедневна отсрочка. — Тя се усмихна. — С това можеш да си мушнеш няколко купи с чопсу, и едно хубаво парче нефрит, макар че чувам, че е много трудно да различиш фалшификатите от истинските.

— Не искам нефрит — Бартлет искаше да си погледне часовника, но не го направи, а само отпи от бирата си. — Следващото?

— Следващото: Обади се Клиф Берски и помоли за услуга.

— Каза ли му да си гледа работата?

Тя се изсмя. Клиф Берски беше главен изпълнителен директор на техния клон на „Фърст сентръл“ в Ню Йорк. Изключително добросъвестен, педантичен и докарваше Бартлет до лудост с неговите изисквания за перфектна документация.

— Той моли, ако сделката на „Струан“ пробие, да прекараме нашите облигации през… — тя направи справка в бележника си — чрез „Белгиум“ и „Фар ийст бенк“ тука.

— Защо през тях?

— Не знам. Проверявам ги. Имаме уговорка да се видим и да шитнем по нещо с местния изпълнителен директор в осем. „Фърст сентръл“ току-що е купила неговата банка и има клонове тук, в Сингапур, в Токио.

— Ще работим с него, Кейси.

— Разбира се. Искаш ли да вечеряме? Можем да слезем до „Ескофайър“ или да се качим до „Севън дрегънс“, а може би да се поразходим по „Нейтън роуд“ за малко китайска храна. Някъде наблизо. Метеорологът каза, че се очаква още дъжд.

— Благодаря, но не тази вечер. Отивам до Хонконг.

— О? Къ… — Кейси спря. — Хубаво. Кога тръгваш?

— Ами сега. Не бързай. — Бартлет видя на лицето й същата онази непринудена усмивка докато погледът й се плъзгаше надолу по списъка, но беше сигурен, че е разбрала къде ще ходи и внезапно изпадна в ярост. Запази спокойствие.

— Какво друго имаш?

— Нищо, което да не може да чака — каза тя по същия приятен начин. — Имам една ранна среща с капитан Джанели във връзка с пътуването ти до Тайпей. Канцеларията на Армстронг изпрати документацията, като временно отменя конфискацията, спирането на скандала. Всичко, което трябва да направиш, е да подпишеш бланката, с което се съгласяваш да се върнеш в Хонконг. Пиша вторник на нея. Добре ли е така?

— Разбира се. Четвъртък е началото на атаката.

Тя се изправи.

— Това е за тази вечер, Линк. Ще се свържа с банкера и с другите.

Тя си изпи мартинито и сложи чашата обратно на огледалния шкаф.

— Не тази вратовръзка, Линк! Синята ще отива повече. Ще се видим на закуска.

Тя му изпрати обичайната си въздушна целувка и излезе с познатото — „Сладки сънища, Линк“.

„Защо, по дяволите, съм толкова смахната? — промърмори силно и ядосано тя. — Кейси нищо не значи. Кучи син.“

Без да осъзнава какво точно прави той беше смачкал празната бирена кутия.

„Кучи син. А сега какво? Да забравя ли или да продължа или какво?“

Кейси вървеше по коридора към своята стая и кипеше. „Залагам си живота, че той ще излиза с онази проклета скитница. Трябваше да я удавя докато имах тази възможност.“

Тогава забеляза, че нощният Сонг е отворил вратата й заради нея и я държи с усмивка, която изтълкува като самодоволна.

— Разкарай се оттука! — изръмжа тя, преди да успее да се спре, после затръшна вратата, хвърли хартиите и бележника си на леглото, готова да заплаче. „Не бива да плачеш — заповяда си тя. — Нито един проклет мъж в никакъв случай няма да те кара да страдаш. В никакъв случай.“ Тя се втренчи в пръстите си, които трепереха.

— О-о, по дяволите всички мъже!

— Извинете ме, ваше превъзходителство, търсят ви по телефона.

— Благодаря, Джон. — Сър Джефри Алисън се обърна с гръб към Дънрос и останалите. — Бихте ли ме извинили за момент, господа?

Те бяха в правителствената къща, официалното жилище на губернатора. Над „Сентръл“ френските врати бяха отворени, за да влезе вечерната прохлада, въздухът беше свеж и миришеше на измито, дърветата и храстите приятно шумоляха. Губернаторът премина през препълнения салон, където сервираха напитки и закуски преди вечеря, много доволен от начина, по който протичаше вечерта досега. Изглежда всички се забавляваха. Имаше приятни разговори, смях и все още никакви търкания между хонконгските тай-панове и парламентаристите. По негова молба Дънрос положи извънредни усилия да утеши Грей и Бродхърст. Дори Грей изглежда беше улегнал.

Помощникът затвори вратата на кабинета му и го остави насаме с телефона.

— Ало?

— Извинете за безпокойството, сър — каза Крос.

— А, здравей Роджър — губернаторът усети, че сърцето му прескочи. — Не ме безпокоиш — каза той.

— Две много добри информации, сър. Доста важни. Дали ще бъде удобно да намина?

Сър Джефри погледна порцелановия часовник на полицата над камината.

— До петнадесет минути ще поднесат вечерята, Роджър. Къде си сега?

— Само на три минути от вас, сър. Няма да забавя сервирането на вечерята. Но ако предпочитате мога да го направя и после.

— Ела сега, мога да използвам добрата информация. С цялата тази работа с банката и със стоковия пазар. Използвай градинската врата, ако желаеш. Джон ще те посрещне.

— Благодаря, сър — телефонът изключи.

Шефът на тайното разузнаване имаше ключ за желязната градинска порта, която се намираше във високите стени наоколо.

Точно след три минути Крос пресичаше терасата с лека походка. Земята беше много мокра. Той внимателно си избърса краката, преди да влезе през френските прозорци.

— Хванахме доста тлъста риба, сър, вражески агент. Хванахме го на местопрестъплението — каза тихо той. — Майор от КГБ, от „Иванов“ и е негов политкомисар. Той е във връзка с един американец от атомния самолетоносач.

Лицето на губернатора почервеня.

— Ах, този чумав „Иванов“. Боже мили, Роджър, майор така ли? Даваш ли си сметка за дипломатическата и политическата буря, която ще се разрази?

— Да, сър. Затова си помислих, би било най-добре да се консултирам веднага.

— Какво по дяволите правеше онзи?

Крос подробно изложи фактите.

— Да. Разбира се и двамата отказват да признаят, че са замесени в шпионаж. Морякът отрече да е имало тайник, отрече всичко. Каза, че е спечелил двете хиляди долара, които намерихме у него на покер. Детинщина е да лъжеш щом веднъж са те пийнали, детинщина е да усложняваш нещата — в края на краищата ние винаги се добираме до истината. — Крос връчи големия кафяв плик — това са снимки осем на десет, кадър по кадър.

Губернаторът не отвори плика.

— За какво се отнасят те? Най-общо?

— Една серия показва част от наръчник за управление на корабния радар. — Крос се поколеба. — Другата серия е фотокопие на митническа декларация за арсенала на самолетоносача, амуниции, снаряди и бойни глави. Количества, качества, брой и място за съхраняване на кораба.

— Иисусе Христе! Даже и ядрените бойни глави? Не, моля те, не ми говори — сър Джефри впери поглед в Крос. — Е, Роджър, чудесно е, че информацията не е попаднала във вражески ръце. Ти заслужаваш поздравления. Нашите американски приятели също ще са доволни и ще са ти задължени. Мили Боже, в ръцете на специалисти тази информация би направила беззащитно цялото управление.

— Да, сър — усмихна се Крос леко. Сър Джефри го изучаваше.

— Но какво да правим с този ваш майор?

— Веднага бих го изпратил в Лондон със специален ескорт от РАФ. Мисля, че трябва да го разпитат там, въпреки че ние имаме по-добро оборудване, с повече практика сме и по-добре обучени. Безпокоя се, че неговите началници до един час със сигурност ще са узнали и много вероятно е да се опитат да го спасят или да го убият. Биха могли дори да използват краен дипломатически натиск, за да ни принудят да го върнем на „Иванов“. Освен това, ако Китай и националистите разберат, че сме хванали такава риба, биха се опитали сами да се сдобият с нея.

— Ами американският моряк?

— Разумно е веднага да го предадем на ЦРУ заедно с негатива от филма и тези — това са единствените копия, които направих. Проявих ги и ги направих сам поради съображения за сигурност.

— Предполагам, че Роузмънт би бил най-подходящия човек.

— Да, сър.

Очите на сър Джефри станаха студени.

— Роджър, ти имаш копия от всички мои списъци за гости, нали?

— Не, сър. Преди половин час се обадих в консулството, за да разбера къде е той. И те ми казаха.

Сър Джефри пак го погледна изпод рунтавите си вежди — му вярваше. Беше сигурен, че шефът на Специалното разузнаване наистина знае кого и кога е канил. „Няма значение — помисли си той раздразнено — това му е работата. И залагам златна гвинея срещу поничка, че тези снимки не са единствените копия, които е направил Роджър, защото знае, че нашето адмиралтейство също би ги разгледало с удоволствие, а негово задължение е да ги осигури.“

— Всичко това може ли да има някаква връзка с работата на А. М. Г.?

— Не. В никакъв случай — каза Крос, а губернаторът си помисли, че за миг е чул трептене в гласа на Крос. — Не мисля, че има някаква връзка.

Сър Джефри стана от високия стол, направи няколко крачки, премисляйки различните възможности. „Роджър е прав. Китайското разузнаване от двете страни на бамбуковата ограда ще се заинтересува. Ето защо е много по-добре шпионинът да е по-далеч оттук. Тогава никой няма да бъде изкушен — поне не тук.“

— Мисля, че трябва веднага да приказвам с министъра.

— Може би при тези обстоятелства, сър вие бихте могли да информирате министъра, че съм изпратил майора до Лондон с екс…

— Заминал ли е вече?

— Не, сър. Но в моя власт е да го изпълним, ако сте съгласен.

Сър Джефри пак погледна часовника.

— Много добре. Сега в Лондон е обедно време. След час и нещо ще го информирам. Това време достатъчно ли е?

— О, да. Благодаря ви сър. Всичко е уредено.

— Предположих.

— Ще започна да дишам много по-спокойно щом този е на път за вкъщи, сър. Благодаря.

— Да, а морякът?

— Може би бихте могли да попитате министъра дали да го предадем на Роузмънт, сър.

Имаше дузина въпроси, които сър Джефри би искал да зададе, но не зададе нито един от тях. От дълъг опит знаеше, че не е добър лъжец, затова колкото по-малко знаеше, толкова по-добре беше.

— Много добре. А сега каква е втората „добра“ новина? Уверен съм, че тази ще е по-добра.

— Хванахме къртицата, сър.

— Добре. Отлично! Много добре. Кого?

— Старши суперинтендант Куок.

— Не може да бъде!

Крос не си позволи да изрази задоволството си.

— Съгласен съм, сър. Дори и така да е суперинтендант, Куок е комунистическа къртица и шпионира за КНР.

Крос разказа как са проникнали под прикритието на Брайън Куок.

— Предполагам, че суперинтендант Армстронг ще трябва да поеме командването, или Спектакъл Уу. Вземам го в специалното разузнаване, сър.

Поразен, сър Джефри гледаше… през прозореца.

— Спаси душата ми. Младият Брайън! Защо? Щеше да стане помощник-комисар след година-две… Предполагам, че няма грешка.

— Не, сър. Както казах, доказателството е неопровержимо. Разбира се все още не знаем как и защо, но скоро ще научим.

Сър Джефри чу края и видя слабото, строго лице и студени очи и изпита голямо съжаление към Брайън Куок, когото харесваше от много време.

— Дръжте ме в течение. Може би ще разберем какво кара хора като него да вършат това. Боже били, такъв чаровник и първокласен играч на крикет. Да, дръжте ме в течение.

— Разбира се, сър — Крос стана. — Интересно. Никога нямаше да се досетя защо беше толкова антиамерикански настроен — това беше единственият му недостатък. Сега вече е ясно. Трябваше да забележа това. Съжалявам сър, и извинете за прекъсването на вечерта.

— Заслужаваш поздравления, Роджър. Щом ще изпращаме съветски агент в Лондон, може би ще изпратим и Брайън Куок? Поради същите причини.

— Не, сър. Не мисля така. Можем да се заемем с Куок тук, много по-бързо и много по-добре. Ние сме тези, които имат нужда да знаят онова, което той знае — в Лондон няма да го разберат. Куок е изменник на Хонконг, не на Великобритания. Той е придобивка за КНР — онзи другият е руснак. Двамата не могат да бъдат съпоставени.

Сър Джефри въздъхна тежко — знаеше, че Крос е прав.

— Съгласен съм. Това наистина беше един ужасен ден, Роджър. Първо фалитите на банките, после стоковият пазар… смъртните случаи нощес, бедният сър Чарлз Пениуърд и жената на Токс…, а тази сутрин смъртните случаи при калните свличания в Абърдийн… рушенето на „Ноубъл хаус“… А изглежда, че бурята ще се развие в ужасен тайфун, който вероятно ще провали надбягванията в събота. А сега и твоите новини, един американски моряк предава страната си, кораба и честта си за нищожни 2 000 долара.

Крос пак се усмихна с тънката си усмивка.

— Може би 2 000 долара не са били нищожна сума за него?

Живеем в ужасни времена, щеше да каже сър Джефри, но знаеше, че въпросът не е във времената. Всъщност хората, чиято алчност, гордост, похот, сребролюбие, ревност, лакомия, гняв и по-голямата страст за власт или пари управляваха света и винаги ще го управляват.

— Благодаря ти, че дойде Роджър. Още веднъж те поздравявам. И така, ще кажа на министъра. Лека нощ.

Той наблюдаваше отдалечаването на Крос — висок и уверен. Когато желязната врата във високата стена се затвори, сър Джефри Алисън зададе истинския въпрос:

— Кой е къртицата в моята полиция?

Докладът на А. М. Г. беше напълно чист. Предателят е предимството на руснаците, а не на КНР. Брайън Куок е бил случайно. Защо Роджър не изтъкна очевидното?

Сър Джефри помръдна с рамене. Ако Брайън беше къртицата, тогава всеки един би могъл да бъде. Всеки.

47

20:45 часа

Още преди да беше махнал пръста си от звънеца вратата се отвори широко.

— О, Линк — възкликна Орланда задъхана от щастие, реших, че си се отказал. Моля влизай.

— Съжалявам, че закъснях — каза Бартлет, покорен от красотата й, от чудесната й топлина. — Движението е претоварено, дявол да го вземе, а фериботите са претъпкани и не можах да се добера до телефон.

— Ти си тук, така че не си закъснял изобщо. Вече се страхувах, че… — След това добави стремително — Страхувах се, че няма да се върнеш тази вечер и ще бъда сама. — Ето, каза си всичко. — Но толкова съм щастлива, че те виждам и нищо не ме интересува.

Тя застана на пръсти и го целуна — една бърза, щастлива целувка — хвана ръката му и затвори вратата.

Парфюмът й беше нежен и едва доловим, но той го усети като физическо присъствие. Роклята й беше до коленете от бял шифон, който шумолеше при движение.

— Толкова се радвам, че си тук — повтори тя, взе чадъра му и го постави на закачалката.

— И аз.

През нощта стаята беше още по-привлекателна, най-вече от светлината на свещите. Високите, стъклени врати на терасата бяха отворени и през тях влизаше въздух. Те бяха точно до облаците, а градът се простираше надолу по планината към морета. От време на време светлините изчезваха, когато малки части от облаците се носеха към морето. Каулуун се губеше в мъгла и пристанището почти не се виждаше, но той знаеше, че корабите са там, виждаше огромния самолетоносач на кея, величествената му ъглова палуба беше огряна от светлини, както и реактивните самолети с острите си муцуни — американското знаме висеше влажно и отпуснато.

— Хей — извика той, облягайки се на парапета на терасата — каква прекрасна нощ, Орланда.

— О, да, така е. Ела да седнеш.

— Иска ми се да се полюбувам на гледката, ако нямаш нищо против.

— Но, разбира се всичко, което искаш ми харесва, всичко. Този костюм ти стои отлично, Линк, а вратовръзката ти е страшна.

Искаше да му направи комплимент, макар че не мислеше, че вратовръзката много му подхожда. Няма значение, че той няма усет за цветовете като Куилън. Има нужда от помощ. „Ще направя онова, на което ме е научил Куилън — няма да критикувам, а ще изляза и ще купя една вратовръзка и ще му я подаря. Ако я хареса — чудесно, ако ли не — няма значение, защото важното е, че той е онзи, който я носи. Синьо, синьо ще подхожда на очите на Линк и ще отива повече на тази риза.“

— Благодаря, ти също много ми харесваш.

Той си спомни какво каза Кейси за вратовръзката и как го доведе до ярост тази вечер. Беше ядосан през целия път с ферибота, през цялото време докато чакаше такси. Той попречи и наруга старата жена, която го настъпи по краката докато се буташе, за да се качи преди него в таксито.

Едва сега градусът на яростта му спадна.

„Удоволствието на Орланда, когато ме видя направи това. Минаха години откакто Кейси грейваше като новогодишна елха или казваше всичко, когато аз… дявол да го вземе. Няма да се притеснявам за Кейси тази вечер.“

— Гледката е фантастична, а ти си хубава като картина!

Тя се засмя.

— Ти също и… о, твоето пиене, извинявай… — завъртя се и отиде към кухнята, полата й летеше. — Не зная защо, но ме караш да се чувствам като ученичка — извика тя. След миг се върна. На подноса имаше пръстен съд с пате и кръгчета от прясно изпечен хляб и бутилка ледена бира. — Надявам се, че е това, което трябва.

Това беше „Анвайзер“.

— Откъде знаеш моята марка? Как разбра какво обичам?

— Ти ми каза тази сутрин, не си ли спомняш? — топлината й отново го заля. — Както и, че обичаш да я пиеш от бутилката.

Той взе бирата и й се усмихна.

— И това ли ще го има в статията?

— Не. Реших да не пиша за теб.

— Защо?

Тя си сипа чаша бяло вино.

— Реших, че никога не бих могла да бъда справедлива в една статия, затова няма да пиша. Освен това, не мисля, че ти би искал.

Ръката й се доближи до сърцето й.

— Честен кръст и нека да умра, никаква статия, всичко ще остане между нас. Никаква статия, никаква журналистика, кълна се в Богородица, — добави тя.

— Ей, няма нужда да драматизираш.

Видя искреността, изписана на лицето й и изцяло й повярва. Изпита облекчение. Статията беше единственият недостатък, единствената опасна точка за него — това и фактът, че е журналистка. Наведе се напред и я целуна леко, умишлено леко.

— Подпечатано с целувка. Благодаря.

— Да.

Те погледнаха панорамата за малко.

— Дали за добро спря дъждът?

— Не, Линк. Ние имаме нужда от серия бури, за да напълнят язовирите. Да останеш чист е така трудно, а все още имаме вода веднъж на четири дни. — Тя се усмихна дяволито като някое дете. — Снощи в проливния дъжд се съблякох и се изкъпах тук. Беше фантастично. Дъждът беше толкова силен, че дори си измих косата.

Той се развълнува като си я представи гола, тук през нощта.

— Добре е да внимаваш. Парапетът не е чак толкова висок. Не бих искал да паднеш.

— Странно, плаша се до смърт от морето, а височината ни най-малко не ме притеснява. Ти действително спаси живота ми.

— Хайде, хайде. Щеше да го направиш и без мен.

— Възможно е, но ти със сигурност спаси моя престиж. Без тебе, съвсем сигурно, щях да стана за смях. Затова благодаря.

— А това е по-важно от живота тук, нали?

— Понякога да. Така е. Защо го казваш?

— Просто си мислех за Дънрос и Куилън Горнт. Тези двамата се атакуват в повечето случаи непонятно.

— Да. Ти си прав разбира се — добави тя замислено. — От една страна са чудесни мъже, от друга — дяволи.

— Какво искаш да кажеш?

— И двамата са безмилостни, много силни, много твърди, много вещи и… добре се оправят в живота — докато говореше тя намаза едно от препечените кръгчета с пастет и му го подаде. Ноктите й бяха дълги и съвършени. — Китайците имат поговорка: „Chan ts’ao, chu ken“ — когато плевиш, изтръгвай бурените из корен. Корените на тези двамата са проникнали дълбоко в Азия, много дълбоко. Ще бъде трудно да се изтръгнат. — Тя отпи от виното си и се усмихна леко. — Вероятно неподходяща идея, поне за Хонконг. Още малко пастет?

— Да. Чудесно е. Ти ли го направи?

— Да. Това е една стара английска рецепта.

— Защо няма да е добро за Хонконг?

— О, може би защото те се балансират един друг. Ако единият съсипе другия, нямам предвид точно Куилън или Дънрос, а компаниите „Струан“ и „Ротуел-Горнт“, Ако единият изяде другия вероятно онзи, който остане би бил твърде силен, вероятно няма да има никаква конкуренция и тогава тай-панът може би ще стане твърде алчен, може би ще реши да направи дъмпинг в Хонконг. — Тя колебливо се усмихна. — Извинявай… аз говоря твърде много. Това е само една идея. Още една бира?

— Разбира се, след малко, благодаря, но това е интересна мисъл.

„Да, мислеше Бартлет, и то мисъл, която не ми е хрумвала, нито на Кейси. Дали тези двамата са необходими един на друг?

А Кейси и аз? Необходими ли сме ние един на друг?“

Той видя, че тя го наблюдава и й се усмихна в отговор.

— Орланда, не е тайна, че обмислям сделка с един от тях. Ако ти беше на мое място, кого би избрала?

— Нито един от двамата — изведнъж каза тя и се засмя.

— Защо?

— Ти не си британец, не си един от „старите момчета“, не си член по наследство на нито един клуб и колкото и пари и каквато и мощ да имаш тук, в края на краищата мрежата на „старите момчета“ ще реши какво ще стане.

— Смяташ, че няма да мога да направя сделка?

— Нямах предвид това, Линк. Ти ме попита за „Струан“ или „Ротуел-Горнт“ и за това дали да направиш сделка с някой от тях. Ако го направиш накрая победителите ще са те.

— Толкова ли са умни?

— Не. Но те са азиатци, те са от тази земя. Тук казват: „Tien hsia wu ya i pan hei“ — всички врани под небето са черни, което означава, че всички тай-панове са еднакви и ще се обединят, за да унищожат чужденеца.

— Така, че нито Йан, нито Куилън ще посрещнат доброжелателно един партньор, така ли?

Тя се поколеба.

— Струва ми се, че излизам извън сферата на моята компетентност, Линк. Аз не разбирам много от бизнес. Работата е там, че никога не съм чула някой американец да е дошъл тук и да е преуспял.

— Ами Билтмън, „Суперфудс“ и това, че те поеха централните магазини на Х. К.?

— Билтмън е за посмешище. Всички го мразят и се надяват, че ще си разбие главата, дори Паг… Пагмайър. Куилън е сигурен, че това ще стане. Не, дори Купър и Тилмън не успяха. Търговци — янки и първоначално бяха дори под крилото на Дърк Струан. Имат и родствени връзки, семейство Струан и семейство Купър. Хег Струан омъжи най-голямата си дъщеря, Ема, за стария Джеф Купър, когато изкуфя започнаха да го наричат стария орлов нос. Мълвата говори, че женитбата е била откуп за това, че й е помогнал да унищожи Тайлър Брок. Чувал ли си за тях, Линк? Семейство Брок, сър Морган и баща му Тайлър и Хег?

— Питър Марлоу ни разказа някои от историите.

— Ако искаш да узнаеш за истинския Хонконг трябва да разговаряш с леличка Блестящи очи, това е Сара Чен, неомъжената леля на Филип Чен! Тя е велик образ и остра като игла. Казва, че е на осемдесет и осем, но аз смятам, че е по-стара. Баща й беше сър Гордън Чен, незаконният син на Дърк Струан от неговата любовница, а майка й беше известната красавица Карин Юан.

— Коя е тя?

— Карин Юан е внучка на Роб Струан. Роб е доведен брат на Дърк и имаше любовница, която му роди дъщеря Изабел. Изабел се омъжи за Джон Юан, незаконен син на Джеф Купър. Джон Юан беше добре известен пират и контрабандист на опиум, а Изабел почина, известна като страстна комарджийка, която пропиля две от състоянията на съпрузите си при игра на ма-джонг. Така, че Карин дъщерята на Изабел и Джон, се омъжи за сър Гордън Чен, всъщност тя беше негова втора съпруга, по-скоро наложница, независимо, че това беше съвършено законна женитба. Тук, дори сега, ако си китаец, можеш да имаш колкото съпруги си пожелаеш.

— Това е удобно!

— За един мъж — да! — Орланда се засмя. — Така, че този мъничък клон от рода Юан са от Купър — Т’Чънг и Чен произхождат от Дърк Струан, Суг, Тун и Гонг са от художника Аристотел Куанс. Тук в Хонконг е обичай децата да носят имената на майките си, обикновено някое неизвестно момиче, което е било продадено от родителите си, за да правят любов с него.

— От родителите?

— Почти винаги. „T’unag t’ien yu ming“ — слушай небесата и следвай съдбата. Особено, когато умираш от глад. — Тя повдигна рамене. — Няма нищо срамно в това, Линк, това не накърнява репутацията ти, не и в Азия.

— Каква е причината да знаеш толкова много за Струан и Купър, за любовниците и т.н.?

— Това тук е малко място и ние всички обичаме тайните. В Хонконг няма истински тайни. Аборигените, истинските аборигени знаят почти всичко за другите. Нашите корени са надълбоко. Не забравям, че Чен, Юан и Сунг са евроазиатци. Както ти казах, евроазиатците се женят за евроазиатци, затова трябва да знаем от кои сме. Нито британците, нито китайците ни искат за съпруги, а само за метреси или любовници. — Тя отпи от виното си и той се възхити от деликатността на движенията й и нейната изтънченост. — За китайските семейства е обичай да записват родословието си в селската книга, която е единственият регистър, който имат. Никога не са имали свидетелства за раждане. — Тя се усмихна. — Да се върнем на твоя въпрос. И Дънрос и Куилън ще посрещнат с удоволствие парите ти и връзките ти в САЩ. И с всеки от тях би направил пари тук, ако си съгласен да бъдеш мълчалив партньор.

Бартлет замислено зарея поглед навън.

Тя чакаше търпеливо, оставила го на собствените му мисли. „Добре, че Куилън беше толкова добър учител и толкова умен мъж — помисли си тя. — И така мъдър. Той отново се оказа прав.“

Тази сутрин тя му се обади обляна в сълзи, за да докладва какво се е случило.

— Ах, Куилън, мисля, че развалих всичко.

— Какво каза ти и какво каза той?

Тя му разказа точно и той я успокои:

— Не смятам, че имаш за какво да се безпокоиш, Орланда. Той ще се върне. Ако не тази вечер, утре.

— О, сигурен ли си?

— Да. А сега си избърши сълзите и слушай. — Обясни й какво да прави, какво да облече и преди всичко да бъде жена.

„Колко съм щастлива, че съм жена“ — помисли си тя и с тъга си спомни отминалите дни, когато бяха щастливи с Куилън, тя на деветнадесет, вече негова метреса от две години, без да се срамува или страхува от леглото, или от него или от себе си. Понякога отиваха на среднощно пътуване с неговата яхта само те двамата и той я учеше.

— Ти си жена и Хонконг yan така, че ако искаш да живееш добре и да притежаваш всички хубави неща, да бъдеш ценена, обичана, любена и да си в безопасност — бъди жена.

— Как, любими?

— Мисли само за моето удоволствие и за моята наслада. Дай ми страст, когато имам нужда от това, спокойствие, когато трябва и щастие и свобода през цялото време. Готви майсторски, изучи прекрасните вина, винаги бъди дискретна, защитавай имиджа ми и никога не бъди заядлива. В замяна на това аз ще правя всичко каквото е необходимо със същата страст. Но, това е, което искам от теб, не по-малко. Ти искаше да бъдеш моя държанка. Аз ти казах всичко това, преди да започнем и ти се съгласи.

— Зная, че е така и ми харесва да съм твоя любовница, но… но понякога се тревожа за бъдещето.

— Няма за какво да се тревожиш. Но знаеш, че нашите правила бяха поставени предварително. Ние ще подновяваме нашия договор всяка година, в случай, че ти искаш, докато навършиш двадесет и четири, а след това, ако решиш да ме напуснеш, ще ти дам апартамента, достатъчно пари и една прилична зестра за подходящ съпруг. Договорихме се и твоите родители се съгласиха.

Така беше. Орланда си спомни как майка й и баща й одобриха с ентусиазъм връзката, дори сами й предложиха, когато се върна от училище в Америка. Казаха й, че Куилън ги е попитал дали може да се сближи с нея, уверявайки ги, че е влюбен.

— Той е добър мъж — каза баща й — и обеща да те осигури добре, ако се съгласиш. Изборът остава за теб, Орланда. Ние ти препоръчваме това.

— Но, татко, чак следващия месец ще навърша осемнадесет, а освен това искам да се върна да живея в Щатите. Сигурна съм, че мога да получа зелена карта и да остана там.

— Да, дете, можеш да отидеш — каза майка й, — но ще бъдеш бедна. Ние нищо не можем да ти дадем, никаква помощ. Какво ще работиш? Кой ще те подкрепя? По този начин ти можеш да си осигуриш известен доход и да получиш собственост.

— Не, той е толкова стар. Той е…

— На един мъж възрастта не му личи така както на една жена. Той е силен и уважаван и от години се отнася добре с нас. Обеща да те обича, а и финансовите споразумения са щедри, колкото и време да останеш с него.

— Но аз не го обичам.

— Говориш абсолютни глупости. Зъбите ще измръзнат, ако устните не ги пазят. Тази възможност, която ти се предоставя, е като косата на феникса и сърцето на дракона. Какво ще направиш в замяна на това? Бъди жена и почитай и се подчинявай на един добър мъж няколко години. И дори след това няма да има край, ако искаш и ако си вярна и умна. Кой може да каже? Жена му е инвалид и си отива. Ако му доставяш удоволствие и го обичаш достатъчно защо пък да не се ожени за теб?

— Да се ожени за евроазиатка! Куилън Горнт? — тя избухна.

— Защо не? Ти не си просто евроазиатка, ти си португалка. Той има британски синове и дъщери вече, айейа? Времената се менят, дори тук, в Хонконг. Ако дадеш най-доброто от себе си, кой знае? Роди му един син след година-две, с негово разрешение и кой знае? Боговете са си богове и ако пожелаят могат да изпратят гръм от ясно небе. Не бъди глупава. Любов ли? Какво означава за теб тази дума?

Орланда Рамос гледаше града, без да го вижда. „Колко глупава и наивна бях тогава — помисли си тя. — Наивна и много глупава. Но сега зная по-добре. Куилън много добре ме научи.“

Тя погледна Линк Бартлет.

„Да, аз съм много добре обучена. Да бъда най-добрата съпруга, която някога някой мъж би могъл да има, която Бартлет винаги ще има. Никакви грешки този път. О, не никакви грешки. Куилън ще ми помогне да отстраня Кейси. Ще бъда мисис Линк Бартлет. Всички богове и всички дяволи са ми свидетели, това е онова, което ще стане…“

Тя го наблюдаваше, а на лицето й имаше усмивка, която той не успя да разбере.

— Какво има?

— Мислех си какъв късмет съм имала, че те срещнах.

— Винаги ли правиш комплименти на мъжете?

— Не, само на онези, които ми харесват, а те се срещат толкова рядко, колкото коса от феникс или сърце от дракон. Още пастет?

— Благодаря, малко. Ти не ядеш.

— Пазя се за вечеря. Трябва да спазвам диетата си — аз не съм като теб.

— Аз работя денем. Когато мога играя тенис, голф. А ти?

— Играя малко тенис. Ходя много пеша, но все още вземам уроци по голф.

„Да, полагам големи усилия да съм най-добрата във всичко, което правя и съм най-добрата за теб, Линк Бартлет.“ В тениса беше много добра, а и голф играеше прилично, защото Куилън настоя да се научи, тъй като той ги обичаше.

— Гладен ли си?

— Умирам от глад.

— Ти каза, че искаш китайска храна, нали? Това ли искаш наистина?

Той повдигна рамене.

— За мен няма значение. Каквото искаш ти.

— Сигурен ли си?

— С положителност. Защо, какво би искала ти?

— Ела.

Той я последва. Тя отвори вратата на трапезарията. Масата беше изящно подредена за двама. Цветя и бутилка „Вердичио“ в лед.

— Линк, отдавна за никого не съм готвила. Но сготвих за теб вечеря по италиански. Прясна пица aglio e olio — чесън и олио, телешко — piccata, зелена салата, еспресо и бренди. Как ти се струва? Ще са ми необходими само двадесет минути, а ти можеш да прочетеш вестника докато чакаш. После можем да оставим всичко на амата като се върне и да отидем да танцуваме или да покараме. Какво ще кажеш?

— Обичам италианската кухня, Орланда.

За момент се замисли на кого беше казал, че любимата му кухня е италианската. На Кейси или на Орланда?

48

20:32 часа

Брайън Куок трепна и се събуди. Беше сънувал кошмар, после се събуди, но все още някак си в дълбоката тъмна бездна на съня. Сърцето му подскачаше, мислите му бяха объркани и нямаше никаква разлика между съня и будното състояние. Обзе го паника. Осъзна, че е гол и все още в същата топла тъмнина на килията. Спомни си кой е и къде е.

„Трябва да са ме упоили — помисли той. Устата му беше пресъхнала, главата го болеше. Отново легна на хлъзгавия матрак и се опита да събере мислите си. Смътно си спомни, че беше в канцеларията на Армстронг, а преди това с Крос обсъждаха 16/2 и след това просто се събуди в тази тъмнина, опипвайки стените, за да се ориентира. Чувстваше, че са близо, отпъждаше ужаса от факта, че е предаден и беззащитен в недрата на полицията в една кутийка без прозорци. После изтощителен сън и събуждане и сърдити гласове — дали не сънува това — и после пак сън… не, първо ядене, не яде ли най-напред… да, помия, която те нарекоха вечеря и студен чай…

Хайде, мисли! Важно е да мислиш и да запомниш… Да, спомням си беше противно задушено и студен чай след това, по-късно закуска. Яйца. Дали яйцата бяха най-напред или пък задушеното… да, всеки път светваше за момент докато ядях — точно колкото да се нахраня… не, светлините угасваха и аз всеки път си дояждах в мрак. Спомням си, че си дояждах в мрак и че мразех да ям на тъмно и след това се изпикавах в кофата в тъмнината, връщах се на матрака и отново лягах.

От кога съм тук?“

Той уморено провиси краката си от леглото и залитна към една стена, всичко го болеше. Трябваше да направи гимнастика, да се раздвижи, да се проясни мозъкът му и да е готов за разпита. Не, те няма да го сломят. Той е силен и подготвен и познава някои от уловките.

„Кой ме предаде?“

Усилието да реши това беше твърде голямо за него затова събра сила и направи няколко немощни клякания. Чу глухи стъпки, които приближаваха. Бързешком стигна до леглото и легна, преструвайки се, че спи и сърцето му се сви докато сдържаше страха си. Стъпките спряха. Внезапно едно резе издрънча и се отвори. В килията влезе сноп светлина и една едва различима ръка постави долу метална чиния и метална чаша.

— Изяж си закуската и побързай — каза гласът на кантонезки. — Скоро ще те извикат за нов разпит.

— Слушай, искам… — извика Брайън Куок, но люкът вече беше затворен с щракане и той остана сам в тъмнината с ехото на своите думи.

„Спокойно — нареди си той — успокой се и мисли.“

Килията беше залята от светлина. Очите го заболяха. Когато привикна видя, че светлината идваше от тавана високо горе и си спомни, че я беше виждал и преди. Стените бяха тъмни, почти черни и сякаш притискаха душата му. „Не се притеснявай от това — помисли си той. — И преди си виждал тъмните килии и въпреки, че никога не си участвал в подобен разпит познаваш принципите и някои хитрини.“

Доповръща му се при мисълта за предстоящите мъчения.

Усещаше, че го наблюдават въпреки, че не можеше да види шпионки. Върху чинията имаше две изпържени яйца и дебело парче тръпчив хляб. Хлябът беше леко препечен. Яйцата бяха студени, мазни и неапетитни. В чашата имаше студен чай. Нямаше никакви прибори.

Той жадно изпи чая, опитваше се да удължи удоволствието, но преди още да беше усетил неговия вкус вече го беше изгълтал, а незначителното количество не уталожи жаждата му. Дю не ло мо, какво не би дал за една четка за зъби, за бутилка бира и…

Светлината угасна така внезапно както беше запалена. Трябваше му доста време, за да привикне отново. „Спокойно. Приемай всеки ден така както идва, всеки разпит както идва.“

Страхът отново го обзе. Знаеше, че не е истински готов, без достатъчно опит, въпреки че беше минал кратко обучение по оцеляване при залавяне — как да се държиш, ако те хвана врагът. Но КНР не е врагът. Истинският враг са британците и канадците, преструващи се на приятели.

„Не мисли за това, не се опитвай да убеждаваш себе си, опитай се да убедиш единствено тях.

Трябва да съм непоклатим. Трябва да се преструвам, че това е грешка толкова дълго колкото мога да издържа, а после ще им разкажа историята, която съм съчинявал през годините и ще ги объркам.“ Изпитваше непреодолима жажда. И непреодолим глад.

Брайън Куок искаше да запрати празните чаша и чиния в стената и да вика и крещи за помощ, но това щеше да бъде грешка. Знаеше, че трябва да се владее отлично и да пази цялата си сила, за да се бори.

„Използвай главата си. Използвай онова, на което си обучен. Приложи теорията на практика. Спомни си курса за оцеляване в Англия миналата година. А сега какво трябва да правя?“ Спомни си, че в теорията за оцеляване се казваше, че човек трябва да яде, пие, спи винаги когато може, защото не знае кога ще бъде лишен от храна, вода и сън. Не бива да губи усета си за време в тъмното, обезателно да помни, че неговите тъмничари непременно ще направят грешка в определен момент и ако успее да я улови ще се ориентира във времето, ще бъде в равновесие и ще може да се овладее и няма да издаде онова, което не трябва да се издава — точните имена и истинските контакти. Правилото беше премери ума си с тях. Бъди активен, наложи си да наблюдаваш.

Направиха ли някакви грешки? Дали тези дяволски варвари вече са се измъкнали? Само веднъж.

Яйцата! Глупавите британци и техните яйца за закуска.

Почувства се по-добре и вече напълно буден се надигна от леглото и пипнешком затърси металната чиния и постави чашата внимателно до нея. Яйцата бяха студени и със замръзнала мазнина, но той ги сдъвка, изяде хляба и от храната се почувства малко по-добре. Яденето с пръсти в тъмнината беше необичайно и неудобно, особено като няма с какво да избършеш пръстите си, освен в собствената си голота.

Целият потрепери. Почувства се изоставен и мръсен. Мехурът му беше пълен и той тръгна към кофата, прикачена на стената. Вонеше. Сръчно премери нивото в кофата. Беше донякъде пълна. Той се облекчи и отново премери. Изчисли разликата. Ако не са прибавяли допълнителна вода, за да го объркат значи е пикал три или четири пъти. Два пъти на ден? Или четири пъти на ден?

Легна. Повдигаше му се. От стомаха му се надигна вълна, но я потисна и се насили да си спомни за Брайън Куок, но не за Брайън Кар-шун Куок, а за другия почти забравения мъж, който носеше името на родителите си Уу, от рода Пак, а неговото истинско име беше Чу-той.

Спомни си Нинг-ток, майка си, баща си и как на шестия му рожден ден го пратиха да учи в Хонконг. Искаше да учи и да порасне, за да стане патриот като родителите си и чичо си, когото видя пребит до смърт на площада в неговото село затова, че е патриот. От роднините си в Хонконг научи, че патриот и комунист е едно и също и че не е враг на държавата. Че Куоминтанг бяха също толкова лоши колкото чуждите дяволи, прокарали неравностойни договори за Китай и единственият истински патриот беше онзи, който следваше ученията на Мао. Той се закле в първото от многото тайни братства, които работеха, за да се усъвършенстват. Знаеха, че Мао е част от новата велика вълна от революцията, която ще възстанови независимостта на Китай от чуждите дяволи и техните лакеи и ще ги измете в морето завинаги.

На дванадесет години спечели стипендия.

О, колко горди бяха тайните му учители. След това ходи по варварски земи, научи перфектно техния език. Отиде в Лондон, столицата на най-великата империя, която светът някога бе познавал, знаейки, че тя ще бъде унизена и оставена непотребна някой ден, но тогава в 1937 все още процъфтяваше.

Две години там. Мразеше английското училище и английските момчета… Кити Кити Китаец седи си на опашката… прикриваше омразата и сълзите си. Учителите от новото братство му помагаха, направляваха, задаваха въпроси и даваха отговори, показваха му чудото на диалектиката и на това да си част от истинската революция. Никога не задаваше въпроси, никога нямаше нужда.

След това войната, евакуираха го заедно с всички други ученици и ученички в Канада, прекрасно време във Ванкувър, Британска Колумбия на тихоокеанското крайбрежие, цялата необятност, планини и море и един цъфтящ китайски град. Един нов клон на световното братство, повече учители и винаги някой мъдрец, с когото можеш да поговориш, готов да обясни и да даде съвет. Побеждаваше съучениците си в учебните занимания, в гимнастиката с ръкавици и в техните спортове. Беше съвършен на крикет и тенис. „Превъзхождай ги Чу-той, сине мой, превъзхождай ги и бъди търпелив заради славата на Партията и на Мао!“ — това бяха последните думи, които изрече баща му, думи запечатани в паметта му от 6-годишна възраст и повторени до смъртното му легло.

С присъединяването си към Кралската канадска конна полиция осъществи част от плана. Беше лесно да изпъкне в КККП със задача в китайския квартал, кейовете и страничните улички, говореше английски, мандарин и кантонезки, неговият диалект Нинг-ток беше дълбоко погребан. Лесно стана отличен полицай в това разпростряло се красиво градско пристанище. Скоро беше най-цененият китайски експерт във Ванкувър, доверяваха му се, превъзхождаше ги и беше непреклонен срещу престъпленията на триадата, срещу гангстерите от китайския квартал, които се прехранваха от опиум, морфин, проституция и вечното незаконно залагане. Работата му наблюдаваха неговите шефове и също така ръководителите на братството. Те в еднаква степен воюваха срещу бандата, трафика на наркотици и престъпленията. Помагаха му да арестува и да разкрива. Техният таен интерес беше вътрешното функциониране на КККП, как КККП наема и опожарява и издига и съпоставя и разследва и наблюдава и кой какво контролира, къде и как. Изпратиха го за шест месеца от Ванкувър в Отава, за да помогне при разследването на китайска верига за наркотици и за да получи повишение. Лесно е да контролираш престъпление и да получиш повишение, ако работиш и ако имаш приятели сред стотиците тайни очи навсякъде.

После войната завърши и кандидатства за полицията в Хонконг — последната част от плана.

Той обаче не искаше да отива, не искаше да си тръгне — обичаше Канада, обичаше и Жанет. Жанет де Боа. Тя беше на деветнадесет от френска Канада, Монреал, говореше френски и английски, родителите й бяха френски канадци от много поколения. Харесваха го и не възразяваха срещу него, защото беше Chinoise, както го наричаха на шега. Тогава беше на двадесет и една, вече известен като част от командния състав с голяма кариера пред себе си.

Брайън Куок се размърда. Кожата му беше лепкава и мракът го притискаше. Затвори клепачите си, тежащи като олово и даде воля на мислите си. Върна се към нея и към онова време, онова лошо време в живота си. Спомни си как спореше с братството, с водача, убеждаваше ги, че ще служи по-добре в Канада, отколкото в Хонконг, където ще бъде един от многото. В Канада е единствен. След няколко години щеше да е напред в йерархията на ванкувърската полиция.

Но всичките му аргументи пропаднаха. Знаеше и му беше мъчно, че те са прави. Ако остане, в края на краищата, щеше да премине от другата страна, да се раздели с Партията. Сега имаше много въпроси, останали без отговор, благодарение на това, че прочете секретни доклади за Съюза, КГБ, Гулаг и твърде много приятели канадци и националисти. Хонконг и Китай бяха далеч, далечно беше и неговото минало. Тука беше Жанет и той я обичаше, нарастващата мощ на престижа му сред равните, виждаше ги равни, и не варвари.

Водачът му напомни неговото минало, че варварите са само варвари, че в Хонконг имаха нужда от него, където битката току-що започваше, където Мао все още не беше председателят Мао, не беше победител, все още се биеше с Чан Кай-ши.

Той с горчивина се подчини. Беше му противно да го насилват, но знаейки, че е в тяхна власт се подчини. Но последваха четири стремителни години до 1949 и изключителната, невероятна, пълна победа на Мао. След това отново се зарови дълбоко, използвайки блестящите се умения за борба с престъпленията, които бяха позор за него, нещастие за Хонконг и петно върху лицето на Китай.

Животът отново стана хубав. Беше предложен за повишение, британците се привързаха към него. Уважаваха го, защото беше учил в отлично училище с отличен английски, характерен за висшата класа, както и защото беше великолепен спортист.

„Сега е 1963, аз съм на 39 и утре… не, не утре, а в неделя е изкачването на хълма, а в събота ще са надбягванията. Ноубъл Стар — дали ще е Ноубъл Стар или Пайлът Фиш на Горнт или Бътърскот Лес на Ричард Куанг или аутсайдерът на Джон Чен Голдън Лейди? Мисля, че бих заложил на Голдън Лейди. Всяко едно пени, което имам, да, спестяванията на целия ми живот. Залагам и Поршето въпреки че е глупаво, но трябва да го направя. Трябва, защото Крос каза, че е време да си оправя живота, но Боже, сега Голдън Лейди куца край конюшнята, залогът е направен и те са заминали и тичат. Хайде, Голдън Лейди, хайде, заради любовта към Мао, не обръщай внимание на буреносните облаци и светкавиците, хайде, всичките ми спестявания и целият ми живот е върху твоя калпав, пълен с въшки прокълнат от Бога, о, Боже, не ме проваляй…“

Отново потъна в дълбоки сънища, лоши сънища, сънища подпомагани от лекарства, и Щастливата долина беше Долината на смъртта. Очите му не почувстваха внимателното включване на светлините нито отварянето на вратата.

Беше време отново да се започне.

Армстронг погледна към приятеля си, изпълнен със съчувствие. Светлините бяха намалени внимателно. До него беше старши агент Малкълм Сан, един пазач от СИ и докторът. Доктор Дорн беше малък, пъргав, леко плешив специалист, вдъхновен и енергичен. Той напипа пулса на Брайън Куок, измери кръвното му налягане и се заслуша в биенето на сърцето му.

— Клиентът е в добра физическа форма, суперинтендант — каза той с лека усмивка. — Кръвното му налягане е доста високо, но това трябва да се очаква.

Той отбеляза, резултатите на една диаграма, подаде я на Армстронг, който погледна часовника си, записа времето и също подписа диаграмата.

— Продължавайте — нареди той.

Докторът напълни спринцовката и особено внимателно инжектира Брайън Куок. Почти нямаше белег, само едно мъничко петънце от кръв, което избърса.

— Време за вечеря, по желание — каза той с усмивка.

Армстронг само кимна. Пазачът от СИ добави вода в кофата и това също беше нанесено на диаграмата.

— Много умно от негова страна да измерва нивото, не мислех, че ще го направи — отбеляза Малкълм Сан. Инфрачервените лъчи правеха лесно наблюдението и на най-незначителните движения на Куок от шпионки, монтирани в светлините на тавана. — Дю не ло мо, кой би си помислил, че той е къртицата? Умен. Винаги е бил така дяволски умен.

— Да се надяваме, че бедният нещастник не е чак толкова дяволски умен — отговори раздразнено Армстронг. — Колкото по-скоро проговори, толкова по-добре. Старецът няма да се откаже от него.

Останалите го погледнаха. Младият пазач от СИ потръпна. Доктор Дорн наруши неловката тишина.

— Още ли да поддържаме двучасовия цикъл, сър?

Армстронг погледна приятеля си. Първото лекарство в бирата беше около един и половина следобед. Оттогава Брайън Куок беше на втора класификация — химическа схема сън-събуждане-сън-събуждане. На всеки два часа. Инжекции за събуждане точно преди 16.30, 18.30, 20.30 и така ще продължи до 6.30 сутринта, когато ще започне първият сериозен разпит. Десет минути след всяка инжекция затворникът бива принудително изтръгнат от сън, жаждата и гладът нарастват от лекарствата. Храната ще бъде излапвана лакомо, студеният чай ще бъде изгълтван жадно, а лекарствата бързо ще оказват въздействие. Дълбок сън, много дълбок и кратък, подпомаган от следващата инжекция. Смяна на тъмнината с ярка светлина, смяна на метални гласове с тишина. А после събуждане. Закуска. И два часа по-късно — вечеря, и два часа по-късно — закуска. За едно съзнание, което все повече и повече губи ориентация дванадесет часа ще се превърнат в шест дена, повторение на всеки час. Няма нужда от физически мъчения, само тъмнина и липса на ориентация, достатъчно, за да откриеш онова, което искаш да откриеш от врага или да го накараш да подпише онова, което искаш. Всеки.

Всеки след седмица сън-събуждане-сън, последван от два или три дена без сън. Всеки.

„О, всемогъщи Боже — помисли си Армстронг — ти, нещастно мръсно копеле, ти ще се опиташ да издържиш, а това изобщо няма да ти е от полза. Изобщо. — Армстронг отново се сети. — Но той не е твой приятел, а вражески агент — просто «клиент» и враг, който години наред е предавал теб, всичко и всички. Вероятно той е тикнал в затвора Фонг Фонг и неговите момчета, които са сега в някоя отвратителна смрадлива килия и получават същото, но без лекари и наблюдение и грижи. И все пак можеш ли да се гордееш с този вид манипулиране, може ли някой цивилизован човек?

Не. Необходимо ли е да се вкарват отвратителни химикали в някое безпомощно тяло?

Не… да, да, така е, да, понякога, и убиването понякога е необходимо. Луди кучета, хора — о, да, някои хора са зли и луди кучета. Да. Човек трябва да използва тези модерни психически способи, развити от комунистите под ръководството на КГБ. Ах, но трябва ли да ги следваме?

За Бога не зная, но зная, че КГБ се опитва да разруши всичко и да ни доведе до тяхното ниво…“

Погледът на Армстронг се фокусира и той видя, че всички са се втренчили в него.

— Какво?

— Да продължим ли с двучасовия цикъл, сър? — повтори обезпокоен лекарят.

— Да. Да, и в 6:30 ще започнем с първия разговор.

— Вие ли ще го водите?

— Такова е нареждането, за Бога — изръмжа Армстронг. — Не можеш ли да четеш, дявол да го вземе?

— О, съжалявам — отвърна веднага докторът. Всички знаеха за приятелството на Армстронг и Куок и за нареждането на Крос той да води разпита. — Искаш ли успокоително, Стари приятелю? — попита д-р Дорн загрижено.

Армстронг го напсува и си тръгна ядосан, че е позволил на доктора да го вбеси. Качи се на най-горния етаж до офицерската трапезария.

— Барман!

— Идвам, сър!

Обичайната му халба с бира пристигна бързо, но тази вечер прекрасната тъмна течност, която обичаше — малцова, силна и горчива — не уталожи жаждата му, нито изчисти лошия вкус от устата му. Хиляди пъти се беше измъчвал от въпроса какво би направил, ако ТЕ го заловят и го оставят гол в една такава клетка и познавайки повечето технически похвати и хитрини. „Може би ще се справя. По-добре от бедния нещастник Брайън — помисли си мрачно той. — Бедният човечец знае толкова малко. Да, но дали повечето познания ти помагат, когато ти си «клиентът»?“

Усети кожата си да овлажнява от страх като се сети какво го очаква занапред Брайън Куок.

— Барман!

— Да, сър, идвам!

— Добър вечер, Робърт, може ли да се присъединя към теб? — запита главният инспектор Доналд С. С. Смит.

— О, здравей. Да… седни — каза той равнодушно. Смит седна до него на бара и оправи превръзката на ръката си.

— Как е?

— Както обикновено — Смит кимна и Армстронг си помисли, че прякорът му беше доста уместен. Змията. Смит изглеждаше добре, гладък, гъвкав като змия, излъчваше същата ужасяваща опасност и имаше същия навик да си облизва устните от време на време с върха на езика.

— Боже! Още не мога да повярвам, че е Брайън. — Смит беше един от малкото, които знаеха. — Потресаващо.

— Да.

— Робърт, беше ми наредено от директора на криминалното разследване — най-големия началник на Армстронг — да поема случая с Бившите вълци от теб, докато си зает. И всеки друг, който би искал да поема.

— Всичко е в папките. Старшина Танг-по е моят заместник… той е добър детектив, всъщност много добър. — Армстронг отпи наведнъж голяма глътка бира и добави цинично: — И има добри връзки.

Смит се усмихна само с устни:

— Добре, това е някаква помощ.

— Далеч съм от подобна мисъл, Стари приятелю. Източен Абърдийн отнема цялото ми умение. А сега какво става с Бившите вълци. Продължава ли наблюдението на Филип Чен?

— Да. И на жена му. Интересно, че преди Дайан да се омъжи за стария скъперник беше Мей-уей Т’Чънг, нали? Интересно е и, че един от нейните братовчеди е Хамингбърд Санг.

Армстронг се вгледа в него.

— Взел си си домашно.

— Всичко е част от службата! — добави мрачно Смит. — Бих желал да прибера тези Вълци съвсем умно. Вече имаме три уплашени обаждания в Източен Абърдийн от хора, на които Вълците са се обадили по телефона с искане за хюнг-яу „много бързо“ или отвличане. Чувам, че същото е и в колонията. Ако са ни се обадили трима изплашени граждани можеш да се обзаложиш, че на триста не им е стигнал куражът — Смит отпи от уискито си. — Това не е добре за бизнеса, изобщо не е добре. Има толкова много мазнина по кравата. Ако не хванем бързо Бившите вълци, тези мръсници ще получат много пари — няколко бързи телефонни разговора и парите ще са в пощата, бедните нещастници ще бъдат доволни да дадат откуп, за да се отърват от отвличане.

— Съгласен съм. — Армстронг допи бирата си. — Искаш ли още едно?

Смит кимна.

— Добре. Барман. Смяташ, че има връзка между Джон Чен и Хамингбърд Санг? — Той си спомни Санг, богатия корабен магнат, който според мълвата е отвлечен преди шест години и се усмихна недоверчиво. — За Бога не съм мислил за него от години.

— Аз също. Случаите не си приличат, а ние сложихме неговите похитители в пандиза за двадесет години и те ще изгният там, без да разберем, че вероятно има връзка. — Смит повдигна рамене. — Дайан Чен трябва да е ненавиждала Джон, а в отговор той я е ненавиждал — всички го знаят. Същото е и с Хамингбърд. — Той се засмя. — Другият прякор на Хамингбърд, в търговията така да се каже, е Ноузи-ноузи.

Армстронг изсумтя. Той разтърка очи, за да отпъди умората.

— Може би си заслужава да се срещне човек със съпругата на Джон Чен — Барбара. Щях да направя това утре, но… е, сигурно си заслужава.

— Вече си уредих среща. А първо отивам до Ша Чин. Може би тамошните нещастници са пропуснали нещо в дъжда.

— Добра идея. — Армстронг с тревога гледаше как Змията отпива от уискито си.

— Какво си намислил? — попита той, като знаеше, че има нещо.

Смит го погледна в очите.

— Има доста неща, които не са ми ясни в това отвличане. Защо например беше предложена такава голяма награда от Хай Дрегън за пленяването на Джон — жив или мъртъв, любопитно нали?

— Попитай ги.

— Трябва. Попитах един, който познава един от тях. — Змията вдигна рамене. — Нищо. Абсолютно нищо — той се поколеба. — Ще трябва отново да поизровим миналото на Джон.

Армстронг усети как го прониза студ.

— Добра идея.

— Знаеш ли, че Мери го е познавала? Във военнопленническия лагер в Стенли?

— Да. — Армстронг пийна малко бира, но не усети вкуса й.

— Тя може да ни даде насока. Ако Джон е бил, да кажем, свързан с черния пазар в лагера. — Светлосините му очи задържаха светлосините очи на Армстронг. — Може да си струва да се попита.

— Ще помисля за това. Да. Ще помисля за това. — Големият мъж не хранеше лоши чувства към Змията. Ако беше на негово място щеше да направи същото. Вълците бяха много опасни и първата вълна на терор вече заливаше китайското общество. „Колко ли още хора знаят за Мери и Джон Чен? — запита се той. — Или за 40 000, които още изгарят чекмеджето на бюрото ми, изгарят душата ми.“ — Това беше много отдавна.

— Да.

Армстронг надигна бирата си.

— Имаш ли си „приятели“, които да ти помагат?

— Нека само да кажем, че се дават много значителни награди, бързам да добавя с благодарност, от нашето комарджийско братство. — Сардоничната усмивка изчезна от лицето на Смит. И шеговитостта. — Трябва да хванем онези мръсни Вълци много бързо или те наистина ще разстроят нашите планове.

49

21:54 часа

Фор Фингър Уу беше на високата кърма на моторизираната джонка, която се поклащаше сред лекото вълнение на мястото на срещата, доста навътре в морето. Всички светлини бяха загасени.

— Слушай, вълчо лайно, — изсъска той на Смолпокс Кин, който лежеше треперейки на палубата в краката му, обезумял от болка, с ръце привързани към тялото му и тежки вериги. — Искам да знам кой още е във вашата гадна банда и от къде взе монетата, половината от монетата. — Отговор не последва. — Разбуди мръсника.

Гудуедър Пуун услужливо изля още една кофа морска вода върху проснатия младеж. Когато и от това нямаше полза, той се наведе с ножа си. Смолпокс Кин веднага изскимтя и излезе от вцепенението.

— Какво, какво е това, Господи? — изпищя той. — Повече не… какво е това, какво искаш?

Фор Фингър Уу повтори онова, което беше казал. Младежът изписка отново, когато Гудуедър Пуун го бодна.

— Казах ви всичко… всичко… всичко. — Отчаяно, не вярвайки, че във вселената може да съществува толкова много болка, болка, която не можеше да се понесе, той отново избъбри кои бяха членовете на бандата, истинските им имена и адреси, дори за старата бавачка в Абърдийн. — Баща ми ми даде монетата… аз не зная откъде… той ми я даде, без да ми каже къ… той я даде къъълнааа сеее… — гласът му заглъхна.

Още веднъж припадна.

Фор Фингър Уу се изплю отвратен.

Дю не ло мо, днешната младеж няма никаква сила на духа!

Нощта беше тъмна и един неприятен вятър подухваше от време на време. Мощният и равномерно работещ мотор, който бръмчеше приятно задържаше неизбежното движение на джонката напред. Бяха на няколко мили югозападно от Хонконг, непосредствено зад морските пътища, зад водите на КНР и огромното устие на река Пърл до самото пристанище, откритото море беше до дясната страна на кораба. Всички платна бяха свити.

Той запали цигара и се закашля.

— Всички богове проклинат всички триединни мръсници.

— Да го събудя ли, пак? — попита Гудуедър Пуун.

— Не. Не, мръсникът каза истината, поне толкова колкото знае. — Загрубелите пръсти на Уу се протегнаха и нервно докоснаха половинката от монетата, която носеше около врата си под дрипавата си потна риза, за да се увери, че е още там. Вълнението се надигна у него при мисълта, че монетата може да е истинска, че може да е липсващото съкровище на Филип Чен.

— Много добре се справи, Гудуедър Пуун. Довечера ще получиш премия. — Погледът му се отправи на югоизток, търсейки сигнала. Той беше закъснял, но това още не го тревожеше. Носът му от само себе си подуши вятъра, а езикът му опита вкуса — остър и наситено солен. Очите му пребродиха небето, морето и хоризонта. — Скоро пак ще вали — измърмори той.

Пуун запали нова цигара от угарката.

— Това ще провали ли надбягванията в събота?

Старецът вдигна рамене.

— Ако боговете пожелаят. Мисля, че утре отново ще бъде адски облачно. Освен ако вятърът не промени посоката. Ще имаме дяволските ветрове, върховните ветрове, и онези мръсници могат да ни разпръснат по четирите морета. Пикая на върховните ветрове.

Гудуедър погледна на югоизток. Беше уловил нещо с периферното си зрение.

— Видя ли?

След миг Фор Фингър поклати глава.

— Има много време, много време.

— Да. — Старият моряк отново хвърли поглед на овързаното с вериги тяло. Лицето му се намръщи. — Еееий, но когато Доходният Чой пребледня като медуза при първи писък на този блудник и при вида на кръвта трябваше да пусна газ, да се изсмея и да спася реномето му! Днес младите нямат никакви сила на духа — повтори Уу, а после запали нова цигара и поклати глава. — Но ти си прав. След тази вечер Доходният ще бъде оставен там, където му е мястото, за да стане още по-доходоносен. — Той хвърли поглед на Смолпокс Кин. — Мъртъв ли е?

— Още не. Какъв противен кучи син и мръсник — да удари с лопата Сан Намбър Уан на „Хаус ъф Чен“, а после да ни излъже за това, айейа! И да отреже ухото на Чен и да обвини баща си и брат си и да лъже и за това! А после да вземе откупа, макар че не можеха да доставят стоките! Ужасно!

— Отвратително! — Старецът се изкикоти. — Дори по-ужасно, да позволи да го хванат. Но тогава ти показа грешката на този блудник в ужасните му начинания, Гудуедър Пуун.

Те се изсмяха щастливи.

— Да му отрежа ли другото ухо, Фор Фингър?

— Още не. Скоро, да, много скоро.

Пуун отново почеса главата си.

— Едно нещо не разбирам. Не разбирам защо ми каза да сложа техния знак на Сан Намбър Уан и да го оставя така, както те планираха да го оставят? — Той се намръщи. — Когато този блудният умре, това означава, че всички Бивши вълци са мъртви, айейа! Така, че каква е ползата от този знак?

Фор Фингър се изкикоти.

— Всичко става ясно на онзи, който чака. Търпение — каза той, много доволен от себе си.

Знакът внушаваше, че Вълците са живи. Ако само той и Пуун знаеха, че всички са мъртви, по всяко време можеше да възкреси, тях или заплахата от тях. По негова прищявка. „Да — помисли си щастливо той, — убий един, за да изпълниш с ужас десет хиляди! Вълците лесно могат да станат постоянен източник на допълнителен доход на нищожна цена. Няколко телефонни обаждания, едно или две умишлени похищения, може би още нечие ухо.“

— Търпение, Гудуедър Пуун. Скоро ще раз… — Той спря. Двамата мъже съсредоточиха поглед върху същата точка в тъмнината. Един малък слабо осветен товарен кораб току-що започна да се вижда. След миг две светлини проблеснаха на върха на мачтата му. Уу веднага отиде на командния пост и изпрати отговор. Корабът отвърна.

— Добре — щастливо каза Уу, святкайки в знак на потвърждение. Екипажът на палубата също беше видял светлините. Един изтича долу, за да доведе останалите моряци, а другите застанаха на бойните си позиции. Очите на Уу попаднаха на Смолпокс Кин. — Първо него — каза той с неприязън. — Доведете сина ми тук.

Пол Чой едва опипваше пътя си по палубата. С благодарност гълташе чистия въздух, вонята, която идваше от долните палуби надделяваше. Изкатери се по пътеката, водеща към кърмата. Когато видя червената мръсотия по палубата и лицето на Смолпокс, стомахът му отново се разбунтува и той още веднъж повърна през борда.

Фор Фингър Уу каза:

— Дай ръка на Гудуедър Пуун.

— Какво?

— Ушите ти с повърнато ли са пълни? — изкрещя старецът. — Дай му ръка.

Изплашен Пол Чой се олюля към стария моряк, а кормчията гледаше с интерес.

— Какво искаш… какво искаш да направя?

— Вземи му краката!

Пол Чой се опита да овладее желанието си да повърне. Затвори очи. Ноздрите му бяха пълни с миризмата на повръщано и кръв. Наведе се, взе краката и част от тежката верига и се олюля почти падайки. Гудуедър Пуун носеше основната част от теглото, а и с лекота можеше сам да го носи. Пол Чой също, ако беше необходимо. Той без усилие постави Смолпокс Кин върху перилата.

— Задръж го там! — по предварително споразумение с Фор Фингър старият моряк отстъпи назад, като остави Пол Чой да задържи изпадналия в безсъзнание, с осакатено лице и тежко тяло Кин.

— Пусни го през борда! — нареди Уу.

— Но, татко… моля те… той е… той не е мъ… не е мъртъв още. Мо…

— Пусни го през борда!

Извън себе си от страх и отвращение Пол Чой се опита да изтегли тялото на борда, но вятърът изрева, наклони джонката и последният от Бившите вълци се прекатури в морето и потъна без следа. Пол Чой безпомощно се втренчи във вълните. Видя, че по ризата и ръцете му има кръв.

— Тука! — с пресипнал глас Уу подаде на сина си бутилка. В нея имаше уиски, качествено уиски. Пол Чой малко се задави, но стомахът му задържа напитката. Уу се обърна към капитанския мостик, помаха на кормчията в посока на кораба, регулаторът беше отворен за пълен напред. Пол Чой почти падна, но успя да сграбчи парапета и се задържа на краката си, неподготвен за неочаквания рев и рязко увеличената скорост. Погледна баща си. Старецът беше до румпела, Гудуедър Пуун наблизо, и двамата се взираха в мрака. Виждаше малкия кораб и стомахът му отново се разбърка, мразеше баща си, гадно му беше, че е на борда, въвлечен в нещо, което очевидно е контрабанда.

„Каквото и да е направил този нещастен кучи син — помисли си той разярен — не заслужава да вземаш закона в свои ръце. Трябваше да бъде предаден на полицията, за да го обесят или тикнат в затвора или каквото и да е.“

Уу почувства очите му върху себе си и хвърли поглед назад. Лицето му не се промени.

— Ела — нареди той, а ръката му без палец мушкаше перилото пред него. — Застани тук.

Пол Чой вдървено се подчини. Беше много по-висок от баща си и Гудуедър Пуун, но изглеждаше като сламка в сравнение с всеки от тях.

Джонката вървеше бързо през мрака, морето и нощта бяха черни. Съвсем слаба лунна светлина проникваше през надвисналите облаци. Скоро се доближиха до кърмовата част на съда и до щирборда. Той беше малък, бавен и доста стар и тромаво се накланяше от вълните.

— Това е крайбрежен кораб — обясни Гудуедър Пуун, — наричаме ги тай-траулер. Има дузини мръсници във всички азиатски води. Те са въшките на моретата, Доходоносни Чой, с екипажи от отрепки и капитани — отрепки. Повечето правят курсове до Банкок, Сингапур, Манила, Хонконг и навсякъде, закъдето има товар. Този е от Банкок. — Изкашля се и се изплю, с което още веднъж отврати младежа. — Не бих искал да пътувам на някоя от онези смрадливи пачаври. Т…

Той спря. Имаше още един кратък проблясващ сигнал. Уу му отговори, тогава всички на палубата видяха плискането и как нещо тежко падна през борда. Фор Фингър Уу изкомандва „всички машини стоп“. Внезапната тишина беше оглушителна. Джонката се движеше леко и се отклоняваше от посоката докато намаляваше.

Един от наблюдателите на носа даде сигнал с флаг. Уу веднага ускори и направи поправка. Още един тих сигнал и нова смяна на посоката.

Уу веднага даде заден ход. Витлата тежко заудряха морето. После спря тласъка. Джонката беше по-близо до въжето на поклащащите се шамандури. Загрубелият старец изглеждаше като част от кораба със закованите си напред в морето очи. Уу вдървено маневрираше с тромавата джонка по посока на шамандурите. След няколко мига един моряк с дълъг закривен прът за акостиране се наведе от главната палуба и закачи въжето. Грубите коркови шамандури ловко бяха качени на борда. С привично движение главният матрос отряза шамандурите и ги захвърли през борда, след като се увериха, че балите прикрепени към другия край на въжето долу бяха здрави и непокътнати. Сега Пол Чой виждаше ясно. Бяха две, около шест на три фута, вързани заедно с въже здраво под водата, теглото им при потапянето държеше дебелото въже изпънато. Веднага щом всичко беше сигурно, товарът здрав по края, макар и все още пет или шест фута под повърхността на морето, главният матрос даде сигнал. Фор Фингър веднага приготви джонката за отплаване и те се понесоха в различни посоки.

Цялата операция беше проведена в тишина, без усилие и за секунди. След няколко мига слабите светлини на мачтите на тай-траулера изчезнаха в тъмнината и те отново бяха сами в морето.

Уу и Гудуедър Пуун запалиха цигари.

— Много добре — каза Гудуедър Пуун.

Фор Фингър не отговори, ушите му слушаха приятните звуци на моторите. „Няма проблеми там — помисли си той. Сетивата му изследваха вятъра. — Няма проблем там. — Очите му бродеха из мрака. — Там също няма нищо — каза си той. Защо тогава си неспокоен? Дали е заради седмия син?“

Хвърли поглед към Пол Чой, който беше до страничния отвор с гръб към него. Не. Там също няма никаква опасност. Пол Чой гледаше балите. Те оставяха малка диря. Любопитството му надделя и се чувстваше малко по-добре, уискито го затопляше и солта сега миришеше хубаво. Вълнението от срещата и това, че е далеч и на сигурно място.

— Защо не ги качиш на борда, татко? Можеш да ги изгубиш.

Уу побутна Пуун да отговори.

— По-добре е да оставим морските плодове на морето, Доходоносни Чой, докато е достатъчно безопасно, за да ги изнесем на брега. Айейа?

— Казвам се Пол. — Младият мъж погледна пак към баща си и потръпна. — Нямаше нужда да убивате оня блудния.

— Капитанът не го е убил — каза Гудуедър Пуун, хилейки се и отговаряйки вместо стареца. — Ти го направи, Доходоносни Чой. Ти го хвърли през борда. Видях го ясно. Бях на половин крачка от теб.

— Лъжи! Опитах се да го издърпам обратно! И при всички случаи той ми нареди да го направя. Той ме заплаши.

Старият моряк вдигна рамене.

— Разправяй ги тия на някой чужд дяволски съдия, Доходоносни Чой, и това няма да ти донесе никаква полза, дявол да го вземе!

— Името ми не е До…

— Капитанът на флотата те нарече Доходоносни, затова за всички богове ти си Доходоносният завинаги. Айейа — добави той, като се ухили на Фор Фингър.

Старецът нищо не каза само се усмихна и показа няколкото си счупени зъба и това направи гримасата му дори по-страшна. Плешивата му глава и потъмнялото лице кимаха в знак на съгласие. После спря очи на сина си. Пол Чой потрепери, независимо от смелостта си.

— Твоята тайна е дълбоко в мен, сине мой. Никога не бива да се страхуваш. Никой на тази лодка нищо не е видял. Така ли е, Гудуедър Пуун?

— Не, нищо. Всички богове и големи и малки са свидетели. Никой нищо не е видял!

Пол Чой отново се втренчи навъсено.

— Ти можеш да изгориш хартия в огън.

Гудуедър Пуун се изкикоти силно.

— На тази лодка можеш.

— Да — каза Уу, а гласът му беше рязък и груб. — На тази лодка можеш да запазиш тайна завинаги. — Той запали нова цигара, изкашля се и се изплю. — Не искаш ли да знаеш какво има в онези бали?

— Не.

— Това е опиум. Доставено на брега, тази нощна работа ще донесе 200 000 долара печалба, само на мен, с много премии за моя екипаж.

— Тази печалба не си заслужава риска, не и за мен. Аз те накарах да м… — Паул Чой спря.

Фор Фингър го погледна. Изплю се на палубата, подаде кормилото на Гудуедър Пуун и отиде до огромните тапицирани седалки, а след това иззвъня на кърмата.

— Ела тук, Доходоносни Чой — изкомандва той. Изплашен Пол Чой седна на посоченото място. Сега те бяха сами.

— Печалбата си е печалба — каза ядосан Уу. — 10 000 е твоят дял. Това е достатъчно да си купиш самолетен билет Хонолулу — Хонконг и да почиваме заедно десет дена. — Той видя мигновената радост да проблясва в лицето на сина му и вътрешно се усмихна.

— Аз никога няма да се върна — каза Пол Чой храбро. — Никога.

— О, ще се върнеш. Сега ще се върнеш. Ти си ловил риба в опасни води.

— Никога няма да се върна. Имам паспорт за САЩ и…

— И японска пачавра, айейа!

Пол Чой се взря в баща си, втрещен, че той знае. Обзе го ярост и скочи със свити юмруци.

— Тя не е пачавра. Тя е чудесна, тя е дама и нейните хора са…

— Тихо! — Уу внимателно изпусна ругатнята. — Много добре, тя не е пачавра, въпреки това за мен всички жени са пачаври. Тя не е пачавра, тя е императрица. Но все пак е мръсен дявол от Източното море, една от онези, които насилиха Китай.

— Тя е американка, американка като мен — пламна Пол Чой, юмруците му здраво се свиха, готов да скочи. Кормчията и Гудуедър Пуун се приготвиха да се намесят без това да проличи. В юмрука на Пуун проблесна нож. — Аз съм американец, тя е американка от японски произход и баща й беше с 442 в Италия…

— Ти си хакло, ти си Уу — рожба на морето, ти си един от хората на кораба и ти ще ми се подчиниш! Така е, Доходоносни Чой, ще се подчиниш! Айейа!

Пол Чой стоеше пред него разкъсван от ярост, опитваше се да е смел, защото в гнева си старецът бе страшен. Усещаше Гудуедър Пуун и останалите мъже зад гърба си.

— Не й казвай имената! Недей! Ти смееш да си размахваш юмруците пред мен? Пред мен, дето съм ти дал живот, и съм ти дал всичко? Всеки един шанс дори шанса да срещнеш тази… тази източна морска принцеса? Айейа?

Пол Чой усети, че сякаш се завърта като от силен вятър. Гудуедър Пуун се взираше в него.

— Това е капитанът на флотата. Ти ще го уважаваш! — желязната ръка на моряка го бутна обратно на седалките. — Капитанът каза да седнеш. Седни!

След малко Пол Чой попита мрачно:

— Как узна за нея?

Вбесен старецът изломоти:

— Всички богове на тази страна са свидетели. Човекът, на когото съм баща, е с мозък на маймуна и маниери на селянин. Мислиш ли, че не съм те наблюдавал? Пазил? Дали аз изпращам къртица сред змии или цивилизовано кученце сред чужди дяволи без защита? Ти си син на Уу Санг Фонг, шефа на „Хаус ъф Сийбърн Уу“ и аз те защитавам срещу всички врагове. Ти си мислиш, че нямаме достатъчно врагове, които биха разрязали твоя таен чувал и да ми изпратят съдържанието само за да ми отмъстят? Айейа?

— Не зная.

— Е, сега вече знаеш всичко много добре, сине мой!

Фор Фингър Уу съзнаваше, че това е смъртна схватка и трябва да е достатъчно умен, както трябва да е един баща. Не се страхуваше. Беше правил това с много синове и загуби само един. Но беше благодарен на тай-пана, който му даде информацията за момичето и нейните родители. „Това е разковничето — помисли си той — разковничето към това дръзко дете от третата жена, чиято Златна Бразда беше сладка и нежна като кост на риба докато беше жива. Може би ще му позволя да доведе мръсницата тук. Бедният глупак има нужда от пачавра, както и да я нарича. Дама? Ха! Чувал съм, че източните морски дяволи нямат косъмчета! Отвратително! Другия месец може да доведе курвата тук. Ако родителите й позволят да дойде сама, това ще означава, че наистина е пачавра. Ако — не, това ще е краят. Аз междувременно ще му намеря съпруга. Да. Коя? Една от внучките на Тайтфист? Или на Ландо Мата или… А-а, не беше ли и онова най-младото полублагородно зверче, обучено в Голдън Маунтън в училище за момичета, прочуто училище за момичета? Каква е разликата за този глупак дали е от благородна кръв или не?

Имам много синове. Дадох им живот. Те са ми задължени, а когато умра — на клона. Може би едно момиче хакло от лодките, с широки бедра и здрави стъпала ще е точно за него. Да, но еееий, няма нужда да режем твоята гордост, за да предизвикваме слабост в мехура ти, колкото и груби с лоши маниери да е мръсният тъпанар!“

— След месец Блек Биърд ще ти даде ваканция — каза накрая той. — Ще чакам това. С твоята печалба от 10 000 можеш да се поразходиш със самолет… Не! По-добре я доведи тука. Ще я доведеш тука след месец. Трябва да видиш Манила, Сингапур и Банкок и да посетиш там нашите капитани. Да, доведи я тука след месец, с твоите 10 000 ще платиш за билета и за всич…

— Не. Няма. Няма да го направя. И не искам пари от наркотици! Никога няма да приема пари от наркотици и ти препоръчвам веднага да се оттеглиш от търговията с нарко…

Внезапно цялата джонка беше обляна със светлина. Всички бяха заслепени за миг. Светлината от прожектора беше на щирборда.

— Спрете — дойде заповедта на английски по мегафона, после я повториха на хакло, а след това и на кантонезки.

Уу и Гудуедър Пуун първи реагираха и за част от секундата бяха в движение. Уу залюля здраво румпела, за да се отдели от патрула на морската полиция и пусна двете машини в пълен напред. Пуун скочи долу до мостчето към палубата, отряза въжето на товара и балите потънаха в морето.

— Спрете за проверка на борда — думите изречени с металически глас разтърсиха Пол Чой, който стоеше парализиран от страх. Той гледаше баща си, който бръкна в един сандък наблизо и извади няколко смачкани островърхи шапки на войници от КНР и си нахлупи една.

— Бързо — нареди той, като подхвърли една и на него. Изплашен, той се подчини и я нахлузи на главата си. Като по чудо сега целият екипаж беше с еднакви шапки, а няколко — в еднакво окъсани и смачкани военни куртки.

Сърцето му спря. Извадиха пушки от армията на КНР и шмайзери. Други отидоха до страната, която беше най-близо до полицейската лодка и започнаха да крещят неприлични думи. Лодката беше лъскава и маскировъчно сива, с оръдие на палубата и два включени прожектора. Беше на сто ярда от щирборда, моторите й тътнеха и с лекота вървеше успоредно с тях. Виждаха спретнатите моряци облечени в бяло, а на мостика — островърхите шапки на британските офицери.

Фор Фингър държеше рог, който използваше като тръба. Мина отстрани, шапката му беше нахлузена ниско и изръмжа:

— Разкарайте се оттука, варвари такива? Погледнете знамето ни! — Ръката му сочеше право към върха на мачтата. Там се вееше морското знаме на КНР. Отзад на кърмата имаше фалшив регистрационен номер на кантон в КНР. — Оставете един мирен патрул… вие сте в наши води.

Лицето на Пуун беше сгърчено в злобна усмивка. В ръката си държеше автоматичен пистолет от КНР. На светлината се виждаше само силуетът му, шапката му беше ниско прихлупена, за да попречи за установяването на самоличността му. Сърцето му също тупаше бързо, а в устата си усещаше сладко-горчив вкус, от който му се повдигаше. Бяха в международни води. Безопасността и водите на КНР бяха на петнайсет минути оттам. Той запъна пистолета. Нарежданията бяха пределно ясни. Никой нямаше да се качи на кораба тази вечер.

— Спрете! Ще се качим на борда!

Мнозина на борда загубиха първоначалната си увереност. Фор Фингър се наруга, че не е видял полицейската лодка или усетил присъствието й по-рано, но знаеше, че те имат електронни устройства, с които виждат в тъмнината, докато той трябва да разчита на очите и носа си и на шестото си чувство, което досега беше запазило него и повечето от хората му живи.

„Рядко се срещаше патрулна лодка така близо до китайски води. Въпреки, че товарът им беше заминал, на борда имаше пушки. Джос! Всички богове да се изпикаят на тази патрулна лодка! Гудуедър Пуун беше прав донякъде — каза си той. — Боговете ще решат дали беше разумно да вземат младежа на борда или не.“

— Разкарайте се оттука! Никой чужд дявол няма да пристъпи на борда на патрулна лодка на Китайската народна република!

Целият екипаж приветства възторжено думите му като прибавиха и доста цветисти мръсотии.

— Спрете!

Старецът не обърна внимание. Джонката се насочваше към устието на река Пърл с максимална скорост и всички на борда се молеха да няма патрули на КНР наблизо. На светлината на прожекторите видяха катера с десет въоръжени моряци срещу тях, но не бяха достатъчно бързи, за да ги изпреварят.

— За последен път, спреетеее!

— За последен път, по дяволите. Оставете мирния патрул на КНР…

Внезапно сирените на патрула завиха и светлината на прожектора продължи да ги осветява, докато той се впусна напред, пресече носа на лодката и остана там. Моторите й злобно ръмжаха, преграждайки пътя към спасението.

Пол Чой още се взираше във военния съд, с изострена предна част, оборудвана с оръдие на палубата, голяма картечница четири пъти по-мощна от тяхната. Виждаха униформените моряци на палубата и офицерите на борда, радарната антена, която стигаше навсякъде.

— Наведи си главата — Уу предупреди Пол Чой, който незабавно се подчини. Тогава Фор Фингър изтича на носа, Гудуедър Пуун застана до него. И двамата имаха автоматични картечници.

— Давай!

Започнаха да стрелят и водата в морето закипя към патрулната лодка. Внимаваха изключително много някой от куршумите да не се пръсне на палубата. Прожекторът веднага угасна, в заслепяващата тъмнина кормчията потегли, молейки се Уу правилно да е избрал. Джонката се плъзна край другия кораб на няколко ярда от дрейфа. Другият съд се втурна напред, за да се измъкне от обсега на куршумите. Кормчията зави обратно по посока на курса и се устреми там, където нямаше опасност.

— Добре — промърмори Уу, защото знаеше, че е спечелил още сто ярда. В мисълта си прехвърляше картата на тези води. Сега те бяха между Хонконг и водите на КНР няколкостотин ярда от истинската свобода. В тъмнината всички на борда държаха очите си плътно затворени. В мига, в който отново усетиха прожектора, те отвориха очите си и по-бързо се приспособиха. Нападателят беше извън обсега на картечницата, но все още отпред и все още на пътя. Уу мрачно се усмихна.

— Лий! — главният матрос бързо дойде и той му подаде картечницата. — Няма да я използваш докато не ти наредя и няма да убиваш никой от онези мръсници!

Внезапно тъмнината беше разсечена и гърмежът на палубното оръдие ги оглуши. След част от секундата и огромен стълб вода изригна от водата близо до носа на кораба им. Уу размаха юмрука си срещу кораба.

— Да ви вземат мътните вас и вашите майки! Оставете ни на мира или Председателят Мао ще потопи целия Хонконг!

Той забърза по палубата.

— Аз ще поема румпела!

Кормчията беше изплашен. Пол Чой също, но и странно възбуден и впечатлен от начина, по който баща му командваше и от реакцията на всички на борда — дисциплинирано, обратно на онова, което си представяше, че трябва да прави пъстрата измет от пирати.

— Спрете!

Пространството отново започна да се затваря, но патрулният кораб се пазеше извън обсега на картечницата, а катерът се движеше встрани от кърмовата част на кораба. Уу стоически поддържаше курса си. Още едно пламване, после още едно и… два снаряда достигнаха джонката и я залюляха.

— Дю не ло мо на всички майки — ахна Уу. — Всички богове помагат на онези артилеристи да са точни! — знаеше, че тези удари бяха само за сплашване. Неговият приятел Змията го увери, че на всички патрули им е наредено да не потапят бягаща джонка, на която се вее знамето на КНР в случай, че е истинско, никога да не се качват насила на борда, освен ако някой от техните моряци е бил убит или наранен. — Стреляй по тях — извика той.

Подчинявайки се, но много внимателно двамата мъже на носа стреляха във водата. Прожекторът не трепна, но внезапно угасна.

Уу твърдо поддържаше курса. „А сега какво? — запита се отчаяно той. — Къде отива този блудник?“ Очите му се взираха, за да видят патрулната лодка, а знаеше, че носът е наблизо. После видя силуета да завърта наляво край кормилната част. Бързо се носеше надолу с въртелив устрем, за да се изравни отстрани с куки за абордаж. Свободата беше на сто ярда пред тях. Ако се отскубнеше от новата опасност щеше да застане паралелно на международните води, корабът отново щеше да направи същото и щеше да го пази в открито море до привършването на амунициите му или до настъпването на зората. Не смееше да се впусне в истинска битка, защото знаеше, че ръката на британския закон е дълга и убийството на един от техните моряци се наказва с обесване. Никакви пари или високопоставени приятели нямаше да го предотвратят. Ако поддържаше курса, корабът можеше да го закачи, а той знаеше колко сръчни и добре тренирани бяха тези кантонезки моряци и как мразеха онези, които бяха хакло.

Лицето му се сгърчи. Почака, докато патрулният кораб приближи на петдесет ярда от кърмата и рязко обърна румпела на кораба, молейки се капитанът отсреща да е буден. За миг двата кораба бяха в критична ситуация. После патрулният зави, за да избегне сблъсъка, а килватерът от витлата ги опръска. Уу изви щирборда и включи всички регулатори напред. Спечелиха още няколко ярда.

Патрулният кораб бързо навакса. Той ръмжеше наоколо в кръг, приближавайки се от друга посока. Вече бяха в китайски води. Фор Фингър с надежда пусна руля и вдигна друг автомат. Лаещото така-така-така изпълни пространството. Светлината на прожектора — плисна рязко и зловещо върху него. Той извърна главата си и примигна, продължавайки да стои наведен с нахлупена шапка. Когато отново можеше да вижда, насочи автомата директно към светлината, псувайки мръсно, изплашен, че ще го превземат с абордаж и ще го извлекат от безопасността. Горещата цев се затресе, когато се прицели в светлината, а пръстът му беше на спусъка. Очакваше го смърт, ако стреля и затвор, ако не стреля. Страхът пълзеше в него и по целия му кораб.

Но светлината не се спусна, както очакваше. Остана назад и видя вълните край носа й да утихват и сърцето му отново започна да бие. Патрулният кораб го пускаше да мине. Змията беше прав!

Разтреперан остави оръжието долу. Рупорът беше наблизо. Той го поднесе към устата си.

— Победа за Председателя Мао! — изрева той с цялата си мощ. — Стойте вън от нашите води, вие проклети чужди дяяяяволи! — Думите, изпълнени с радост отекнаха през морето.

Екипажът му сипеше подигравки, размахваше юмруци към светлината. Дори Пол Чой, обзет от вълнението също крещеше. Всички разбраха, че патрулният кораб няма да посмее да навлезе в китайски води.

Светлината на прожектора изчезна. Когато очите им привикнаха, видяха патрулният кораб да стои напречно почти неподвижно. Бяха включени светлините на мачтите.

— Ще ни следят с радара — промърмори Пол Чой на английски.

— Какво?

Той повтори на хакло, използвайки английската дума радар, но я обясни като вълшебно око. И Пуун и Фор Фингър знаеха за радара по принцип, макар че никога не бяха виждали.

— Какво значение има това? — присмя се Уу. — Техните вълшебни екрани или вълшебни очи няма да им помогнат сега. Ние лесно можем да се измъкнем от тях в каналите край Лан Тао. Няма никакво доказателство срещу нас, никаква контрабанда на борда, нищо!

— Ами оръжията?

— Или ще ги изхвърлим през борда, или ще се отървем от онези луди кучета и ще си запазим оръжията! Ееех, Гудуедър Пуун, когато онези снаряди полетяха към нас аз си помислих „Край, свърши се с нас!“

— Да — съгласи се Пуун щастливо. — А когато ние стреляхме в мрака по мръсниците… дявол да го вземе! Винаги съм искал да използвам тези оръжия!

Уу се смя, докато по лицето му потекоха сълзи.

— Да, да, Стари приятелю — после той обясни на Пол Чой стратегията, която Змията беше разработил за тях. — Добра е, айейа!

— Кой е Змията? — попита Пол Чой.

Уу се поколеба, малките му очи блестяха.

— Един служител, полицейски служител, Доходоносни Чой.

— С изхвърлянето на товара нощта изобщо не е доходоносна — каза раздразнено Пуун.

— Да — съгласи се Уу, също така ядосано. Вече беше обещал диамантен пръстен на Винъс Пун, за който възнамеряваше да плати от сделките тази вечер. Сега ще трябва да дръпне от спестяванията си, което противоречеше на принципите му. „За уличници се плаща от това, което изкарваш в момента и никога от спестяванията си, затова пикай на онзи полицейски кораб — помисли си той. — Без диамантен подарък… Ееех, но нейната Прелестна Кутия е всичко, за което претендираше Ричард Куанг, а виещите се движения на задника й — всичко, което мълвата обещаваше. А тази вечер… тази вечер, след като приключи в телевизионното студио, нейната Великолепна Врата трябва да се отвори още веднъж!“

— Джос, този остронос бандит ни откри тази вечер — каза той. Мъжествеността му въстана при мисълта за Винъс Пун. — Всичките тези пари заминаха, а разходите ни са тежки!

— Изгубен ли е товарът? — запита силно изненадан Пол Чой.

— Разбира се, че е изгубен, замина на дъното — каза раздразнено старецът.

— Нямате ли маркер или звукова сигнализация върху него? — Пол Чой употреби английската дума, обяснявайки им. — Предположих, че има или плувка, която сама ще се освободи химически, така че вие да можете да си го върнете или да изпратите водолази, когато е безопасно да се направи това. — Двамата мъже го гледаха с отворени усти. — Какво има?

— Лесно ли е да се намерят тези звукови сигнализации или да се уреди изплуването след ден или два? — попита Уу.

— Или за седмица или две седмици, ако искаш, татко.

— Ще запишеш ли как да се направи всичко това? Можеш ли да го уредиш?

— Разбира се. Но защо не си купиш вълшебно око, като тяхното?

— За какво ни е и кой може да работи с него? — подигра се старецът отново. — Ние имаме носове и уши и очи.

— Но ви хванаха тази вечер.

— Дръж си езика! — каза ядосано Уу. — Това е Джос, джос, шега на боговете. — Ние сме в безопасност и това е, което има значение!

— Не съм съгласен, капитане — каза Пол Чой без страх сега, когато всичко си беше на мястото. — Би било лесно да оборудваме тази лодка с вълшебно око — тогава ще можете да ги виждате веднага щом те ви видят. Така че без страх ще им натриете носовете и никога няма да си губите товара. Айейа? — Той се усмихна вътрешно като видя, че захапаха въдицата — Никога няма да направите грешка, дори и най-незначителна. И няма да сте в опасност. И товар със сигнализатори. Няма нужда дори да си до мястото на спуснатия товар, айейа?

— Това би било чудесно — каза Пуун пламенно. — Но, ако боговете са срещу теб, Доходоносни Чой, дори и вълшебни очи няма да ти помогнат. Тази вечер беше на косъм. Този мръсник не трябваше да е там.

Те погледнаха кораба, който стоеше неподвижно. Чакащ. Уу включи мотора, за да се придвижат бавно напред.

— Не искам да навлизаме много дълбоко във водите на КНР — каза неспокойно той. — Онези мръсници нито са така вежливи, нито много-много спазват закона. — Той потръпна. — Бихме могли да си вземем едно вълшебно око, Гудуедър Пуун.

— Защо не си набавите една от онези патрулни лодки? — каза Пол Чой като отново хвърли въдица. — Или някоя малко по-бърза. Тогава ще можете и да ги изпреварвате.

— Някоя от онези? Ти луд ли си?

— Кой би ни продал такава? — запита Уу, изгаряйки от нетърпение.

— Японците.

— Разкарай оттук всички дяволи от източните морета! — каза Пуун.

— Може би те ще ви построят нещо такова, оборудвано с радар. Те…

Той спря, тъй като полицейският патрулен кораб запали силно ръмжащите си мотори и с включена сирена се втурна шумно в нощта.

— Виж го, отива си — каза Пол Чой на английски с възхищение. — Елегантен кучи син.

Той го повтори на хакло.

— Обзалагам се, че е хванал тай-траулера с вълшебното си око. Те виждат всичко, всяка джонка, всеки кораб на няколко мили, дори и в буря.

Фор Фингър Уу замислено даде на кормчията нов курс и оставайки във водите на КНР се насочиха на север към островите и рифовете около Лан Тао, където щеше да е в безопасност за следващата среща. Там можеха да се прехвърлят на друга джонка с истински регистрации от КНР и Хонконг и да се промъкнат обратно в Абърдийн. Абърдийн! Пръстите му отново нервно докоснаха половинката монета. Беше я забравил в суматохата. Сега пръстите му потрепериха и безпокойството му пламна при мисълта за срещата му с тай-пана тази вечер. Имаше много време. Нямаше да закъснее. Въпреки това увеличи скоростта.

— Елате — повика Пуун и Пол Чой на възглавниците в задната част на кораба, където щяха да са насаме.

— Може би ще е разумно да си останем с джонките и да не вземаме от тези мръсни кораби, сине мой. — Пръстът на Уу прободе мрака в посоката, където беше патрулният кораб, — Чуждите дяволи още повече ще полудеят, ако имам някой от тях в моята флота. Но това твое вълшебно око… можеш ли да го инсталираш и да ни покажеш как да си служим с него?

— Мога да доведа експерти, които да го направят. Хора от Източното море, ще бъде по-добре да ги използваме тях, а не британци или германци.

Уу погледна приятеля си.

— Айейа!

— Не искам някое от тези лайна или техните вълшебни очи на кораба ми. Ако разчитаме на мръсниците, ще загубим богатствата си заедно с главите си — възропта другият.

— Ама да виждаме, когато другите не могат? — Уу пушеше цигарата си. — Има ли друг продавач, Доходоносни Чой?

— Те са най-добрите. И най-евтините, татко.

— Най-евтините, айейа? Колко ще струва това?

— Не зная. 20 000 щатски долара, или пък 40…

Старецът избухна.

— 40 000 щатски долара? Да не съм направен от злато? Аз изкарвам парите си с труд. Да не съм Император У?

Пол Чой остави стареца да се навика. Не изпитваше нищо към него. Нищо след ужаса на цялата нощ, убийството и жестокостите, изнудването и най-вече заради думите на баща му срещу момичето. Уважаваше го заради това, че е моряк, заради смелостта му и умението да ръководи. И като глава на дома. Нищо повече. И от сега нататък ще се отнася към него така както с всеки друг мъж.

Когато почувства, че старецът си е излял яда, той каза:

— Аз мога да ти инсталирам първото вълшебно око и да обуча двама души за тебе без пари, ако искаш.

Уу и Пуун се вторачиха в него. Фор Фингър веднага застана нащрек.

— Как така без пари?

— Аз ще го платя вместо теб.

Пуун започна да се подиграва, но Уу изсъска:

— Млъкни, глупако и слушай. Доходоносният Чой знае неща, които ти не знаеш! — очите му заблестяха още повече. Ако има вълшебно око, защо да няма и диамант? И ако има диамант, защо да няма и палто от норка и всичко необходимо, което онази неискрена проститутка ще иска, за да поддържа възторжената си цепка, ръце и уста.

— Как ще платиш за това, сине мой?

— От печалба.

— Печалба от какво?

— Искам контрола, за един месец, върху твоите пари във „Виктория“.

— Невъзможно!

— Отворихме сметки за 22 423 000. Контрол за един месец.

— Какво да правиш с тях?

— Сделки на фондовата борса.

— Аха, да играеш на фондовата борса? С моите пари? Моите спечелени с тежък труд пари? Никога.

— Един месец. Ще си поделим печалбата.

— О, ще делим! Това са моите скапани пари, а ти искаш да делиш с мен наполовина. Дю не ло мо! Половината от какво?

— Може би от още двадесет милиона. — Пол Чой остави сумата да виси. Видя алчността, изписана на лицето на баща му и знаеше, че въпреки че преговорите ще са горещи, ще се споразумеят. Въпрос на време.

— Ай-ай-ай, това е невъзможно, изключено!

Старецът почувства сърбеж отдолу и се почеса. Мъжествеността му въстана. Помисли си за Винъс Пун, която го караше да се изправя така, както не му се беше случвало от години, и за предстоящия им гуляй тази вечер.

— Може би просто ще платя за това вълшебно око — каза той, като проверяваше решителността на младия мъж.

Пол Чой събра цялата си смелост.

— Да, разбира се, че можеш, но тогава аз напускам Хонконг.

Езикът на Уу злобно се стрелна.

— Ти ще заминеш, когато ти кажа аз.

— Но, ако аз не мога да нося печалба и да вложа в работа скъпото си обучение, тогава защо да оставам? За да съм сводник на твоите лодки? За удоволствие ли похарчи всичките тези пари по мен? Моряк на джонка, която може да бъде похитена по волята на близкия катер на дяволските чужденци? Не, по-добре да замина. По-добре да нося доходи на някой друг, за да започна да изплащам онова, което си вложил в мен. Ще дам едномесечно предизвестие и тогава ще замина.

— Ще заминеш тогава, когато ти кажа аз — добави Уу неприязнено. — Ловиш риба в мътни води.

— Да. — „А също и ти — искаше да добави Пол Чой безстрашно. Ако си мислиш, че можеш да ме изнудиш, че аз съм на твоята въдица, то ти си на моята и имаш повече какво да губиш. Не си ли чувал за свидетелстване на съучастници, предавайки съучастниците си, да помолят за прошка“. Но той запази този бъдещ „номер“ в тайна, за да бъде използван, лицето му изразяваше вежливост и любезност.

— Всички води са опасни, ако боговете решат, че са опасни — каза той загадъчно.

Уу смукна дълбоко от цигарата си, усещайки дима дълбоко в себе си. Забеляза промяната в младия мъж пред него. Беше виждал много такива промени в много мъже. В много синове и много дъщери. Опитът от дългия му живот викаше: „Внимание! Това кученце е опасно, много опасно. Гудуедър Пуун беше прав: беше грешка, че доведох Доходоносния Чой на борда тази вечер. Сега той знае твърде много за нас.“

50

21:35 часа

Той тръгна по „Конът роуд“ щастлив, че толкова лесно му се удаде да се измъкне от тях. „Мръсни глупаци — помисли си, а възбудата му растеше — няма да мине много време преди всички те да си получат заслуженото, особено Бродхърст.“

Когато се увери, че е чист той спря под една улична лампа, обърна се кръгом в гъстия поток от пешеходци, бързащи и в двете посоки и махна на едно такси.

— Ето — каза той и даде на шофьора един адрес, написан на машина върху парче хартия.

Шофьорът го взе, вгледа се в него начумерен и си почеса главата.

— На китайски е. На гърба е на китайски — каза Грей услужливо.

Шофьорът не му обърна никакво внимание, гледайки неразбиращо адреса на английски. Грей се протегна и обърна бележката:

— Ето!

Шофьорът обърна арогантно хартията и отново погледна кръвнишки английския. После избълва куп проклятия, включи съединителя с рязко движение и се включи в ревящото движение.

„Грубиян“ — помисли Грей доста ядосан.

Таксито постоянно стържеше при смяната на скоростите. Докато навлизаше в града, шофьорът караше на заден по еднопосочните улици и тесни улички, за да се върне на „Конът роуд“.

Спряха пред съмнителен стар блок на една още по-съмнителна улица. Тротоарът беше разбит, тесен и изпъстрен с локви, колите свиреха пронизително с клаксоните си на спрялото такси. Нямаше номера, за да се ориентират. Грей излезе, каза на шофьора да чака и се върна малко назад до нещо, което приличаше на странична врата. Някакъв старец седеше на един счупен стол, пушеше и четеше вестник за състезания под една електрическа крушка.

— Това ли е улица „Куанс ийк“ номер 68 в Кенеди таун? — запита вежливо Грей.

Старецът се втренчи в него сякаш беше чудовище от друга планета, после го заля с порой от раздразнение на кантонезки.

— Улица „Куанс ийк“ 68 ли е? — повтори Грей по-бавно и по-силно. — Ке-не-ди та-ун?

Последва още един поток от гърлен кантонезки и грубо посочване към една малка врата. Старецът се изкашля, изплю се и отново се зае с вестника, прозявайки се.

— Мръсен педераст — измърмори Грей, кипвайки. Отвори вратата. Вътре имаше мъничко, мрачно фоайе със смъкната боя и жалка редица от пощенски кутии с имена върху тях. С голямо облекчение видя името, което търсеше.

Върна се при таксито, извади портфейла си и два пъти внимателно погледна сумата върху апарата, преди да плати.

Асансьорът беше мъничък, кален, създаваше чувство за клаустрофобия и ужасно скърцаше. Слезе на четвъртия етаж и натисна бутона на номер 44. Вратата се отвори.

— Мистър Грей! Сър, това е чест! Моли, негова светлост пристигна! — Сем Фан му се усмихваше сияещ. Той беше голям и пълен йоркширец, червендалест със светлосини очи, бивш миньор и домакин на магазин, с важни приятели в Лейбъристката партия и Съвета на трейдюнионите. Лицето му беше дълбоко набраздено и покрито с дупчици, порите му бяха поели прашинки от въглищен прах. — Дявол го взел, това е удоволствие!

— Благодаря, мистър Фан. И на мене ми приятно да се запознаем. Слушал съм много за вас. — Грей свали шлифера си и с удоволствие прие поднесената бира.

— Седнете тук.

Апартаментът беше малък, безукорно чист, обзавеждането — скромно. Миришеше на пържени наденички и картофи и препечен хляб. Моли Фан излезе от кухнята, ръцете й бяха червени от дългогодишно търкане и миене. Беше ниска и закръглена, от същия миньорски град като мъжа й, на същата възраст и също толкова силна.

— Я, виж ти — каза сърдечно тя. — Бяхме като ударени от гръм като чухме, че ще ни посетите.

— Нашите общи приятели искаха новини от първа ръка за това как вървят нещата ви.

— Екстра. Караме я екстра — каза Фан. — Е, ясно е, че не е като у дома в Йоркшир липсват ни приятелите и Юниън хол, но имаме подслон и по малко храна. — Чу се шум от пускане на вода от тоалетната. — Имаме един приятел, с който си мислехме, че може да искате да се запознаете — каза Фан и отново се усмихна.

— О-о?

— А-ха.

Вратата на тоалетната се отвори. Едрият брадат мъж протегна ръката си топло.

— Сем ми е разказвал много за вас, мистър Грей. Аз съм капитан Грегор Суслов от съветския флот. Корабът ми е „Иванов“. Правим малък ремонт в това пристанище.

Грей сдържано се ръкува.

— Приятно ми е да се запознаем.

— Ние имаме някои общи приятели, мистър Грей.

— О!

— Да. Зденек Хонзолов от Прага.

— О! О, да! — усмихна се Грей. — Запознах се с него при посещение на една парламентарна делегация на трейдюнионите в Чехословакия миналата година.

— Хареса ли ви Прага?

— Много е интересна. Много. Не ми хареса обаче… съветското присъствие.

Суслов се изсмя.

— Ние сме поканени от тях. Обичаме да се грижим за приятелите си. Но, аз също не одобрявам голяма част от онова, което става. Там в Европа. Дори у майка Русия.

Сем Фан каза:

— Седнете, моля ви се, седнете.

Те насядаха около голямата маса във всекидневната, застлана с чиста бяла покривка.

— Вие разбира се знаете, че не съм и никога не съм бил комунист — каза Грей. — Не одобрявам полицейските държави. Убеден съм, че пътят към бъдещето е нашият британски демократичен социализъм — Парламент, избрани депутати, опозиция… макар че много от идеите на марксизма-ленинизма заслужават специално внимание.

— Политика! — каза Суслов неодобрително. — Трябва да оставим политиката на политиците.

— Мистър Грей е един от най-добрите говорители в Парламента, Грегор. — Моли Фан се обърна към Грей. — Грегор също е добър момък, мистър Грей. Той не е един от онези гадове. — Тя отпи от чая си. — Грегор е добър момък.

— Точно така, моме — каза Фан. — Не много добър, надявам се — каза Грей и те се разсмяха. — Какво те накара да се установиш тук, Сем?

— Когато се пенсионирахме, мисис Фан и аз, искахме да видим малко свят. Имахме някоя и друга пара настрани, осребрихме една скромна застрахователна полица, която имахме и си наехме каюта на един товарен кораб…

— О, Боже, беше наистина много хубаво — намеси се Моли Фан. — Ходихме до толкова много чужди места. Беше наистина прекрасно. Но като дойдохме тук, Сем се чувстваше малко зле, затова слязохме и трябваше да хванем товарния кораб на връщане.

— Точно така — каза Сем. — Тогава срещнах един почтен и симпатичен мъж, който ми предложи работа. — Той засия и разтърка черните дупчици по лицето си. — Консултант на някакви мини, за които отговаряше той, в някакво място, наречено Формоза. Ходихме веднъж там, но нямаше за какво да оставаме, затова се върнахме. Това е всичко, мистър Грей. Правим малко месинг, бирата е добра, затова решихме да останем. Всичките ни деца са големи… — Той пак засия, показвайки очевидно изкуствените си зъби. — Сега ние сме жители на Хонконг.

Те любезно си побъбриха. Грей би бил напълно убеден в измислената за прикритие история на семейство Фан, ако преди да замине от Лондон не беше прочел поверителното досие. Само на малцина беше известно, че Фан е член на БКП, Британската комунистическа партия. След пенсионирането му той беше изпратен в Хонконг. Мисията му беше да изпраща информация за всичко, което правят административният и законодателният апарат на Хонконг.

След няколко минути Моли Фан потисна прозявка.

— Боже, Боже толкова съм уморена! Ако ме извините, мисля да си лягам.

Сем каза:

— Отивай.

Те поприказваха още малко за незначителни неща, а след това той също се прозя.

— Ако ме извините, аз също мисля да си лягам. Вие не ставайте, поговорете си за вашите работи. Ще се видим, преди да си тръгнете от Хонконг, мистър Грей… Грегор.

Той се ръкува с тях и затвори вратата на спалнята зад себе си. Суслов отиде до телевизора и го включи със смях.

— Гледали ли сте хонконгската телевизия? Рекламите са много смешни.

Регулира звука достатъчно високо, така че вече можеха да разговарят, без да ги чуват.

— Човек трябва да е много предпазлив, нали?

— Нося ти братски поздрави от Лондон — каза Грей, а гласът му беше все така тих. От 1947 година той беше сред управляващите кръгове комунисти, по-прикрит и от Фан.

— А аз им ги връщам — Суслов рязко посочи с палец към затворената врата. — Доколко са посветени те?

— Само, че съм от лявото крило и че съм потенциален симпатизант на Партията.

— Отлично — отдъхна си Суслов.

Центърът подготви тази лична среща отлично. Роджър Крос, който не знаеше нищо за връзката му с Грей, му каза, че няма никакви „опашки“ след членовете на Парламента.

— Тук сме в пълна безопасност. Сем е много добър. Ние също получаваме копия от докладите му. А и той не задава никакви въпроси. Вие, британците, сте много скъпи на думите и много способни, мистър Грей. Моите поздравления.

— Благодаря.

— Как мина срещата ви в Пекин?

Грей извади купчина листове.

— Това е копие от нашите поверителни доклади до Парламента. Прочети ги, преди да тръгна. Пълният доклад ще получиш по канал. Накратко, аз смятам, че китайците са изключително враждебно и ревизионистично настроени. Лудият Мао и неговият кормчия Джоу Ен-лай са непреклонни врагове на международния комунизъм. Китай е слаб във всичко, освен във волята да се бие и те ще се бият до последно, за да защитят земята си. Колкото по-дълго чакаш, толкова по-трудно ще бъде да ги задържиш, но докато не притежават ядрено оръжие и далекообхватни системи за нападение, не представляват заплаха.

— Да. А търговията? Какво искат?

— Тежка индустрия, нефтопреработващи заводи, съоръжения за петролни кладенци, химически заводи, заводи за стомана.

— Как ще плащат?

— Казаха, че имат много чужда валута. Голяма част от нея доставя Хонконг.

— Питаха ли за оръжия!

— Не. Директно, не. Те са умни, а и ние невинаги разговаряхме или се срещахме като група. Бяха инструктирани за мен и Бродхърст — не ни харесваха и не ни се доверяваха. Вероятно са разговаряли частно с Пениуърд или един от другите консерватори, макар че те няма да им помогнат. Чу ли, че умря?

— Да.

— Щастливо избавление! Той беше враг — Грей отпи от бирата си. — КНР иска оръжия, за това съм сигурен. Те са потайни и отвратителни хора.

— Какво представлява Джулиън Бродхърст?

— Интелектуалец, който си въобразява, че е социалист. Боклук, но полезен в момента. Патриций и сноб — каза Грей с подигравка. — Заради това ще бъде сила в следващото правителство на лейбъристите.

— Ще дойдат ли на власт лейбъристите при следващите избори?

— Не, не мисля, въпреки че работим много усилено, за да помогнем на лейбъристите и либералите.

Суслов се намръщи.

— Защо поддържате либералите? Те са капиталисти.

Грей сардонично се изсмя.

— Не разбираш нашата британска система, капитане. Ние сме много щастливи, че можем да гласуваме за три партии и имаме двупартийна система. Либералите разделиха гласовете си в наша полза. Трябва да ги насърчаваме. — Допи бирата си и извади още две от хладилника. — Ако не бяха либералите, лейбъристите никога нямаше да влязат, никога! Няма и да влязат.

— Не разбирам.

— В най-добрите времена гласовете за лейбъристите са 45 процента, малко под 45 процента. Консерваторите, торите, са горе-долу същите, но обикновено получават малко повече. Останалите гласуват за либералите. Ако няма кандидат от либералите, мнозинството ще гласува за консерваторите. Всички са глупаци — каза той самодоволно. — Британците са глупави, другарю. Либералната партия е постоянният паспорт на лейбъристите към властта, а следователно — нашата. Скоро БКП ще поеме контрола на конгреса на трейдюнионите, а по този начин и на лейбъристите, тайно, разбира се. — Той отпи голяма глътка. — Британската тълпа е глупава, тя почти не представлява заплаха. Всички са животни. Само неколцина вярват в демократичния социализъм. Дори и така — добави той с голямо задоволство, — ние съборихме и се изпикахме на тяхната скапана Империя с операция „Лайън“. — Операция „Лайън“ беше разработена веднага щом болшевиките дойдоха на власт. Целта беше разрушаване на Британската империя. — Само за осемнадесет години, от 1945 насам най-великата империя, която е имало някога изчезна в небитието.

— Освен Хонконг.

— Скоро и това ще си замине.

— Нямам думи, за да изразя значението, което моите шефове придават на твоята работа — каза Суслов с престорено възхищение. — Твоята и на всички наши британски братя. — Нареждането беше да се отнася почтително към този мъж, да го разпита за мисията му в Китай, да предаде заповедите като молби. И да го ласкае. Той беше прочел досиетата на Грей и на семейство Фан. Според класификацията на Берия, Робин Грей беше 4/22/а: Важен британски предател, който предаваше сведения в името на марксистко-ленинските идеали. Трябва да бъде използван, без да му се гласува доверие и ако британската комунистическа партия някога вземе властта, незабавно да бъде ликвидиран.

Суслов гледаше Грей. Нито на Грей, нито на семейство Фан беше известна истинската му длъжност. Знаеха, че е член на комунистическата партия във Владивосток, което го имаше и в досието му в СИ.

— Имаш ли някаква информация за мен? — попита Суслов.

— Да, а също и няколко въпроса с твое разрешение.

— Какво става с вашето изпълнение на Пражкото указание 72? — Тази строго секретна директива отделяше първостепенно значение на проникването на специалисти, прикрити като управители на магазини, във всеки завод за производство на автомобили в САЩ и на Запад — автомобилостроенето, заради безбройните сродни промишлености.

— Вървим с пълна скорост напред — отговори Грей с ентусиазъм. — Внезапните и неофициални стачки са пътят към бъдещето. С такива стачки можем да разпространяваме йерархическите съюзи, без да разрушаваме съществуващото профсъюзно движение. Нашите профсъюзи са разпокъсани. Умишлено. Петдесет мъже могат да представляват отделен съюз, който доминира над хиляди, и тъй като няма тайно гласуване, малцинството ще управлява мнозинството! — той се засмя. — Ние сме напред в графика и сега имаме братя в Канада, Нова Зеландия, Родезия, Австралия, особено в Австралия. След няколко години ще имаме обучени агитатори във всеки важен съюз на англоезичния свят. Един британец ще ръководи работниците там, където има стачка: Сидни, Ванкувър, Йоханесбург, Уелингтън. Непременно британец!

— И ти ще си един от ръководителите! Прекрасно! — Суслов му даде възможност да продължи, направляваше го нататък отвратен, че така лесно се оставяше да го ласкаят. „Колко са ужасни предателите.“ — Скоро ще се сдобиете с рая, за който мечтаете и ще настъпи мир.

— Няма да мине много време — каза Грей пламенно. — Ние намалихме въоръжените служби, а догодина ще ги намалим още повече. Войната свърши. Бомбата направи това. Само гадните американци, с тяхната надпревара във въоръжаването пречат, но скоро ще ги принудим да сложат оръжията си и ще бъдем равни.

— Знаеш ли, че Америка тайно въоръжава Япония? Не знаеше ли? — на Суслов му беше добре известно, че Грей прекара три години и половина в японски военнопленнически лагер. — Не знаеш ли, че в момента има мисия на САЩ в Япония, за да разговарят с тях дали биха приели ядрени оръжия?

— Никога няма да посмеят.

— Но те го направиха, мистър Грей — каза Суслов и лъжата се изплъзна така леко. — Разбира се всичко това е напълно секретно.

— Можеш ли да ми кажеш подробности, които да използвам в Парламента?

— Ще помоля моите началници да ти подсигурят това, ако смяташ, че ще има полза.

— Моля те, колкото е възможно по-скоро. Ядрени бомби… Боже!

— Твоите хора, обучените експерти, също ли са в британските ядрени заводи?

— Какво? — Грей с усилие се концентрира, откъсвайки мислите си от Япония. — Ядрени заводи?

— Да. Внедряваш ли там твоите британци?

— Не, има само един-двама в два завода в Обединеното кралство и те не са важни. Наистина ли янките въоръжават японците?

— Не е ли Япония капиталистическа? Не е ли протеже на САЩ? Не строят ли и те ядрени заводи? Ако не беше за Америка…

— Тези мръсници! Да благодарим на Бога, че и вие притежавате бомбите, иначе всички ние щяхме да сервилничим!

— Може би е трябвало да положиш известни усилия върху ядрените заводи, а? — каза Суслов спокойно, поразен, че Грей би могъл да е толкова лековерен.

— Защо?

— Има едно ново изследване, предадено от твоя сънародник Филби.

— Филби ли? — Грей си спомни колко шокиран и изплашен беше от разкриването на Филби и отлитането му, а после си отдъхна, че не е разкрит списъкът с ядрото на БКП. — Как е той?

— Разбирам, че е много добре. Работи в Москва. Познаваше ли го?

— Не. Той беше във Форин офис, в стратосферата. Никой не знаеше, че е един от нас.

— Той изтъква в изследването си, че един ядрен завод сам се издържа, че може сам да произвежда гориво за себе си и за други. Щом започне да работи, той действа почти вечно, има нужда от няколко високо квалифицирани специалисти, високообразовани техници, за да работят в него, никакви работници, за разлика от нефта или въглищата. В момента цялата индустрия на Запада е зависима от въглища или нефт. Филби предлага да поощряваме използването на нефта, а не въглищата и изцяло да отхвърлим ядрената енергия. Какво ще кажеш?

— А, сега разбирам смисъла! — лицето на Грей стана по-строго. — Ще трябва да се вмъкна в парламентарния комитет, за да изуча атомната енергия.

— Това ще бъде ли лесно?

— Твърде лесно. Британците са мързеливи, не искат никакви проблеми. Стремят се да работят възможно най-малко за възможно най-много пари, да ходят в кръчмата и на футбол в съботите и никаква неплатена работа, никакви скучни комитети след работа, никакви спорове. Твърде лесно е.

Суслов въздъхна, много доволен, работата му беше почти свършена.

— Още една бира?

— Не. Случайно да познаваш някой писател, който в момента е тук, гражданин на САЩ, Питър Марлоу?

Главата на Грей щракна.

— Марлоу? Познавам го много добре, но не знаех, че е американски гражданин. Защо?

Суслов прикри интереса си и вдигна рамене.

— Щях просто да те питам, тъй като ти си англичанин, а и той е бил англичанин.

— Марлоу е един гнусен мръсник от висшето общество без морал. От години не съм го виждал, от 45-та, откакто се премести тук. Беше и в Чанги. Не знаех, че е писател, че е един от асовете в киното до вчера. Какво е важно за него? Какво важно има около него?

— Той е писател — каза изведнъж Суслов. — Прави филми, които чрез телевизията стигат до милиони зрители. Центърът не изпуска от очи западните писатели като част от политиката. О, да, ние знаем за творците в Русия и какво значение имат те. Нашите писатели винаги са ни посочвали пътя, мистър Грей, те са формирали нашето мислене и чувства — Толстой, Достоевски, Чехов, Бунин… — той добави с гордост — те са водачи. Ето защо ние трябва да ги направляваме и да контролираме тяхната работа или да я погребваме — той погледна Грей. — Вие трябва да нравите същото.

— Ние подкрепяме писателите, които са приятелски настроени към нас, капитане, и се опитваме да компрометираме останалите по всякакъв начин — пред обществото и частно. Щом се прибера у дома, ще включа Марлоу в официалния списък на БКП, в гадния списък за средствата за масова информация. Ще бъде лесно да го дискредитираме, имаме много приятели в нашите средства за масова информация.

Суслов запали цигара.

— Чел ли си тази книга?

— Онази за Чанги ли? Не, не съм. Никога, преди да дойда тук не бях чувал за нея. Вероятно не е публикувана в Англия. Освен това нямам много време за белетристика, но съм убеден, че това е една буржоазна глупост и булеварден роман и… ами Чанги си е Чанги и е най-добре да се забрави. — Потръпна, без да го забележи.

— Да, най-добре е да бъде забравено.

„Но аз не мога! — искаше да изкрещи той. — Аз не мога да забравя и това е един кошмар, който никога не свършва, онези дни в лагера, година след година, десетките хиляди умиращи, които се опитват да наложат спазването на закона, да защитят слабите срещу мръсотията на черния пазар, който не дава възможност на слабите да се нахранят. Всички гладуват и няма никаква надежда да се измъкнат някога. Тялото ми загнива и съм само на двадесет и една и никакви жени и никакъв смях и никаква храна и нищо за пиене. На двадесет и една, когато ме хванаха в моя Сингапур през 1942 и на двадесет и четири, почти на двадесет и пет, когато стана чудото, оцелях и се върнах в Англия — моят дом го нямаше, родителите ми си бяха заминали, светът беше друг, а единствената ми сестра — съмишленик на врага, говореше като врага, хранеше се и живееше като него. Женена за враг, засрамена от нашето минало, искаше да е мъртво, аз да съм мъртъв, никой да не се интересува и о, Боже, промяната. Като се върна към живота след всичките кошмари и безсънието през нощите уплашен, неспособен да се адаптира, плачещ, без да знае защо, опитвайки се да се приспособи към онова, което глупаците наричаха нормално. Бавно, с течение на времето. Но на каква цена, о, скъпи, мили Иисусе, на каква цена…

Спри това!

Стига с Чанги! Чанги е мъртъв! Той е мъртъв. Но, за Бо…“

— Какво? — попита той, връщайки се в настоящето.

— Просто казах, че вашето сегашно правителство е напълно уязвимо в момента.

— Защо мислиш така?

— Спомняш ли си скандала Профумо? Вашият военен министър?

— Разбира се. Защо?

— Преди няколко месеца МИ–5 започна секретно, много щателно разследване за така наречената връзка между прочутата понастоящем проститутка Кристине Келер и Евгени Иванов, нашето аташе и други видни лондонски личности.

— И приключи ли? — попита Грей с внезапно внимание.

— Да. Документални разговори между Келер и Иванов. Евгени я беше помолил да разбере от Профумо, кога ще бъдат доставени в Германия ядрените оръжия. В разследването е отбелязано — сега вече Суслов умишлено лъжеше, за да развълнува Грей, — че Профумо е предупреждаван от МИ–5 относно Иванов, няколко месеца преди да избухне скандалът, че командирът Иванов е от КГБ и че е неин любовник.

— О, Боже! Иванов ще даде ли доказателства?

— О, не. В никакъв случай. Нито е редно, нито е необходимо. Но докладът на МИ–5 излага фактите — спокойно излъга Суслов. — Докладът е точен.

Грей избухна в смях.

— О, Боже, това ще отвее правителството от предната пейка и ще докара нови общи избори.

— И лейбъристите ще влязат вътре.

— Да! За пет чудесни години! И веднъж щом се окажем вътре… ох, Боже мой! — Грей отново се разсмя с гръмогласен смях. — Той първо излъга за Келер! А сега ти казваш, че е знаел за Иванов през цялото време! Това е достатъчно основание за падането на правителството! Ще се измъкне властта от онези средно буржоазни мръсници. Сигурен ли си?

— Бих ли те излъгал?

Суслов си се засмя.

— Ще го използвам. О, Боже, как ще го използвам. — Грей не беше на себе си от радост. — Абсолютно сигурен ли си? Но Иванов. Какво стана с него?

— Повишение, разбира се, за брилянтно завършена маневра за дискредитиране на правителството на врага. Сега е в Москва и чака ново назначение. Между другото, имаш ли намерение да споменеш за зет си на вашата утрешна пресконференция?

Грей застана нащрек.

— Как разбра за него?

Суслов спокойно го погледна.

— Моите началници знаят всичко. Беше ми казано да ти направя предложение да помислиш дали не би счел за важно да споменеш за вашата връзка на пресконференцията, мистър Грей.

— Защо?

— За да подчертаеш положението си, Робин. Такава близка връзка с тай-пана на „Ноубъл хаус“ би увеличило влиянието на твоите думи. Няма ли да е така?

— Но, ако знаеш за него — каза Грей, а гласът му стана суров, — знаеш и за сестра ми и за мен, че имаме уговорка да не го споменавам. Това е семеен въпрос.

— Въпросите, които се отнасят до държавата имат предимство пред семейните.

— Кой си ти? — Грей внезапно стана подозрителен. — Кой си ти всъщност?

— Само един пратеник, мистър Грей. Наистина. — Суслов сложи огромните си ръце на раменете на Грей и топло го задържа. — Знаеш как да използваме всичко, което е в нашата власт, за да отстраним причината. Сигурен съм, че моите началници са мислили единствено за твоето бъдеще. Една близка семейна връзка с такава фамилия би ти помогнала в Парламента. Нали? Когато ти и твоята Лейбъристка партия дойдете на власт догодина, ще имат нужда от мъже и жени с добри връзки. За пост в кабинета имаш нужда от връзки, сам го каза. Ти ще си специалистът в Хонконг със специални връзки. Можеш много да ни помогнеш да задържим Китай, отново да го вкараме в правилния коловоз и да поставим Хонконг и целия му народ там, където им е истинското място — в клоаката. Е?

Грей се замисли за това, а сърцето му глухо биеше.

— Можем ли да заличим Хонконг?

— О, да. — Суслов се усмихна. — Няма място за безпокойство. Няма да е необходимо да казваш каквото и да било за тай-пана, или да нарушаваш думата, която си дал на сестра си. Мога да уредя да ти зададат въпрос. Е?

Дънрос чакаше Брайън Куок в бара на „Мандарин“ и пиеше голямо бренди с „Перие“. Барът беше само за мъже и беше почти празен. Брайън Куок никога не закъсняваше, но сега се бави.

„Твърде лесно може да се случи нещо неочаквано в неговата професия — помисли Дънрос. — Давам му още няколко минути.“

Тази вечер Йан нямаше нищо против да чака. Имаше много време, за да стигне до Абърдийн и Фор Фингър Уу и тъй като Пен благополучно замина за Англия, нямаше нищо, което да го принуди да се връща.

„Пътуването ще й се отрази добре — помисли си той. — Лондон, театърът, а след това замъкът Ейвиърд. Ще бъде великолепно там. Есен и свежи утрини, можеш да видиш дъха си, сезонът на яребиците, а после Коледа. Прекрасно е да си у дома за Коледа. Чудя се какво ли ще донесе тази Коледа и какво ще си мисля, връщайки се назад към този лош момент. Твърде много проблеми. Планът се изпълнява, но вече скърца, всичко върви зле и е вън от контрол. Бартлет, Кейси, Горнт, Фор Фингър, Мата, Тайтфист, Хавъргил, Джонджон, Кърк, Крос, Съндърс, А. М. Г., неговата Рико — всички нощни пеперуди около пламъка, а сега и нови — Тип Ток и Хиро Тода, който пристига утре вместо в събота.“

Този следобед говори надълго и нашироко с японския си приятел и партньор в корабостроенето. Тода запита за пазара на акции и за „Струан“, но не директно в английски стил, а косвено и вежливо, по японски. Но попита. Дънрос усети сериозността под равния глас, звучащ по американски — резултат от двугодишен престой в Харвард, като аспирант.

— Всичко ще се оправи, Хиро — каза Дънрос. — Това е временна атака. Разтоварваме доставките от корабите според плана.

„Ще успеем ли? Да, по един или друг начин. Утре Линбар заминава за Сидни, за да се опита да възобнови сделката с «Волара» и отново да договори устава. Далечен удар.“

Съзнанието му неумолимо се върна към Жак.

„Ами ако Жак наистина е комунистически агент? А също и Джейсън Плъм и Так? А «Р»? Роджър Крос ли е или Робърт Армстронг? Със Сигурност никой от двамата, нито Жак. За Бога, бях с Жак през по-голямата част от живота си. През по-голямата част от живота си съм познавал фамилията де Вил. Вярно е, че Жак може да е дал известна информация на Бартлет за някои от нашите вътрешни начини на действие, но не всичко. Не онази част, която се отнася до компанията, това е достояние единствено на тай-пана. Това означава Аластър, татко, аз или старият сър Рос. Немислимо.

Да.

Но някой е предал и това не съм аз. А има и «Севрин».“

Дънрос се огледа. Барът все още беше почти празен. Малка, приятна и удобна зала с тъмнозелени кожени кресла и стари лакирани дъбови маси, а по стените бяха наредени картини на Куанс. Всички бяха репродукции. Повечето от оригиналите бяха в Грейт хаус, а някои — по коридорите на банките „Виктория“ и „Блекс“. Няколко бяха частно притежание някъде другаде. Той се облегна назад. Точно над главата му имаше портрет на момиче-хакло от онези в лодките, с русо момче в прегръдките й, чиято коса беше на опашка. Предполагаше се, че Куанс е нарисувал това за подарък за рождения ден на Дърк Струан — момичето на картината е Мей-мей Т’Чънг, а детето в прегръдките й вероятно е техният син Дънкън.

Очите му погледнаха отсреща към портретите на Дърк и неговия доведен брат Роб, до картина на американския търговец Джеф Купър и пейзажи на Пийк от 1841 г. Какво ли би казал Дърк, ако сега можеше да види творението, си — процъфтяващо, разрастващо се и обновяващо се, все още в центъра на света, в центъра на Азия, който е единственият свят.

— Още едно, тай-пан?

— Не, благодаря, Фенг — каза той на китайския барман. Само „Перие“, ако обичаш.

Наблизо имаше телефон.

— Спешъл интелиджънс — каза женски глас.

— Групов отговорник Куок, моля.

— Един момент, сър.

Докато Дънрос чакаше, се опита да реши за Жак. „Невъзможно — помисли си той с болка — не и без помощ. Изпращането му във Франция, за да вземе Сюзан и Аврил го изолира за седмица и нещо. Вероятно ще поговоря със Съндърс, може би те вече знаят. Всемогъщи Боже, ако А. М. Г. не беше написал «Р», щях да отида директно при Крос. Възможно ли е той да е Артър?“

Спомни си за Филби от Форин офис, възмутен, че един англичанин от тези среди, на такъв висок и отговорен пост можеше да е предател. А също и другите двама, Бърджис и Маклийн. И Блейк. „До каква степен да вярва на А. М. Г.? Бедният. До каква степен да вярва на Джейми Кърк?“

— Кой търси групов отговорник Куок, моля? — запита по телефона мъжки глас.

— Мистър Дънрос от „Струан“.

— Един момент. — Кратко изчакване, а после мъжки глас, който той веднага позна.

— Добър вечер, тай-пан. Робърт Армстронг е… съжалявам, но Брайън не е тук. Нещо важно ли беше?

— Не. Имахме среща да пийнем по нещо, а той закъснява.

— О, не е споменавал такова нещо. Той обикновено казва. Кога се уговорихте?

— Тази сутрин. Той ми се обади, за да ми каже за Джон Чен. Има ли нещо ново за онези мръсници?

— Не. Съжалявам. Брайън трябваше да пътува извън града, внезапно пътуване, нали знаете.

— Да, разбира се. Ако говорите с него, кажете му, че ще се видим в неделя на катеренето на върха, ако не може по-рано.

— Все още ли имате намерение да ходите в Тайпей?

— Да. Заедно с Бартлет. В неделя. Ще се върнем във вторник. Чувам, че можем да използваме самолета му.

— Да. Моля, опитайте се да се върнете във вторник.

— Ако не и по-рано.

— Нещо, което мога да направя за вас?

— Нищо, благодаря, Робърт.

— Тай-пан, ние имаме още един обезпокоителен удар тука в Хонконг. Нищо страшно, но внимавайте със Съндърс до утре.

— Разбира се. Брайън каза същото. И Роджър. Благодаря, Робърт. Лека нощ. — Дънрос затвори телефона. Беше забравил, че има бодигард от СИ, който го следваше. „Изобщо не го забелязах. А сега какво да правя с него? Съвсем сигурно ще ми пречи при Фор Фингър.“

— Ще се върна след малко — каза той.

— Добре, тай-пан.

Дънрос излезе навън и отиде до мъжката тоалетна, наблюдавайки, без да бъде забелязан. Никой не го проследи. Когато приключи, влезе в шумния, претъпкан мецанин. Пресече надолу по главното стълбище, за да си купи вечерен вестник. Навсякъде имаше тълпи от хора. Като се връщаше се загледа в един невзрачен, очилат китаец, който го наблюдаваше над някакво списание. Дънрос се поколеба, върна се във фоайето и видя, че очите го следят. Доволен, той се качи нагоре по претъпканите стълби.

— О, здравей, Марлоу — каза той, като почти се блъсна в него.

— О, здравейте, тай-пан.

Дънрос веднага забеляза голямата умора по лицето на другия мъж.

— Какво има? — попита, усещайки бедата.

— О, нищо… абсолютно нищо.

— Има нещо — усмихна се любезно Дънрос. Питър Марлоу се поколеба.

— Ами, ами Фльор — и той му разказа за нея. Дънрос беше много загрижен.

— Старият Тулей е добър лекар, това все пак е нещо. — Той разказа на Марлоу как ги натъпка него, Бартлет и Кейси с антибиотици. — А ти добре ли си?

— Леко неразположение. За около месец няма да има основания за безпокойство. — Питър Марлоу му предаде онова, което Тулей му каза за хепатита. — Това не ме тревожи, а Фльор и бебето, те са ми грижата.

— Имате ли бавачка?

— О, да. И хотелът е чудесен, камериерите са много енергични.

— Имаш ли време да пийнем?

— Не, благодаря, по-добре е да се връщам. Бавачката не е… няма стая за нея, затова стои само за часове. Ще трябва да се отбия до частната болница само да проверя как е.

— Е, тогава друг път. Моля те, поздрави жена си. Как върви изследователската работа?

— Благодаря, чудесно.

— Колко от нашите скелети примами навън от Хонконг yan!

— Много. Но всички те са добре. — Питър Марлоу леко се усмихна. — Дърк Струан беше един страшен човек. Всички казват, че си приличате и се надяват да надвиете Горнт и да победите отново.

Дънрос го погледна със симпатия.

— Имаш ли нещо против да ти задам няколко въпроса за Чанги? — видя сянката, която премина през състареното му лице.

— Ами, зависи.

— Робин Грей каза, че в лагера си бил черноборсаджия заедно с един американец. Ефрейтор.

Последва дълга пауза, но лицето на Питър Марлоу не се промени.

— Бях търговец, мистър Дънрос или по-точно — преводач на мой приятел, който беше търговец. Той беше американски ефрейтор. Спаси ми живота и живота на моите приятели. Бяхме четирима: майор, полковник от въздушните сили, един плантатор на каучук и аз. Спаси и десетки други. Казваше се Кинг и наистина беше крал, крал на Чанги в известен смисъл. — И отново лека усмивка. — Търговията беше в разрез с японския и лагерния закон.

— Ти каза японски, а не ян. Това е интересно. След всичките онези ужаси в Чанги не ги ли презираш?

Питър Марлоу поклати глава.

— Не презирам никого. Дори Грей. Това, че съзнавам, че съм жив отнема всичките ми сили и поглъща цялото ми съзнание. Лека нощ. — Той се обърна, за да си тръгне.

— А, Питър и едно последно нещо — каза Дънрос бързо, вземайки решение. — Би ли искал да отидеш на състезанията в събота? В моята ложа? Ще има някои интересни хора… ако изследваш Хонконг би било от полза?

— Благодаря. Много ви благодаря, но Доналд Макбрайд вече ме покани. Въпреки това бих искал да намина на чашка, ако ми бъде възможно. Някакъв напредък с книгата?

— Моля?

— Книгата за историята на „Струан“, онази, която ще ми позволите да прочета.

— О, да, разбира се. Преписват я — каза Дънрос. — Изглежда има само едно копие. Ще бъдеш ли търпелив?

— Разбира се. Благодаря.

— Предай най-добрите ми пожелания на Фльор. — Дънрос го проследи с поглед, доволен, че Марлоу е схванал разликата между търговец и черноборсаджия. Погледът му падна върху китаеца от СИ, който все още го наблюдаваше над списанието. Тръгна бавно обратно към бара сякаш потънал в мисли. Когато влезе вътре, той се обърна към бармана:

— Фенг, долу на стълбите има един гаден журналист, когото не искам да видя.

Барманът веднага отвори плота на тезгяха.

— За мен е удоволствие, тай-пан — каза той усмихвайки се, като изобщо не повярва на извинението. Клиентите му често използваха служебния изход зад бара, обикновено, за да избягнат някоя жена отвън. Каква ли мръсница искаше да избегне тай-панът сега — запита се той озадачен, наблюдавайки го да оставя щедър бакшиш и да бърза навън през изхода.

Щом се озова навън в страничната уличка, Дънрос зави бързо зад ъгъла, взе едно такси и се сви на задната седалка.

— Абърдийн — нареди той и даде указания на кантонезки.

— Ай-ай-ай, като стрела, тай-пан — каза шофьорът оживявайки се, защото го беше познал. — Мога ли да попитам какви са изгледите за събота? Ще вали или няма да вали?

— Никакъв дъжд, ей богу.

— Еееий, а победителят на калта?

— Боговете не са ми го прошепнали, нито долните висши тигри, които подкупват жокеи или упояват коне, за да мамят почтените хора. Но Ноубъл Стар ще се опита да победи.

— Всички мръсници ще се опитат — каза раздразнено шофьорът, — но кой е онзи, избран от боговете и от Висшия тигър на състезателната писта „Хепи вели“? Какво ще кажете за Пайлът Фиш?

— Жребецът е добър.

— Ами Бътърскот Лес? Банкерът Куанг има нужда от промяна на късмета.

— Да, Лес също е добър.

— Тай-пан, ще спада ли пазарът?

— Да, но купи от „Ноубъл хаус“ в три без петнайсет в петък.

— На каква цена?

— Мисли, многоуважаеми братко. Аз да не съм Старият сляп Тунг!

51

22:30 часа

Орланда и Линк Бартлет танцуваха много близо един до друг в полумрака на нощния бар, усещайки телата си. Музиката беше тиха и чувствена, ритъмът — приятен, съставът — филипински, а огромната огледална и луксозно обзаведена зала беше умело осветена. Сервитьори с фракове и малки фенерчета, направени като моливи, чийто светлинки приличаха на множество светулки се движеха безшумно. Много момичета с пъстри вечерни рокли седяха, бъбреха или наблюдаваха неколцината танцуващи. От време на време поединично или на двойки те отиваха по масите при един или при няколко мъже, да разговарят и да ги карат да пият и след около четвърт час се отдалечаваха, а техните действия бяха деликатно режисирани от постоянно бдящата мама-сан и нейните помощнички. Тукашната мама-сан беше гъвкава привлекателна шанхайка на около петдесет години, добре облечена и дискретна. Говореше шест езика и отговаряше за момичетата пред собственика. От нея зависеше провалът или успехът на бизнеса. Момичетата изцяло й се подчиняваха. Същото правеха нахалниците и сервитьорите. Тя беше ядрото, кралицата на своето царство и разбира се те й се подмазваха.

Рядко някой мъж довеждаше момиче, макар че не възразяваха, особено, ако бакшишът беше щедър и постоянно поръчваха напитки. Десетки от тези нощни места за удоволствие бяха разпръснати из колонията, няколко интимни, повечето открити, доставящи удоволствия на мъжете — туристи, посетителите yan на Хонконг. Цените бяха различни, качеството — също, в зависимост от избраното място. Удоволствие за гостите. Пари за къщата.

Линк Бартлет и Орланда повече се люлееха, отколкото танцуваха. Нейната глава беше леко опряна на гърдите му. Едната й ръка, положена нежно на рамото му, а другата — в неговата. Беше я прегърнал през кръста. Тя почувства топлината му дълбоко в слабините си. Почти разсеяно, пръстите й галеха врата му и тя се притисна малко повече. Краката й перфектно следваха неговите, така беше и с тялото й. След миг почувства възбудата му и цялото му тяло.

„Какво да правя с него тази вечер? — мечтателно се запита тя, обичаше нощта и нейното съвършенство. — Да или не? О, колко ми се иска…“

Изглеждаше така, сякаш тялото й се движеше по своя воля, гърбът й беше леко превит, слабините напред. Една топла вълна я обля.

„Твърде много топлина“ — помисли си тя. С усилие се отдръпна назад.

Бартлет усети изплъзването. Ръката му остана на кръста й, той я придърпа към себе си. Не усещаше нищо друго, освен тялото й под ръката си, никакво бельо. Изключително. Само плът под ефирния шифон… и повече топлина, отколкото плът. Господи!

— Нека седнем за малко — каза гърлено тя.

— Като свърши танцът — промърмори той.

— Не, не, Линк, усещам слабост в краката си. — Тя с усилие сложи и двете си ръце около врата му и леко се наведе назад, като стоеше срещу него, но позволявайки му да поеме част от тежината си. — Може да падна. Не би желал да падна, нали?

— Не можеш да паднеш — каза той, усмихвайки й се в отговор. — По никакъв начин.

— Моля те… Не би искала да падна, нали?

Тя се засмя и смехът й го изпълни с възбуда. „Господи — помисли той, — тя те е обсебила.“

Потанцуваха още малко, но поотдалечени и това го охлади. После я завъртя и тръгна близо до нея. Седнаха на масата, изтягайки се на канапето, все още под въздействието на близостта си. Краката им се докоснаха.

— Същото ли, сър? — попита келнерът.

— За мене не, Линк — каза тя като изпитваше желание да наругае келнера за неуместното му появяване, те още не си бяха изпили напитките.

— Още един ментов крем? — каза Бартлет.

— За мене, не, наистина, благодаря. Ти си поръчай един.

Келнерът изчезна. Бартлет би предпочел една бира, но не искаше дъхът му да мирише и нещо повече, не искаше да разваля най-съвършеното ястие, което някога беше хапвал. Пастата беше чудесна, телешкото крехко и сочно, с лимон и винен сос, от който изтръпваше устата, а салата беше изключителна. И непрекъснато нейното излъчване, вълнението от парфюма й.

— Това е най-прекрасната вечер, която съм имал от години.

Тя вдигна чашата си с мнима тържественост.

— Да пием за още много такива.

„Пия за още много, много повече — каза си на ум, — но след като се оженим или поне сгодим. Ти си твърде буен, Линк Бартлет, ти твърде много подхождаш на моята душа, твърде силен си.“

— Радвам се, че ти е доставила удоволствие. На мене също. О, да, на мене също. — Тя видя очите му да се плъзват встрани от нея, когато край тях мина една хостеса, а роклята й беше непристойно изрязана. Момичето беше прекрасно, едва на двадесет и отиде до група весели японски бизнесмени заедно с други момичета. Веднага друго момиче стана, извини се и си тръгна. Орланда го наблюдаваше как ги гледа, и всичко й беше ясно.

— Всички за наемане ли са? — попита той неволно.

— За чукане ли?

Сърцето му прескочи и той отново я погледна, цялата — внимание.

— Да, предполагам, че това съм имал предвид.

— Отговорът е и да, и не. — Тя продължи да се усмихва любезно, а гласът й беше тих. — Това е като повечето неща в Азия, Линк. Никога нищо не е да или не. Винаги е може би. Зависи от хостесата. Зависи от мъжа, от парите и от това какви дългове има. — Усмивката й беше дяволита. — Може би просто ще те насоча в правилната посока, но тогава ти няма да стигнеш до добро, защото очароваш всички хубави жени, един голям и силен мъж като теб, айейа!

— Хайде, Орланда! — каза той през смях, когато тя започна да имитира акцента на някои кули.

— Видях, че й обърна внимание. Не те упреквам, тя е прекрасна. — Завиждаше на момичето за неговата младост, но не и за начина й на живот.

— Какво искаше да кажеш с тези дългове?

— Когато някое момиче дойде тука на работа, то трябва да изглежда хубаво. Дрехите са скъпи, поддържането на косата е скъпо, чорапите, гримът, всичко е скъпо, затова мама-сан — това е жената, която се грижи за момичетата — или собственикът на нощния бар, ще ги авансира така, че да могат да си купят всичко, от което имат нужда. Разбира се в началото всички момичета са млади и фриволни, свежи като първата роза през лятото, затова купуват и купуват, а после трябва да връщат парите. Повечето нямат нищо, когато започват — единствено себе си, освен, ако не са били хостеси в друг клуб и имат почитатели, които ги следват. Момичетата сменят нощните клубове, Линк, естествено, след като са си върнали дълга. Понякога един собственик може да плати вместо някое момиче, за да се сдобие с него и с онези, които ще го последват. Много момичета са доста известни и ги търсят. Заплащането може да е много добро, ако умееш да танцуваш, да разговаряш и знаеш няколко езика.

— В такъв случай дълговете им тежки ли са?

— Постоянно. Колкото повече стоят, толкова по-трудно е да изглеждат хубави, така че и разходите са повече. Минималната лихва по дълга е двадесет процента. През първите месеци момичето може да печели много, за да върне много, но никога достатъчно. — През лицето й мина сянка. — Лихвата се натрупва, дългът се натрупва. Не всички шефове са търпеливи. Така че трябва да търси други форми за припечелване. Неизбежно тя търси помощ. Тогава една нощ мама-сан й посочва някой мъж. „Той иска да те изкупи“, ще й каже тя. И…

— Какво означа това да те изкупи?

— О, това е обичай в нощния клуб тука. Всички момичета трябва да бъдат тук точно навреме, да кажем в осем, когато отваря, чисти и издокарани. Стоят до един часа сутринта или ще бъдат глобени. Глобяват ги и ако отсъстват или не са чисти, или издокарани и не се харесват на клиентите. Ако някой мъж иска да вземе някое момиче навън за вечеря, някои дори водят по няколко, за да впечатлят приятелите си, той купува момичето от бара, плаща такса в зависимост от времето, оставащо до затварянето. Не зная колко получава тя, мисля, че е 30 процента, но онова, което прави навън си е нейна работа, освен, ако мама-сан не се договори за нея, преди да излезе. Тогава къщата получава такса.

— Винаги ли?

— Въпрос на виждане, Линк. От това място, което е едно от най-хубавите, за да откупиш момиче, трябва да платиш 80 хонконгски долара на час, около 16 щатски долара.

— Това не е много — каза разсеяно той.

— Не е много за милионер, скъпи. Но за хилядите тука 80 хонконгски долара трябва да стигнат на едно семейство за седмица.

Бартлет я гледаше, желаеше я, доволен, че не трябва да я откупува. Глупости, това би било ужасно. „Дали? — запита се той. — Това поне би струвало няколко долара, после «чао» и отново продължаваш. Това ли е, което искам?“

— Какво? — попита тя.

— Просто си мислех колко гаден живот водят тези момичета.

— О, не е гаден, изобщо не е гаден. Това вероятно са най-хубавите години в техния живот, със сигурност това е времето, когато носят всичко, което е хубаво, ухажват ги и ги търсят. Каква друга работа могат да си намерят без сериозно образование? Секретарска, ако имат късмет, в противен случай — във фабриката — от дванадесет до четиринадесет часа на ден за 10 хонконгски долара. Трябва да отидеш в някой фабрика, Линк, за да видиш условията. Ще те заведа. Моля те, а? Трябва да видиш как работят хората и тогава ще ни разбереш. За мен е удоволствие да съм твой гид. Сега, когато оставаш, трябва да знаеш всичко, Линк, да опиташ всичко. О, не, те си мислят, че са щастливи. Поне кратко време от живота си живеят добре, хранят се добре и много се смеят.

— Никакви сълзи?

— Винаги има сълзи. Но сълзите са начин на живот за едно момиче.

— Не и за теб.

Тя въздъхна и сложи ръката си върху неговата.

— Аз съм си получила дела. Но ти ме караш да забравя всичките сълзи, които съм изплакала. — Внезапно избухна смях, който ги накара да вдигнат погледи. Шест момичета бяха надвиснали над четиримата японски бизнесмени. Масата им беше отрупана с напитки, а пристигаха и още. — Толкова съм щастлива, че не трябва да… не трябва да обслужвам японците — каза просто тя. — Благославям съдбата си за това. Но те много харчат, Линк, много повече от другите туристи. Харчат дори повече от шанхайците, затова получават най-доброто обслужване, въпреки, че ги мразят, а те знаят, че са мразени. Не се тревожат, че с парите си не купуват нищо друго, освен лъжи. И го знаят, те са умни, много умни. Разбира се имат различно отношение към чукането и към дамите на нощта, различно от останалите хора. — Отново избухна смях. — Китайците ги наричат lang syin gou fei в „Мандарин“, което буквално означава — „вълче сърце“, „кучешки дроб“, т.е. хора без съвест.

Той се намръщи.

— В това няма смисъл.

— Напротив! Виждаш, че китайците готвят и ядат всяка част от рибата, птицата или животното, с изключение на вълчето сърце и кучешкия дроб. Това са единствените неща, които не могат да бъдат приготвени вкусно, винаги вонят каквото и да правиш с тях. — Тя отново погледна другата маса. — За китайците, японците са хора lang syin gou fei. Също и парите. Парите също нямат съвест. — Тя се усмихна загадъчно и отпи от ликьора си. — В днешно време много мама-сан или собственици предварително дават пари на някое момиче да научи японски. За да забавляваш, трябва да можеш да общуваш, не е ли така?

Още едно ято момичета мина край тях и тя забеляза, че изгледаха Бартлет и нея подозрително. Орланда знаеше, че я презират, защото е евроазиатка и с quai loh клиент. Те се присъединиха към другата маса. Барът се изпълваше.

— Коя искаш? — попита тя.

— Какво?

Орланда се засмя на интереса му.

— Хайде, Линк Бартлет, видях те да си въртиш очите. То…

— Стига, Орланда! — в гласа му се появи острота. — В това място не е възможно да не гледаш.

— Разбира се, точно затова го предложих — тя се насилваше да се усмихва постоянно, реакциите й бяха много бързи и отново го докосна. — Избрах това място за теб, за да се порадват очите ти. — Тя щракна с пръсти. Салонният управител светкавично дойде, коленичейки вежливо край ниската им маса. — Дай ми картата си — каза повелително на шанхайски, почти болна от мрачно предчувствие, което съвършено прикриваше.

Мъжът веднага показа нещо, което приличаше на театрален афиш.

— Остави ми светлинката си. Ще те повикам, когато ми потрябваш.

Мъжът си отиде. Премести се по-наблизо. Сега краката им се докосваха. Линк сложи ръка на рамото й. Тя насочи светлинката към афиша. Имаше снимки, портрети на двайсет или трийсет момичета. Под всяко имаше редици с китайски знаци. — Не всички тези момичета са тук тази вечер, но ако видиш онази, която ти харесва веднага ще я доведем.

Той се втренчи в нея.

— Ти сериозно ли?

— Съвсем сериозно, Линк. Не трябва да се тревожиш, аз ще преговарям вместо теб, ако ти хареса, след като се запознаеш с нея и поговориш.

— Не искам една от тези, искам теб.

— Да. Да, зная, скъпи, но… но тази вечер бъди търпелив с мен, моля те.

— Господи, ти си нещо друго!

— А ти си най-прекрасният мъж, когото някога съм познавала, искам да направя нощта ти съвършена. Сега не мога да ти дам себе си, въпреки че много ми се иска, затова ще намерим временен заместител. Какво ще кажеш?

Бартлет все още я гледаше втренчено. Отнякъде се появи още една.

Орланда знаеше, че поема огромен риск, но в противен случай ще го привлече към себе си. Ако приемеше, ще й бъде задължен за една вълнуваща нощ, една нощ, която Кейси или която и да е quai loh жена, никога и за хиляда години няма да му предложи. Ако откаже, тогава все пак щеше да е благодарен за жеста.

— Линк, това е Азия. Тук сексът не е чувство за вина. Удоволствие е да те търсят като великолепна храна или великолепно вино. Каква е стойността на една нощ за един мъж, за един истински мъж, с една от тези жени за удоволствие? Един спомен. Нищо повече. Какво трябва да прави с любовта, с истинската любов? Нищо. Аз не съм за една нощ или за наемане. Почувствах твоя yang… Не, моля те, Линк — добави бързо, виждайки, че той се наежва. — А за yang и yin ние не можем да лъжем. Аз те почувствах и се изпълних с радост. Ти не ме ли усети? Ти си силен мъж, yang, а аз съм жена, yin и когато музиката е тиха и… О, Линк. — Тя сложи ръката си около неговата и го погледна настойчиво. — Умолявам те, не робувай на англо-американските глупости. Това е Азия и аз искам да съм всичко, което може да бъде една жена за теб.

— Господи, наистина ли го мислиш?

— Разбира се. Света Богородице, бих искала да бъда всичко, което ти би желал в една жена — каза тя. — Всичко. И се кълна, че когато остарея и ти вече не ме желаеш, ще ти помогна да подредиш живота си радостен, открит, свободен. Искам да съм tai-tai, да съм част от твоя живот. — Орланда леко го целуна. Видя промяната в него, страхопочитанието и неговата беззащитност и разбра, че е победила. „О, Куилън, ти си гений — искаше да изкрещи. — Никога не съм вярвала, че твоето предложение ще е толкова съвършено, никога не съм допускала, че си толкова мъдър, о, благодаря ти, благодаря ти.“

Но на лицето й не се отрази нищо.

— Какво означава tai-tai — запита гърлено той.

— Tai-tai означава „най-висша от висшите“ съпруга. Според древен китайски обичай в дома съпругата е висша, всемогъща. „Да съм част от твоя живот“ — каза тихо тя, а цялото й същество крещеше: „Внимавай“.

Бартлет се наведе и тя усети устните му да докосват леко нейните. Но целувката му беше различна и знаеше, че от сега нататък тяхната връзка ще бъде на друга основа. Радвали магията.

— А сега, сега, мистър Линк Бартлет, коя избирате?

— Тебе.

— И аз избирам теб, но междувременно трябва да решим коя предпочиташ. Ако тези не са по вкуса ти, ще отидем другаде. — Тя говореше умишлено безпристрастно, като че ли се разискваше нещо безспорно. — Какво ще кажеш за тази? — Момичето беше прекрасно, онова, което той погледна. Орланда вече беше решила и избрала тази, която тя би предпочела, „но — помисли си тя със задоволство, много уверена в себе си — на бедното момче му се дава правото на избор. О, аз ще бъда толкова съвършена съпруга за теб.“ — В нейната справка пише, че тя е Лили Той. Всички момичета имат работни имена. Тя е на двадесет, от Шанхай. Говори шанхайски и кантонезки, нейните хобита са танцът, карането на лодка и… — Орланда се вгледа в мъничките знаци и той видя прекрасната извивка на врата й — … и пътешествията. Какво ще кажеш?

Очите му погледнаха снимката.

— Слушай, Орланда, не съм бил с уличница от години, откакто бях в казармата. Никога не съм си падал много по тях.

— Напълно те разбирам, и ти си прав — каза тя търпеливо, — но тези не са уличници, не в смисъла, който влагате вие. Няма нищо вулгарно в тях или в това, което предлагам. Нощни дами, които ти предлагат своята младост, в замяна на малко от твоите пари. Това е една честна размяна. Необходимо е предварително да знаеш колко ще приеме и не бива да й даваш парите директно, трябва да ги сложиш в чантата й. Това е важно, а за мен е особено важно твоята първа среща да е съвършена. Аз трябва да пазя твоя имидж…

— Хайде, Орлан…

— Но аз говоря сериозно, Линк. Този избор, този мой подарък няма нищо общо с теб и мен, нищо. Това, което се случва с нас е джос. За мен е важно ти да се радваш на живота, да опознаеш Азия, такава каквато е, а не такава каквато американците си мислят, че е. Моля те!

Бартлет беше объркан, всичките му принципи бяха разбити и се оказаха ненужни. Тази жена го очароваше и удивляваше.

Беше опиянен от топлината и нежността й. Всяка негова частица й вярваше.

И изведнъж, неговото вътрешно аз изкрещя: „внимание“. Еуфорията му отлетя. Току-що се сети, на кого беше споменал, че много обича италианската кухня. Горнт. На Горнт преди няколко дена. Докато разговаряха за най-добрата храна, която някога е опитвал. Горнт. Господи, дали тези двамата са тандем? Не може да бъде! Може би й е споменал и на нея. Дали?

Опита се да си спомни, но не можа. Всичко в него се разтърси, но очите му продължаваха да я виждат изпълнена с очакване там, усмихваща му се, обичаща го. Горнт и Орланда? Не могат да са съдружници. По никакъв начин. „Дори и така, бъди предпазлив. Ти почти нищо не знаеш за нея, затова внимавай, за Бога. Ти си в паяжина, в нейната паяжина. Дали това е и паяжината на Горнт?

Провери я! Провери я! Ако мисли това, което казва, тогава е нещо друго и тя е от друг свят — изключителна. Ще трябва да решиш — ти ще я имаш само според нейните условия.

Провери я докато имаш този шанс. Няма какво да губиш.“

— Какво? — попита тя, усещайки промяната.

— Просто размишлявах върху това, което каза, Орланда. Да избирам ли сега?

52

23:35 часа

Суслов седеше в полумрака на тяхната сигурна квартира на „Синклер тауърс“ 32. Заради срещата си с Грей промени мястото на срещата с Артър тук.

Отпи от напитката си. До него на малка масичка имаше бутилка водка, две чаши и телефон. Сърцето му тежко биеше, както винаги когато имаше тайна среща. Никога ли няма да привикне? Не. Тази вечер беше уморен, въпреки че всичко мина отлично. Сега Грей е програмиран. Този нещастен глупак, тласкан от омраза, злоба и ревност! Центърът трябва да предупреди по-нататък БКП за него — тази личност е твърде уязвима. А и Травкин, някога принц, сега нищо, а Жак де Вил — този импулсивен некадърник — и всички останали. Няма значение! Всичко върви отлично. Всичко е подготвено за пристигането на Съндърс. Неволно потрепери.

„Не бих искал да ме хванат. МИ–6 са опасни, предават ни на съд и са фанатици като ЦРУ, но много по-зли. Ако планът на ЦРУ и МИ–6 под кодово име «Анубис» за обединяването на Япония, Китай, Англия, Канада и Америка някога успее, Русия ще бъде разбита завинаги. Ах, моя страна, моя страна! Как ми липсва Грузия, така красива, нежна и цъфтяща.“

Песните от детството, народните песни на Грузия, бликнаха и го върнаха там. Избърса една сълза при мисълта за толкова много красота, така далеч.

„Няма значение, отпуската ми е скоро. След това ще се върна у дома. По същото време и синът ми ще дойде в отпуска от Вашингтон с младата си съпруга и тяхното момченце, родено така разумно в Америка. За него няма проблеми с паспорта. Той е четвъртото поколение, което ще служи. Напредваме.“

Мракът го притискаше. По молба на Артър за по-голяма сигурност беше дръпнал завесите и държеше затворени прозорците, макар че нямаше вероятност да бъдат видени. Апартаментът имаше климатична инсталация, но отново за сигурност беше помолен да не я включва, както и светлините. Разумно беше да напуснат апартамента на семейство Фан, в случай че Грей имаше „опашка“ от СИ към него. Крос му каза, че тази вечер няма да има никой, въпреки, че утре ще бъде прикрепен друг човек.

Той взе такси и спря на „Голдън фери“ за вечерните вестници, преструвайки се на пиян, в случай че го наблюдават, после отиде до „Роуз корт“ и у Клинкър и после тук. Имаше един от СИ пред „Роуз корт“. Мъжът все още беше отвън. Нямаше значение.

Телефонът иззвъня. Звукът го накара да подскочи въпреки, че камбанката беше заглушена внимателно. Три позвънявания, после тишина. Сърцето му подскочи веднъж. Артър скоро ще е тук.

Той докосна един от автоматите, пъхнат зад една от възглавниците. Нареждане от Центъра. Едно от многото нареждания, които не одобряваше. Суслов не обичаше оръжията, ръчните оръжия. С тях можеха да станат грешки, с отровата — никога. Пръстите му докоснаха мъничката ампулка, скрита в ревера му достатъчно близо, за да я достигне с уста.

Той умишлено се отпусна и концентрира сетивата си, искаше да усети присъствието на Артър, преди да е дошъл. Предната врата ли ще използва Артър или задната?

Оттам, където седеше можеше да вижда и двете. Виенето на асансьора. Очите му погледнаха предната врата, но асансьорът спря етажи по-долу. Чакаше. Задната врата се отвори, без да усети нещо. Вътрешностите му се обърнаха, тъй като не успя да разпознае тъмното очертание. За миг беше парализиран. После очертанието изправи едното си рамо и лекото прегърбване изчезна.

— Иисусе! — измърмори Суслов. — Изплаши ме.

— Всичко е част от службата, старче — нежните, лошо произнесени думи бяха примесени със суха, раздираща кашлица.

— Сам ли си?

— Разбира се.

Очертанието безшумно се придвижи във всекидневната. Суслов видя, че автоматът е оставен настрани и той отпусна своя, но в готовност. Стана и топло протегна ръката си.

— Един път си навреме.

Те си стиснаха ръцете. Джейсън Плъм не си свали ръкавиците.

— За малко нямаше да дойда — каза той с нормалния си глас, усмивката беше само по повърхността на лицето му.

— Какво има? — попита руснакът, вглеждайки се в усмивката. — И защо са всички тези „дръпни завесите“ и „не отваряй прозорците“?

— Мисля, че това място може би е под наблюдение.

— А? — Суслов се разтревожи. — Защо не ми каза преди това?

— Казах, мисля, че може и да е така. Не съм сигурен. Ние преодоляхме много проблеми, за да направим безопасна тази къща и не искам по никаква причина да отиде по дяволите. — Гласът на високия англичанин беше малко груб. — Слушай, другарю, всичко пропада. СИ е хванал човек на име Меткин от твоя кораб. Той…

— Какво? — Суслов се втренчи в него с престорено изумление.

— Меткин. Предполага се, че е политко…

— Но това е невъзможно — каза Суслов, тресейки се, играта му завърши. Прикри задоволството си от факта, че Меткин сам влезе в капана си. — Меткин никога няма да позволи да го хванат.

— Дори и така, СИ са го хванали. Армстронг го е хванал — него и един американец от самолетоносача. Задържали са ги на местопрестъплението. Меткин знае ли за „Севрин“?

— Не.

— Сигурен ли си?

— Да. Дори аз не знаех преди няколко дни, когато от Центъра ми съобщиха да поема от Ворански — Суслов с лекота изопачи истината.

— Сигурен ли си? Робърт почти се побърка от радост. Предполага се, че Меткин е вашият политкомисар и майор от КГБ. Така ли е?

— Да, но е сме…

— Защо по дяволите той или ти, или някой друг не ни каза, че ще провеждате операция, за да се подготвим в случай на провал! Аз съм началник на „Севрин“, а вие провеждате операция, без да се свържете с мен или без да ме осведомите. Винаги беше съгласувано. Ворански винаги ни казваше предварително.

— Но, другарю — Суслов искаше да го успокои, — изобщо не знаех за залавянето. Меткин прави каквото си иска. Той е шефът, старшият на кораба. Аз не вземам участие във всичко, ти знаеш това. — Суслов се извиняваше с мярка и показваше раздразнение. Поддържаше прикритието си, че не той е истинският господар на „Севрин“. — Не мога да разбера какво е притежавал Меткин, за да влезе сам в клопка. Глупаво! Трябва да е полудял. Да благодарим на Бога, в ревера му има отрова, така че няма ну…

— Хванали са го невредим.

Суслов ахна, сега вече истински шокиран. Очакваше, че Меткин отдавна е мъртъв.

— Сигурен ли си?

— Хванали са го невредим. Знаят истинското му име, ранг и номер и точно сега го превозват с РАФ към Лондон под строга охрана.

За миг мозъкът на Суслов спря да разсъждава. Той нареди Меткин да поеме лентата от агента, който трябваше да бъде заловен. От месеци намираше, че Меткин се отнася все по-критично към него, с нарастващо любопитство и следователно е опасен. Три пъти през последните години той хвана лични доклади до Центъра, написани от заместника му, критикуващи лесния начин, по който ръководеше кораба и работата си и връзката му с Джини Фу. Суслов беше сигурен, че Меткин му подготвя капан, може би се опитва да си гарантира почивката в Крим. Подготвя преврат. Вероятно е подшушнал на Центъра, че подозира тайно изтичане на информация от „Иванов“ и това трябва да е Суслов.

Суслов вдигна рамене. Нито Меткин, нито Центърът, нито някой от другите ще иска доказателства. Само подозрението ще го прати по дяволите.

— Сигурно ли е, че Меткин е жив? — попита той, премисляйки новия си проблем.

— Да. Ти си абсолютно сигурен, че той нищо не знае за „Севрин“?

— Да. Да, казах ти вече. — Гласът на Суслов прозвуча остро. — Ти си единственият, който познава всички членове на „Севрин“, нали? Дори Крос не ги знае, нали?

— Не. — Плъм отиде до хладилника и извади бутилка вода. Суслов си наля водка, доволен, че „Севрин“ има много важни безопасни клапани. Само Крос знаеше истинската позиция на Суслов в Азия. Останалите членове не се познаваха помежду си и никой нямаше представа за Банастазио и пистолетите, нито за степента на съветското проникване в Далечния изток.

И сега Меткин — едно от дефектните колела, беше свършило завинаги. Толкова лесно беше да му пусне въдицата — тази придобивка от въоръжението на самолетоносача ще гарантира повишение за участващия агент.

— Учуден съм, че са го хванали жив — каза той и действително го мислеше.

— Роджър каза, че са хванали бедния нещастник, преди да захапе ревера със зъби.

— Намерили ли са доказателства у него?

— Роджър не каза. Трябваше да работи бързо. Сметнахме, че най-доброто нещо, което може да се направи е да отведат Меткин в Хонконг възможно най-бързо. Бяхме изплашени, че знае за нас като се има предвид, че е старши. По-лесно ще се справим с него в Лондон — гласът на Плъм беше мрачен.

— Крос ще вземе решение за Меткин.

— Може би — Плъм неспокойно отпи още малко вода.

— Как са разбрали от СИ за находката? — попита Суслов като искаше да разбере колко знае Плъм. — Трябва да има предател на моя кораб.

— Не. Роджър каза, че изтичането е станало от информатор, който МИ–6 има на борда на самолетоносача. Дори ЦРУ не знаеше.

— Иисусе Христе! Защо по дяволите Роджър е бил толкова стриктен?

— Бил е Армстронг. СИ има временни неуспехи и положителни моменти. Но тъй като Меткин не знае нищо, няма да навреди.

Суслов усети критичния поглед на англичанина. Плъм не беше глупак. Беше силен и лукав. Протеже и избраник на Филби.

— Сигурен съм, че Меткин не знае нищо, което може да ни навреди. Дори и така Центърът трябва незабавно да бъде уведомен. Те могат да се заемат с това.

— Вече го направих. Помолих за помощ Първия.

— Добре — каза Суслов. — Много добре си направил. Ти и Крос. Привличането на Крос за каузата беше блестящ успех. Трябва отново да те поздравя. — Суслов направи комплимента искрено. Роджър Крос беше професионалист, а не аматьор като този и всички останали в „Севрин“.

— Може би аз го спечелих, може би той мене. Понякога не съм уверен — каза замислено Плъм. — Или за теб. Познавах Ворански. Години наред работихме заедно, но ти си нов, непознат.

— Да. За тебе трябва да е трудно.

— Не изглеждаш много разстроен от загубата на твоя началник.

— Не съм. Трябва да призная, че не съм. Меткин беше луд. Да се излага на такава опасност. Това беше абсолютно против нарежданията. Да бъда откровен… Мисля, че е имало изтичане от „Иванов“. Меткин беше единственият член на екипажа, освен Ворански, който имаше достъп до брега. Смяташе се, че е безукорен, но човек никога не знае. Може би е направил други грешки, поотпуснал си е езика в някой бар, а?

— Господ ни пази от глупаци и предатели. Откъде е взел информацията си А. М. Г.?

— Не знам. Веднага щом узнаем, този „теч“ ще бъде отстранен.

— Постоянно ли ще заместваш Ворански?

— Не зная. Не ми казаха.

— Не ми харесва промяната. Промяната е опасна. Кой го уби?

— Питай Крос. Аз също искам да знам. — Суслов отново погледна Плъм. Видя и кимна очевидно доволен. — Какво става със Съндърс и документите на А. М. Г.? — попита той.

— Роджър е скрил всичко. Няма място за безпокойство. Той е сигурен, че ще имаме възможност да ги погледнем. Ще получиш копие утре. — Плъм отново го погледна. — Какво ще стане, ако имената ни са назовани в докладите?

— Невъзможно. Дънрос веднага щеше да каже на Роджър, или на един от приятелите си в полицията вероятно на Куок — каза Суслов с насмешка — ако не на него, на губернатора. Това автоматично щеше да се върне при Роджър. Всички вие сте вън от опасност.

— Може би да, може би не. — Плъм отиде до прозореца и погледна небето. — Никога нищо не е сигурно. Да вземем Жак. Той никога няма да стане тай-пан.

Суслов си позволи да се намръщи и после, сякаш му беше хрумнало в момента, каза:

— Защо да не го изведем от Хонконг? Предложи на Жак да помоли да го назначат в… да кажем в „Струан“ в Канада. Като извинение може да използва сполетялото го наскоро нещастие. В Канада той ще е на заден план. А?

— Много добра идея. Да, това трябва да е лесно. Той има много контакти там, което може да е от полза. — Плъм кимна. — Ще съм много по-щастлив, след като прочетем онези папки и дори по-щастлив, когато откриеш как по дяволите ни е разкрил А. М. Г.

— Той откри „Севрин“, а не тебе. Слушай, уверявам те, че ти си вън от опасност. Моля те продължи да вършиш всичко, което ти е по силите, за да раздвижиш кризата в банките и сгромолясването на фондовата борса.

— Няма причина за безпокойство. Всички ние искаме да стане това.

Телефонът иззвъня. Двамата мъже се взряха в него. Само веднъж. Едно позвъняване. В главите им изскочи кодът „опасност“. Ужасен Суслов сграбчи скрития пистолет, спомняйки си, че върху него са отпечатъците от пръстите му, докато летеше през кухнята към задната врата, а близо зад него и Плъм. Той отвори с трясък вратата, пускайки Плъм първи на изходната площадка. В този момент се чу тежкото и шумно приближаване на стъпки и блъскане по входната врата, зад тях, която леко поддаде. Суслов тихо затвори задната врата и нагласи на място един лост. Още един трясък. Надникна през една цепнатина. Нов трясък. Ключалките се разбиха. За секунда видя силуетите на четирима мъже срещу светлината в коридора и тогава побягна. Плъм вече беше надолу по стълбите, прикривайки го на следващата площадка, с изваден автоматичен пистолет. Суслов слизаше, взимайки по три стъпала наведнъж, после се обърна, за да го прикрие на свой ред. Задната врата гадно поддаваше. Плъм тихо мина покрай него и отново го прикри докато бягаха към следващата площадка. Суслов дръпна няколко щайги, поставени за прикритие от фалшивата изходна врата, която се отклоняваше от главната. Отново трясък по вратата горе. Суслов пазеше докато Плъм се промъкна през отвора в тъмнината, а след това го последва, дърпайки донякъде вратата след себе си. Джейсън вече беше намерил фенерчето. Стъпките приближиха, Плъм предпазливо пое надолу. Чуха разговор. Двамата мъже моментално спряха, опитвайки се да разберат какво се говори. Но звукът беше твърде неопределен и приглушен и дори не можаха да определят дали е английски или кантонезки.

Плъм отново се обърна и продължи. Бързаха, но много предпазливо, защото не искаха да вдигат ненужен шум. Скоро стигнаха до тайния изход. Без да се бавят вдигнаха фалшивия под и слязоха долу в прохладната влага на отточния канал. Щом веднъж бяха там и вън от опасност спряха да си поемат дъх, сърцата им биеха силно.

Когато Суслов беше в състояние да говори, той прошепна:

— Куоминтанг?

Плъм вдигна рамене и избърса потта си. Една кола мина над главите им. Той насочи светлината към капещия таван. Имаше много пукнатини и една надвиснала лавина от камъни и кал. Подът беше плувнал във вода, която покриваше обувките им.

— Най-добре е да се разделим, Стари приятелю — каза тихо Плъм и Суслов забеляза, че въпреки, че мъжът беше изпотен гласът му беше спокоен и светлината не трепваше. — Ще кажа на Роджър да разбере що за чудо беше това. Много досадна гадост.

Сърцето на Суслов се успокояваше. Все още му беше трудно да говори.

— Къде ще се срещнем утре?

— Ще ти кажа — лицето на англичанина бе решително. — Първо Ворански, после Меткин, а сега и това. Твърде много пробиви. — Той помръдна палеца си нагоре. — Бяхме на ръба. Може би твоят Меткин е знаел повече отколкото предполагаш.

— Не. Казвам ти, че нищо не знаеше за „Севрин“, нито за апартамента, нито за Клинкър. Само Ворански и аз знаехме. От наша страна няма изтичане на информацията.

— Надявам се, че си прав — прибави мрачно Плъм. — Ще разберем, Роджър ще разбере по един или друг начин някой ден и тогава Бог да е на помощ на предателя!

— Така е.

След пауза Плъм каза:

— Обаждай ми се на всеки половин час от различни телефонни будки след 19:30 часа.

— Добре. Ако по някаква причина има проблеми аз ще съм у Джини след единадесет. Последно. Ако не успеем да погледнем докладите на А. М. Г., какво мислиш за Дънрос?

— Паметта му е невероятна.

— Тогава да го изолираме за разпит под хипноза?

— Защо не?

— Добре. Аз ще подготвя всичко необходимо.

— Не. Ние ще го грабнем и ние ще го доставим. На „Иванов“?

Суслов кимна и му каза предложението на Меткин да обвинят Бившите вълци, без да казва, че това е идея на Меткин. Е?

Плъм се усмихна.

— Умно! До утре.

Даде фенерчето на Суслов, извади друго и се обърна, вървейки надолу по канала, краката му все още бяха във вода. Суслов гледаше докато зави зад ъгъла и изчезна. Никога не беше ходил надолу. Плъм му беше казал да не го прави, защото е опасно и понякога има свличания.

Пое въздух дълбоко, превъзмогнал страха си. Още една кола изтрополи тежко над главата му. Това вероятно е камион, помисли си разсеяно. Кал и парче бетон паднаха с плясък и го стреснаха. Суслов почака, а после започна да се катери нагоре по склона. Още една миниатюрна лавина. Внезапно изпита омраза към подземната тръба. Това го накара да се почувства несигурен и жертва на съдбата.

53

23:45 часа

Дънрос гледаше тъжните останки от изгорелия ресторант „Плуващия дракон“, които лежаха на двадесет стъпки във водите на Абърдийн. Останалите многоетажни палати, които плуваха наблизо, все още горяха с пищни и шумни светлини, претъпкани. Новите, бързо издигнати временни кухни на шлепове край корабите — майки димяха и тълпа готвачи и помощници сновяха като многобройни пчели. Нагоре-надолу бързаха сервитьори по опасни мостчета с подноси и съдове. Наблизо плуваха сампани, туристи разглеждаха Хонконг. Изгорелият кораб беше голяма атракция.

Част от горната структура на останката стърчеше от водата. Спасителни групи вече работеха под кораба с подводни прожектори, спасяваха я, подготвяха онова, което беше останало за плуване. Откъм кея и паркинга издигаха временен покрив и кухни. Продавачи с голямо старание предлагаха снимки на пожара, сувенири, стотици видове храна и един огромен облян в светлина плакат на китайски и английски съобщаваше, че новият ЕДИНСТВЕН НАПЪЛНО СЪВРЕМЕНЕН И ПОЖАРООБЕЗОПАСЕН ПЛУВАЩ РЕСТОРАНТ „ПЛУВАЩИЯТ ДРАКОН“ скоро ще заработи по-голям от всякога, по-хубав от всякога… Беше обичайна търговия с единствената разлика, че ресторантът беше на сушата, а не в морето.

Дънрос вървеше по кея към едно от морските стъпала. Наблизо имаше струпване на сампани, големи и малки. Повечето от тях можеха да бъдат наемани. Някои от сампаните бяха усъвършенствани. Нощни лодки за удоволствия. Вътре имаше възглавници за облягане и ниски маси, по-луксозните имаха стаи за двама, където да се нахранят, да пият, а след това да се любят. Човек можеше да наеме лодка за час или за нощ и да се носи по уединени места. В други сампани имаше всякакви напитки и храни, пресни храни, току-що приготвени, сервирани деликатно и ти и твоята дама можете да прекарате нощта в мечти и пълна интимност.

Можеше да бъдеш и сам, ако желаеш. Близо до някой от огромните острови с лодки твоят сампан ще се срещне с дамите на нощта и ти можеш да си избереш и след това да отплуваш. В пристанището можеш да задоволиш всяко свое желание, всяка жажда, всяка страст на най-ниска цена, цената е честна независимо кой си, стига да можеш да платиш и да си мъж. Опиум, кокаин, хероин — всичко, каквото пожелаеш.

Понякога храната беше лоша или момичето лошо, но това е просто джос. Грешка, за която се разкайваш, но не е умишлена.

Дънрос се усмихна, виждайки как едър турист нервно се облекчава в една лодка с помощта на cheong-sam момиче. Ти си в добри ръце — беше доволен от суетенето и блъсканицата около него, купуваха, продаваха, заменяха. Да, китайците са истинските капиталисти на света.

Ами предложението на Тип Ток и Джонджон? Ами Ландо Мата и Тайтфист и „Пар-Кон“? Ами Горнт? Ами А. М. Г. и Рико Анджин и Съндърс и…

„Недей да мислиш сега за тях. Бъди умен и мисли за себе си. Фор Фингър Уу не те е повикал, за да обсъждате времето.“

Слезе по първите стъпала към морето и се насочи по кея към главните стъпала, светлината от уличните лампи хвърляше силни сенки. Изведнъж всички сампани започнаха да се бутат за място, техните собственици се провикваха, махаха. Когато се изкачи до горната част на стъпалата суматохата спря.

— Тай-пан!

Една добре подредена лодка за удоволствия се освободи директно пред него. Лодкарят беше нисък, тумбест с много златни зъби. Той носеше скъсани панталони каки и риза, мокра от пот.

Дънрос подсвирна като разпозна най-големия син на Фор Фингър Уу, лох-пан, шеф на флотилията от лодките за удоволствия на Уу. Не беше чудно, че останалите се отклониха от курса си. Беше впечатлен, че Голдтут Уу го посрещна лично. Той пъргаво излезе на палубата и го поздрави. Голдтут бързо подкара.

— Чувствайте се като у дома си, тай-пан — каза Голдтут на перфектен английски. Имаше степен бакалавър от Лондонския университет и пожела да остане в Англия. Но Фор Фингър Уу му нареди да се върне у дома. Беше любезен, тих и внимателен мъж и Дънрос го харесваше.

— Благодаря.

Върху лакираната маса имаше пресен чай, уиски и чаши, бренди и бутилирана вода. Дънрос внимателно се огледа. Каютата беше спретната и осветена с ненатрапчива светлина, чиста, мека и скъпа. От едно малко радио звучеше хубава музика. Това трябва да е флагманът на Голдтут — помисли си той — хем се забавлява, хем е на пост.

Не беше нужно да пита къде го отвежда Голдтут. Наля си малко бренди и добави газирана вода. Нямаше лед. Никога не използваше лед в Азия.

— За Бога — измърмори внезапно той, като си спомни какво каза Питър Марлоу за вероятността от инфекциозен хепатит. Петдесет-шейсет души са заплашени от това, независимо дали го знаят или не. Горнт също е един от тях. Да, но този мръсник има телосложение на секира за месо. Мръсникът дори не се е докоснал до фалитите. Какво да прави с него?

В каютата е прохладно и приятно, небето тъмно. Мина една огромна джонка, която пухтеше и той се облегна назад, наслаждавайки се на напрежението, което го обхвана, на предчувствието. Сърцето му биеше равномерно. Отпи от брендито, изчакваше спокоен.

Страната на сампана се отърка в друг сампан. Той съсредоточи слуха си. Боси крака ходеха по кораба. Два чифта ходила, единият пъргав, другият — не.

— Я гледай, тай-пан! — каза Фор Фингър като се усмихна с беззъбата си усмивка. Той бързо се наведе под балдахина и седна. — Как ти добре? — каза той на ужасен английски.

— Чудесно, а ти? — Дънрос се загледа в него, опитвайки се да прикрие удивлението си. Фор Фингър Уу беше облечен в хубав костюм с чиста бяла риза и ярка безвкусна вратовръзка. Беше с обувки и чорапи. Последният път, когато Дънрос го видя облечен така беше нощта на пожара и единственият път години преди това на великолепната сватба на Шити Т’Чънг. Приближиха се и други крака. Пол Чой неловко седна.

— Добър вечер, сър. Аз съм Пол Чой.

— Добре ли сте? — попита той, усещайки голямото му неудобство и страх.

— Разбира се, благодаря, сър.

Дънрос се намръщи.

— Е, това е удоволствие. Сега за чичо ти ли работиш? — попита, поддържайки преструвката, че той и Фор Фингър Уу са се договорили за това. Беше чул за успешния му удар на стоковата борса от негов стар приятел Суржани.

— Не, сър. Работя в „Ротуел-Горнт“. Започнах само преди няколко дни. Тук съм, за да превеждам… ако имате нужда от мен. — Пол Чой се обърна към баща си и му обясни какво беше казал.

Фор Фингър кимна.

— Бренди?

— Имам, благодаря. — Дънрос вдигна чашата си. — Добре виждаш, айейа — очакваше старецът да продължи на хакло. Присъствието на Пол Чой увеличи предпазливостта на Дънрос.

Старият моряк бъбреше незначителни неща и пиеше уиски. На Пол Чой не му беше предложено нищо за пиене, нито пък той си сипа. Седеше в сянката, слушаше изплашен и не знаеше какво да очаква. Баща му го накара да се закълне, че ще пази тайна с клетви, от които косата се изправяше.

Накрая Уу се отказа да чака тай-пана да заговори и започна на хакло.

— Нашите семейства са приятели от много години — каза той като говореше бавно и внимателно, защото знаеше, че Дънрос не владееше хакло перфектно. — От много, много години.

— Да. „Сийбърн Уу“ и „Струан“ са като братя — отвърна предпазливо тай-панът.

Фор Фингър измърмори.

— Настоящето е като миналото, а миналото е настояще. Айейа?

— Старият сляп Тунг казва, че миналото и бъдещето са едно и също. Айейа?

— Какво означава за тай-пана на „Ноубъл хаус“ името У Куок?

Стомахът на Дънрос се сви.

— Той е твоят прадядо, айейа? Твоят именит предшественик. Син и главен адмирал на дори по-именития морски върховен началник на армията У Фанг Чой, чието знаме „Сребърният лотос“ се вя над цели четири морета.

— Единственият! — Фор Фингър се наведе по-близо и предпазливостта на Дънрос се удвои.

— Каква беше връзката между Зеленоокия Дявол, между първия тай-пан на „Ноубъл хаус“ и именития У Куок?

— Те се срещнаха в морето. Срещнаха се в устието на река Пърл от У…

— Близо, до Пок Лу Чау, между Пок Лу Чау и Апличау. — Очите на стареца бяха като цепнатини.

— После се видяха край Хонконг. Тай-панът се качи на борда на флагмана на Куок. Отиде сам и… — Дънрос се опита да намери думата — … и сключи сделка с него.

— Сделката беше ли написана на хартия и оспорвана?

— Не.

— Почтена ли беше?

— Отвратителна гадост е да се задават такива въпроси от Стар приятел, когато Старият приятел отсреща знае отговора.

Пол Чой се размърда неволно при неочакваната злост в думите. Никой от мъжете не му обърна внимание.

— Така, така, тай-пан — каза старецът толкова смел, колкото и Дънрос, — да, сделката беше почтена, макар и изопачена, донякъде беше изопачена. Запознат ли си с нея?

— Не, изобщо не — каза Дънрос искрено. — Защо?

— Според сделката на всеки от вашите двадесет клипери капитанът е наш — моят дядо беше един от тях. По-нататък Зеленоокият Дявол се съгласи да вземе трима от момчетата на У Куок и да ги изпрати в неговата земя, за да ги обучи като чужденците в най-добрите училища, точно както неговите собствени синове. По-нататък тай-пан…

Очите на Дънрос се разшириха.

— Какво? Кой? Кои са тези момчета? Какви станаха те?

Фор Фингър Уу само се усмихна с крива усмивка.

— След това Зеленоокият Дявол се съгласи да достави един чуждестранен дяволски клипер за именития У Фанг Чой, въоръжен, с необходимите съоръжения и красив. У Фанг Чой плати за него, но тай-панът се разпореди и го нарече „Лотос Клауд“. Но когато Кълъм Слабия го достави почти две години по-късно вашият проклет главен адмирал Страйд Орлов, дойде от изток като убиец през нощта и уби нашия кораб и заедно с него и У Куок.

Дънрос отпи от брендито си, и чакаше външно спокоен, но беше шокиран. Кои можеха да са тези момчета? Дали действително е било част от сделката? В дневника на Дърк няма нищо, нито завещание за синовете на У Куок. Нищо. Кои мо…

— Айейа?

— Знам за „Лотос Клауд“. Да. И за мъже, капитани. Мисля, че бяха деветнадесет, а не двадесет клипера. Но не зная нищо за трите момчета. Що се отнася до „Лотос Клауд“, моят предшественик обеща ли да използва в бой кораба след предаването му?

— Не. О, не, тай-пан, не, той не е обещавал това. Зеленоокият Дявол беше умен, много умен. Смъртта на У Куок? Джос. Всички трябва да умрем. Джос. Не, Зеленоокият Дявол спази сделката. Кълъм Слабия, също. Ти ще спазиш ли сделката? — Фор Фингър Уу разтвори юмрука си.

Там лежеше половинката монета.

Дънрос я взе внимателно. Сърцето му биеше лудо. Гледаха го като змии, и двамата. Усети силата на техните погледи. Пръстите му една забележимо потрепнаха. Беше като останалите половинки монети, които все още бяха в Библията на Дърк в сейфа на Грейт хаус, две все още стояха, две бяха изчезнали, вече откупени. Подаде обратно монетата като се бореше да овладее треперенето на пръстите. Уу я взе, без да се интересува, че ръката му трепери.

— Сигурно е истинска — каза Дънрос, а гласът му звучеше особено. — Трябва да се провери. Откъде я взе?

— Тя е истинска, разбира се че е истинска, дю не ло мо. Признаваш ли, че е истинска?

— Не. Откъде я взе?

Фор Фингър запали цигара и се закашля. Прочисти гърлото си и се изплю.

— Колко монети имаше първоначално? Колко даде великият мандарин Джин-куа на Зеленоокия Дявол?

— Не съм сигурен.

— Четири. Имаше четири.

— А, една на твоя именит предшественик У Куок, платена и почтена. Защо великият Джин-куа ще му дава две? Не е възможно, следователно тази е открадната. От кого?

Старецът почервеня и Дънрос се запита дали не беше отишъл твърде далеч.

— Открадната или не — изплю се старецът — ти дължиш услуга. Айейа? — Дънрос само се загледа в него. — Айейа? Или лицето на Зеленоокия Дявол не е лицето на „Ноубъл хаус“?

— Откъде я взе?

Уу се втренчи в него. Угаси цигарата си в килима.

— Защо е трябвало Зеленоокият Дявол да се съгласява на четири монети? И защо е трябвало да се кълне в боговете, че той и всичките му наследници ще спазват неговата дума, айейа!

— За друга услуга.

— Ах, тай-пан, разбира се за друга услуга. Знаеш ли за каква услуга?

Дънрос се втренчи в него.

— Почтеният Джин-куа даде на заем на тай-пан моя прапрадядо четиридесет по 100 000 сребро.

— Четиридесет по 100 000 е четвърт милион долара. Преди сто и двадесет години. — Старецът въздъхна. Очите му още повече се свиха. Пол Чой стоеше затаил дъх, неподвижен. — Беше ли му поискан документ? Документ от твоя именит предшественик — срещу „Ноубъл хаус“.

— Не.

— Четиридесет по 100 000 сребро. Никакъв документ, никакъв… само доверие. Сделката беше само сделка между Стари приятели, никакъв… само доверие, айейа!

— Да.

Ръката без палец на стареца с открита длан се насочи и задържа половинката монета в лицето на Дънрос.

— Една монета заслужава услуга. Който и да я поиска. Аз я искам.

Дънрос въздъхна. След малко той наруши тишината:

— Първо да проверя дали съответства на другата половинка. След това искам да съм сигурен, че металът на тази е като метала на онази. Тогава ще поискаш услугата.

Той посегна да я вземе, но юмрукът се затвори здраво и се отдръпна, а Фор Фингър рязко посочи със здравия си палец Пол Чой.

— Обясни — каза той.

— Извинете, тай-пан — каза Пол Чой на английски, много неловко, ненавиждаше тясната каюта и дяволските завеси, всичко това заради едно обещание дадено преди дванадесет десетилетия от един пират на друг, и двамата главорези, ако половината разкази бяха истина. — Моят чичо иска да обясни как да се направи това. — Опитваше се да запази гласа си спокоен. — Той разбира се е на ясно, че вие ще имате уговорки и иска да е сигурен хиляда процента. В същото време не желае да се отказва от притежаваното поне в този момент. Докато не се увери по един или друг начин, той ще…

— Искаш да кажеш, че не ми вярва?

Пол Чой трепна при гневните думи.

— О, не, сър — отвърна той бързо и преведе онова, което беше казал Дънрос.

— Разбира се, че ти вярвам — усмивката на Уу се изкриви. — Но, ти вярваш ли ми?

— О, да Стари приятелю. Напълно. Дай ми монетата. Ако е истинска, аз тай-панът на „Ноубъл хаус“ ще удовлетворя молбата ти, ако е възможно.

— Когато и да помолиш, молбата ти трябва да бъде удовлетворена — кипна старецът.

— Ако е възможно. Да. Ако монетата е истинска ще ти направя услугата, ако не е — връщам ти монетата. Край.

— Не е край — Уу махна с ръка на Пол Чой. — Свършвай бързо.

— Моят… моят чичо предлага следния компромисен вариант. Вие ще вземете това — младежът извади плоско парче пчелен восък. — Върху него са направени различни отпечатъци на монетата. Имате възможност да сравните и да проверите дали тази половина пасва на другата, сър. Ръбовете са достатъчно остри, за да сте сигурен, почти сигурен. Това е първата стъпка. Ако сте удовлетворен втората стъпка е да отидем заедно при уредника на някой музей и да му дадем да провери и двете половинки пред нас. Тогава и двамата ще го узнаем едновременно. — От Пол Чой се стичаше пот. — Това е, което казва чичо ми.

— Едната страна лесно би могла да подкупи този, който ще изследва монетата.

— Разбира се. Но преди да се срещнем с него ще разменим двете половинки. Ние ще си познаваме нашата, вие вашата — но той не би могъл нали?

— Може да бъде подготвен за това.

— Разбира се. Но, ако ние… ако ние направим това утре и ако Уу ви даде думата си да не се опитва да нагласява нещата предварително, тогава става, нали? — Младежът избърса потта от лицето си. — Господи, тука е толкова задушно.

Дънрос размисли. После обърна студените си очи към Фор Фингър.

— Вчера аз помолих за услуга, ти каза — не.

— Онази услуга беше нещо различно, тай-пан — отвърна старецът веднага, а езикът му се мяташе като на змия. — Онова не беше същата услуга, като едно старинно обещание, което изплаща стар дълг.

— Ти попита ли приятелите си, които могат да имат отношение към молбата ми, айейа!

Уу запали друга цигара. Гласът му стана по-остър.

— Да. Приятелите ми са загрижени за „Ноубъл хаус“.

Тишината се сгъсти. Дънрос видя лукави очи да се стрелват към Пол Чой и после отново към него. Знаеше, че е в капан заради монетата. Ще трябва да плати. Ако беше истинска трябваше да плати, независимо дали е открадната или не. Открадната от кого? Кой е могъл да има монета? Дърк Струан никога не узна на кого са дадени останалите. В завещанието си беше написал, че подозира, че един е ходил при неговата любовница Мей-мей, но нямаше причина за такъв подарък от Джин-куа. Ако е зависело от Мей-мей, съобрази Дънрос, тогава тя трябва да е минала в Шити Т’Чънг, който понастоящем е главата на линията Т’Чънг, линията на Мей-мей. Може би е била открадната от него. Кой друг в Хонконг?

Ако тай-панът или Хег не можеха да дадат отговор на това, и аз не мога. Няма семейна връзка чак до Джин-куа.

В мъчителната тишина Дънрос наблюдаваше и изчакваше. Още една едра капка пот капна от брадичката на Пол Чой докато гледаше баща си, а после отново към масата. Йан усети омраза и това го заинтригува. Забеляза, че Уу премерва по особен начин Пол Чой.

— Аз съм арбитърът на Хонконг — каза той на английски — подкрепи ме и след седмица могат да се очакват големи облаги.

— Айейа?

Йан наблюдаваше Пол Чой. Видя, че вдига поглед изненадан.

— Моля ви, преведете, мистър Чой — каза той.

Пол Чой се подчини. Дънрос въздъхна, доволен. Пол Чой не преведе.

— Аз съм арбитърът на Хонконг.

Отново тишина. Той се отпусна, вече по-спокоен, защото усещаше, че и двамата мъже захапаха въдицата.

— Тай-пан, приемате ли моето предложение за монетата? — попита старецът.

— А относно моята молба, моята молба за парична подкрепа, съгласен ли си?

Уу ядосано каза:

— Двама мъже не са свързани така както дъжд в дяволска буря. Да или не за монетата?

— Аз съм съгласен за монетата. Но не утре. Другата седмица. На петия ден.

— Утре.

— Почтени чичо, може би би могъл утре отново да помолиш приятелите си. Утре сутринта. Може би биха могли да помогнат на тай-пана. — Проницателните му очи се обърнаха към Йан. — Утре е петък — каза той на английски — какво ще кажете за понеделник в… в четири часа следобед за монетата? — Той го повтори и на хакло.

— Защо по това време? — попита Уу раздразнен.

— Паричният пазар на чуждия дявол се затваря на третия час от следобеда, почтени чичо. До това време „Ноубъл хаус“ или ще я бъде, или не.

— Ние винаги ще бъдем „Ноубъл хаус“, мистър Чой — обясни вежливо Дънрос на английски, впечатлен от умението на младия човек и от неговата проницателност. — Аз съм съгласен.

— Айейа?

Когато Пол Чой свърши, старецът изсумтя.

— Първо ще проверя небесно — земните токове, за да видя дали това е благоприятен ден. Ако е така, съгласен съм. — Той посочи Пол Чой с палеца си. — Иди на другата лодка.

Когато останаха сами, старецът меко каза:

— Благодаря ти, Стари приятелю. Скоро ще имаме много повече общ бизнес.

— Помни, Стари приятелю, какво казва моят предшественик — гласът на Дънрос прозвуча зловещо: — Зеленоокият Дявол, и тя, Хег Струан и Висшите тигри изричат велико проклятие срещу белите прахове. Онези, които извличат облага от тях, са прокълнати.

Съсухреният стар моряк нервно вдигна рамене.

— Каква връзка има това с мен? Нищо не зная за бели прахове. Дю не ло мо на всички бели прахове. Нищо не зная за тях.

Разтреперан Дънрос си наля. Почувства, че сампана отново тръгна. Пръстите му извадиха восъчните отпечатъци.

„Хиляда на едно, че монетата е истинска. Всемогъщи Боже, какво ще иска този дявол? Наркотици, обзалагам се, че ще е нещо с наркотици. Това за проклятието беше съчинено — изобщо не е част от сделката на Дърк. Дори и така, аз няма да се съглася на наркотици.“

Беше неспокоен. Виждаше написаното в Библията. Самият той подписа и потвърди, давайки съгласието си пред Бога „да помогна на онзи, който представи една от половинките, независимо от това какво ще иска, стига да е във властта на тай-пана да го даде…“

Слухът му долови чуждото присъствие, преди да чуе звук. Една лодка леко се доближи. Стъпки от крака. Застана нащрек, защото не познаваше опасността.

Момичето беше младо, красиво и весело.

— Казвам се Сноу Джейд, тай-пан. На осемнадесет години съм и съм личен подарък от почтения Уу за през нощта.

Леещият се кантонезки, спретнатата cheong-sam, висока яка, дълги крака обути в чорапи и високи токове. Тя се усмихна, показвайки прекрасните си бели зъби. — Той си помисли, че може да имате нужда да похапнете.

— Така ли? — измърмори Йан, опитвайки се да събере мислите си.

Тя се засмя и седна.

— О, да, така каза той и аз също желая да се подкрепите. Умирам от глад, а вие? Почтеният Голдтут е поръчал една-две хапки, за да възбуди апетита ви: бързо приготвени пържени скариди в грахови шушулки, кълцано телешко в сос от черен боб, малко изпържени кнедли по шанхайски, зеленчуци, зеле от Сечуан и пикантно пиле по Ч’ианг Пао. — Тя засия. — Аз съм десертът.

54

24:35 часа

Раздразнено и настоятелно банкерът Куанг натискаше звънеца на входа. Вратата се отвори и Винъс Пун се развика на китайски.

— Как смееш да идваш по това време на нощта, без да си поканен! — Беше издала напред брадичка, с едната ръка държеше вратата, а другата беше опряла властно на хълбока си. Облечена бе във вечерна, зашеметяваща рокля с дълбоко изрязано деколте.

— Мирувай, мазна уличнице! — викна й банкерът Куанг, бутна я и влезе през отворената врата. — Кой ти плаща наема? Кой купи тези мебели? Ами роклята на гърба ти? Защо не си готова за леглото? За…

— Да мирувам! — нейният глас беше пронизителен и лесно го заглушаваше. — Ти плащаш наема, но къде беше днес, когато трябваше да го платиш? Айейа?

— Тук! — банкерът Куанг извади чека от джоба си и го развя под носа й. — Забравям ли си обещанията аз — не! Ти забравяш ли ги — да!

— Ох, помни ли, татенцето? — запримига Винъс Пун. Гневът й изчезна, лицето й се проясни, заговори с меден глас. — Казаха ми, че си изоставил бедната си самотна дъщеричка и си се върнал при онези никаквици от „Блоър стрийт“ 1.

— Лъжи! — Куанг въздъхна с облекчение, независимо, че беше самата истина. — Защо не си се приготвила за леглото? Защо си с тази ро…

— Трима души се обадиха и казаха, че си бил там в 4.15. Колко са отвратителни хората — продължи напевно тя, знаейки, че наистина е бил там, но само, за да представи банкера Чинг, от когото се надяваше да вземе допълнително оборотни фондове. — Горкото татенце, колко са ужасни хората. — Докато говореше така умилкващо, тя бавно се приближи към него, изведнъж ръката и се стрелна и грабна чека, преди той да е успял да го дръпне, независимо че гласът й продължаваше да е сладникаво напевен. — Благодаря, татенце, благодаря от дъното на душата си… О… хо! — очите й светнаха, гласът й отново стана писклив и жлъчен. — Не си го подписал, стара мършо! Пак твоите банкерски номера! Ох! Идва ми да се убия пред вратата ти… не, по-добре пред телевизионната камера и да разкажа на цял Хонконг да знае какъв си. Ох, омръзна ми…

Нейната ама беше вече влязла в дневната и започна да й приглася. Двете го заливаха със знойни ругатни, обвинения и предизвикателства.

Той ругаеше безпомощно, но това само засилваше крясъците им. В един момент успя да се овладее и победоносно извади писалка, дръпна с жест чека и го подписа. Врявата секна. Винъс Пун го взе и внимателно го прегледа — много, много внимателно. После чекът потъна в чантата й.

— Ох благодаря, благородни татенце — каза хрисимо тя, обърна се към амата и рязко я скастри: — Как си позволяваш да се месиш в любовната свада на господарката си? Ти разнасяш отвратителните хорски клюки за мойто татенце! Вън! Донеси веднага чай и нещо за ядене! Вън! Бренди, татенцето има нужда да си пийне нещо, хайде бързо!

Прислужницата, преструвайки се на уплашена от гнева на господарката, забързано излезе от хола. Винъс, гугукайки обви ръце около врата на Ричард Куанг.

Накрая, омилостивен, той позволи да бъде успокояван и черпен. През това време се тюхкаше и оплакваше от злата си участ, от подчинени, от приятели и длъжници, които неблагодарно го изоставят, след като си е скъсал гьона от работа за тяхно добро.

— Милото ми мъжленце — гальовно напяваше Винъс и докато пръстите й го галеха нежно и опитно, мозъкът й щракаше. До срещата с Фор Фингър Уу оставаше половин час. Беше хитро да го накара да почака, но не трябваше да прекалява. Възможно е страстта му да отмине. При последната им среща бе толкова доволен, че обеща, ако преживяването се повтори, да й подари пръстен с диамант.

— Гарантирам — задъхано му отговори тя, кожата й лепнеше от пот след двата часа концентрирана работа, чувстваше се замаяна от невероятно дългата му експлозия.

Притвори очи, припомняйки си изумителните му усилия, неговия размер, съобразяване и безспорната му техника. „Айейа! Страхотно — мислеше тя, продължавайки да масажира бившия си любовник. — Ще имам нужда от всяка капка енергия и от всяка моя част. Моята yin ще успее да обуздае този порочен стар yang.“

— Как е сега вратлето, моя най-скъпа любов? — пошепна му тя.

— По-добре, по-добре — неохотно се обади Ричард. Главата му се проясни и той си даде сметка, че пръстите й бяха толкова умели, колкото устата и другите й безценни части.

Привлече я на коленете си и самоуверено бръкна с ръка в дълбокото деколте на роклята, която беше купил за нея миналата седмица. Започна да гали гърдите й. Тя не се съпротиви, той смъкна едната презрамка и започна да хвали големината, стегнатостта и формата им. Топлината им го възбуди. Протегна другата си ръка към yin но преди да се усети тя се отскубна.

— Ох не, татенце! Достопочтеният червен ми е на гости — и колкото и да ни се иска…

— Така ли? — подозрително възкликна Куанг. — Достопочтеният ч… не трябваше ли вдругиден да дойде?

— Ох не, пристигна бурно тази…

— Ами? Трябва да е след два дни. Знам го, погледнах календара, за да съм сигурен, преди да дойда! За глупак ли ме вземаш? Да не мислиш, че съм тръгнал на лов за тигри с въдица? Срещата ни отдавна е определена за днес. Защо смяташ, че трябваше днес да съм в Тайван? Никога не ти е избързвал…

— Тази сутрин ми дойде — шокът от пожара и още по-големият, че си ме изоставил, трябва да са били причината…

— Ела тук, малка нахалнице!

— Ох не, татенце.

Преди да успее да се измъкне, той я сграбчи, постави я отново на коленете си и започна да й вдига роклята. Винъс беше стара кримка и шампион на стотици двубои, независимо че бе само на деветнадесет години. Не се съпротивляваше, само по-силно се притискаше към него, извиваше се, галеше се и шепнеше в ухото му.

— Татенце, много е грешно да се месиш в работите на червения гостенин и колкото и да ми се иска да си в мен, двамата знаем и други начини за постигане на удоволствието.

— Но пръв аз искам…

— Пръв? Пръв? — Доволна, тя почувства възбудата му, галейки го. — Айейа! Колко си силен и мъжествен! Затова онези нахалнички искат мойто татенце. Толкова си буен, похотлив и прекрасен.

Умело извади члена му и го остави задъхан.

— В леглото, моя най-сладка любов — стенеше той. — Първо бренди, после да поспя в…

— Точно така, но не тука, о не! — твърдо каза тя, помагайки му да се изправи.

— Ех? Но аз трябва да съм в Тай…

— Да, значи отиваш в клуба!

— Но аз…

— Ох, но ти измъчи бедната си дъщеричка — мърмореше докато го оправи и вдигна от място и докато се усети го заведе към вратата. Там страстно го целуна, закле му се във вечна любов, обеща да се видят утре пак и затвори вратата зад гърба му.

Отмалял, той стоеше с подгъващи се колене, с лепнеща от пот кожа и с желание да удря по вратата с юмруци, предявявайки претенции за леглото, което плащаше. Не го направи. Затътри се към асансьора.

Слизайки надолу изведнъж му светна. Спомни си, че чекът бе само за един месец. Беше забравила обещанието му да увеличи издръжката й на 500.

— Иий, чудесни малки устнички — кикотеше се той, — yang надхитри yin въпреки всичко!!! Добре те преметнах сега.

Винъс изми зъбите си и започна да си оправя грима. Видя амата в огледалото.

— Ах Пу — извика весело тя, — донеси ми черния шлифер и се обади за такси… побързай или ще те ощипя и по двете бузи!

Старата жена побърза да се подчини, доволна от доброто настроение на господарката.

— Вече извиках такси — с хриптящ глас отговори тя. — Ще чака долу на задния вход. Добре е да изчакаш няколко минути в случай, че татенцето се усъмни!

— Ами, тази стара костенурка сега не става за нищо! Има сила, колкото да се строполи на задната седалка в колата и да го закарат в клуба.

Винъс направи още няколко финални поправки на грима и се усмихна доволна на изражението си в огледалото.

„Сега напред за диаманта“ — развълнувано помисли тя.

— Кога отново видя Пол? — попита Лили Су.

— Скоро. Следващата седмица. — Хавъргил привършваше с обличането и неохотно взе шлифера си. Наетата от него стая беше малка, но чиста и приятна. Имаше баня с течаща топла и студена вода. — Ще ти звънна, както обикновено.

— Защо тъжен Пол?

Той се обърна и я погледна. Не беше й казал, че скоро напуска Хонконг. Тя го гледаше от леглото. Кожата й бе гладка и свежа. Виждаха се вече почти четири месеца. Не беше само негова приятелка, защото не й нае квартира и не й плащаше издръжка. Работеше с други момичета в „Хепи хостис данс хол“, любимото му нощно заведение. Притежателят Уан Ай Пок, беше стар клиент на банката, а менажерката, умната мама-сан, знаеше навиците му и се съобразяваше с тях. Беше имал много приятелки от това заведение, повечето от тях за по няколко часа, някои за месец, много малко за по-дълго. И само един неприятен спомен през тези петнадесет години. Едно от момичетата се опита да го изнудва. Той веднага съобщи на мама-сан. Момичето трябваше още същата вечер да напусне заведението. Нито тя, нито сводникът й бяха видени повече.

— Защо тъжен?

„Защото напускам Хонконг, искаше му се да каже. Защото искам нещо изключително, което не мога да имам, не трябва да имам, не ми стига дързостта да го имам. Господи! Как те искам.“

— Не съм тъжен, Лили. Само уморен — каза той, вместо това, което мислеше.

— Всичко бъде добре — успокои го тя. — Обади скоро, хей?

— Да, да, ще се обадя.

Уговорката му с нея беше съвсем проста. Обаждаше се по телефона, ако не я намереше предупреждаваше мама-сан и още същата вечер идваше в заведението с приятели или сам. Танцуваше няколко танца с Лили, поръчваше напитка, после тя напускаше заведението. След около половин час той плащаше сметката и идваше след нея тук, като предварително е платил за стаята. Не идваха заедно, защото тя не искаше да бъде видяна от съседите или по улиците с чужденец. Щеше да пострада репутацията й. Всяко момиче, извън заведението, е смятано за най-долна блудница и е осмивано открито и презрително. Цената й катастрофално щеше да падне.

Хавъргил знаеше, че за Хонконг това е обичайно и не се смущаваше.

— Довиждане — каза той, — благодаря ти.

Искаше му се да остане с нея или да я вземе със себе си.

Останала сама, тя даде воля на прозявката, която дълго време потискаше и се отпусна по гръб в луксозното легло. Беше разхвърляно, но хиляди пъти по-удобно от походното легло в квартирата й.

Леко се почука на вратата.

— Благородна лейди?

— Ах Чан?

— Да, аз съм. — Вратата се отвори и възрастна прислужница тихо пристъпи вътре. Носеше чисти хавлии. — Ще, останете ли тук да спите?

Лили Су се поколеба. По принцип в това заведение за срещи, клиентите си плащаха за цялата нощ. Съществуваше практика, ако се освободи стаята по-рано, менажерът да върне на момичето част от платената сума.

— Оставам — каза тя, решила да се наслади на лукса. Не беше сигурна, кога пак ще има тази възможност. Междувременно, клиентът можеше да се разори или до следващата седмица да му се случи нещо.

— Джос — каза тя, — моля, приготви ваната.

Мърморейки, старата прислужница, направи каквото й заповядаха и излезе. Лили Су отново се прозя с удоволствие, заслушана щастливо в течащата вода. Беше уморена. Денят беше изтощителен. Тази вечер клиентът й говореше повече от обикновено. Опитваше се да заспи и да не слуша, долавяше откъслечни думи, но беше доволна, че не се налага да участва в разговора. От дълъг опит знаеше, че това е начин за разтоварване, особено за такъв стар варварин. Много странно! „Няма нищо, ако yang е слаб или ако ти говорят или мърморят или роптаят на техния заплетен език или ако подсмърчат в прегръдката ти. Варварите правят това — мама-сан й бе казала за тези неща. — Запуши си ушите. Запуши си носа, за да не дишаш старата плътска миризма и му помогни да изживее момента на удоволствието. Той е наш стар приятел, плаща добре и веднага, престижно е да имаш за покровител такъв клиент. Бъди радостна и жизнена, преструвай се, че го намираш мъжествен и се отплати за парите, които дава“.

Лили Су беше сигурна, че се отплаща за парите. Да. Джос е много добър към мен. Ох толкова по-добър, отколкото с моята сестра и любовника й. Бедната Фрейгрант Флауър и Намбър Уан Сан Чен. Каква трагедия! Каква жестокост!

Тя потрепери.

„Ох, тези ужасни Бивши вълци! Да му отрежат ухото, да го убият и да плашат цял Хонконг. Нещастната ми сестра, пребита до смърт. Боже, какъв Джос!“

Точно тази сутрин видя отпечатано във вестник едно от любовните писма ка Джон Чен. Веднага го позна. Седмици наред се смяха със сестра си над това и още две други негови писма, които Фрейгрант Флауър бе оставила на съхранение у нея.

— Толкова смешен човек, почти без yang и почти неспособен да се възбуди — така го описа сестра й. — Плаща ми само да лежа до него, да го целувам, понякога да танцувам гола и да му обещавам винаги, че ще разказвам колко е силен и мъжествен! Иий, обсипва ме с пари! Единадесет седмици съм „неговата истинска любов“! Ако продължи още единадесет… вероятно ще си купя апартамент!

Тази сутрин съвсем изплашена отиде с баща си в Иист Абърдийн полис стейшън, за да идентифицират трупа. Не казаха, че знаят кой е нейният любовник. Баща й благоразумно я предупреди да мълчат по този въпрос.

— Чен сигурно ще предпочете така да постъпят. Нали е замесен неговият престиж — престижът на новия наследник. Как му беше името — младият с дяволското чуждо име. След ден-два ще позвъня на Филип Чен и ще го попитам. Трябва да почакаме малко. След днешните новини във вестника, никой баща не би преговарял.

„Да, татко е умен — мислеше тя. — Ненапразно му викат Найн Карат Чу. Да се благодаря, на Бога, че другите две писма са у мен“.

След като идентифицираха тялото на сестра й трябваше да попълнят формуляри с истинското си фамилно име Чу, за да получат парите й — 4 360 ХК долара на името на Уистерия Су, 3 000 ХК долара на Фрейгрант Флауър Так, всички спечелени не от „Гуд лак данс хол“. Но полицейският сержант се оказа непоклатим.

— Съжалявам, но сега като знаем истинското име трябва да го обявим, така че ако има заинтересовани, да могат да предявят претенции към тези пари. Дори щедрото предложение от 25, не повлия на грубото му държане. Така че трябваше да се откажат.

„Скапан чуждоземски слуга — мислеше отвратена тя. — Нищо нямаше да остане, след като «Данс хол» си получи дълговете. Нищо. Айейа!

Но няма значение — реши накрая, лежейки във ваната със страхотно задоволство. — Няма значение, тайните в тези писма струват състояние за «Хаус ъф Чен».

А Филип Чен е пълен с пари, като куче с бълхи.“

Кейси се беше свила на прозореца в нейната спалня, светеше само малката нощна лампа над леглото. Гледаше втренчено улицата пет етажа по-долу. Дори и в този късен час, почти 1.30 през нощта, движението не спираше. Облаците бяха ниско, нямаше луна и това правеше светлините на неоновите реклами и колонките с китайски йероглифи по-ослепителни — червени, сини и зелени те рефлектираха в локвите и превръщаха грозотата в приказка. Прозорецът беше отворен, въздухът прохладен, виждаха се двойки, промъкващи се между рейсове, камиони и таксита. Повечето от тях се насочваха към новия „Ройал Нидерланд хотел“ или към снекбара на „Юропиън кофи шоп“, където тя, преди да се прибере пи чаша вино с техния пилот Джанели.

„Тук всички ядат много — мислеше разсеяно тя. Господи, колко много хора, които търсят работи и толкова малко работни места. На върха, един над куп хора. Всеки борещ се да отиде на върха, да остане там… за какво? За нова кола, нова къща, нов хладилник, нова джунджурия или каквото и да е там.

Животът е една дълга сметка. Никога достатъчно пари да се оправиш с всекидневните разходи, да не говорим за собствена яхта или бунгало на бреговете на Акапулко или Лазурния бряг или средства да отидеш там — дори като турист.“

Тя покани Сиймър Стайглър на вечеря и разискваха повдигнати от него проблеми, повечето от тях правни.

— Трябва да го направим неоспоримо. Не можеш да си много внимателен с чужденците, Кейси — продължаваше да повтаря той. — Те не играят по правилата на добрите стари янки.

Щом свършиха с вечерята, тя се извини, че има купища несвършена работа и го остави. Всъщност всичко беше свършено. Прибра се в стаята си, сви се в един от фотьойлите и започна да преглежда някои специализирани бизнес списания. После научи още нещо за Кантон. Новела от Питър Марлоу — „Чанги“. Не остави книгата, докато не я прочете докрай.

Купи я от една улична сергия, близо до хотела. Голямо удоволствие й достави пазаренето. Жената най-напред поиска 22 ХК долара. Кейси успя да свали на 7.55, което беше едва 1.50 US долара. Доволна от себе си и от откритието, продължи разходката. Наблизо видя модерна книжарница, витрината, на която бе отрупана с цветни албуми за Китай и Хонконг. Влезе вътре и на един от рафтовете откри три екземпляра от същата книга — „Чанги“, но струваше 5.75 ХК долара.

Инстинктивно изруга старата продавачка, заради измамата.

„Но погледнато от друга страна, старата вещица изобщо не те мами — припомни си тя. — Тя направи по-добра сделка от теб. Та нали само преди малко самата ти с ехидно задоволство мислеше, че си й отрязала от печалбата, а и Господ признава, че хората имат нужда да печелят.“

Кейси гледаше улицата и движещия се долу поток. Тази сутрин изкачи „Нейтън роуд“ до „Баундъри роуд“, около миля и половина. Едно от нещата в списъка, които беше набелязала да види. Улица като останалите, гъмжаща, оживена и отрупана с ярко оцветени улични знаци и фирми. Изключението се състоеше в това, че всичко на север от „Баундъри роуд“ до границата щеше да бъде върнато на Китай в 1997 година. Всичко. През 1898 година Англия наема за деветдесет и девет години територията от „Баундъри роуд“ до Шем Чан ривър заедно с прилежащите острови.

— Питър, не мислиш ли че е било глупаво? — попита тя Питър Марлоу, когато случайно се срещнаха във фоайето преди вечеря.

— Сега така изглежда — каза той замислено. — Тогава? Кой знае? Сигурно за времето си е било разумно, иначе не биха го направили.

— Да, но Господи, Питър, деветдесет и девет години са толкова малко. От какви чувства са били обладани, за да го направят за такъв къс период? Сигурно главите им са… били на друго място!

— Да. Сега мислиш така. В онези дни, ако британският премиер е искал да шокира света, достатъчно е било само да се оригне. Разликата е в мащабите. В онези времена британският лъв наистина е бил лъв. Какво е представлявало това за притежателя на една четвърт от земното кълбо? — Тя си спомни начина, по който той се усмихна, когато го казваше. — Дори и тогава в Новите територии е съществувала въоръжена съпротива на местното население. Разбира се безуспешна. Тогавашният губернатор, сър Хенри Блейк, се погрижил за това. Не се е сражавал с тях, само разговарял. Накрая старейшините се съгласили да си подложат и другата буза, осигурявайки си в замяна запазване на техните традиции и обичаи, както и правото, ако пожелаят, да бъдат съдени по китайските закони, а също и да запазят Каулуун сити за себе си.

— Местните още ли ги съдят, по китайски закони?

— Да, по историческата им правна уредба — не по правните закони на КНР. — Така че ти трябва британски съдия, вещ в законите на Конфуций. Доста е различно. Например, китайското право приема, че е естествено всички свидетели да лъжат, че е техен дълг да го правят и да прикриват истината. От съдията зависи дали ще може да я установи. При тях липсва процедурата да се заклеват, че ще говорят истината — те ни смятат за луди, че го правим и аз не съм сигурен, че нямат право. Имат всякакви видове щури или разумни обичаи, зависи от какъв ъгъл гледаш на нещата. Знаеш ли, че тук е законно да имаш повече от една жена, ако си китаец.

— Браво на тях!

— Да имаш повече от една жена наистина има известни предимства.

— Слушай, Питър — започна разгорещено тя, после се усети, че той нарочно я дразни. — Ти нямаш нужда от повече. Имаш Фльор. Как сте двамата? Как вървят нещата ви? Ще се съгласи ли да обядва утре с мен, ако ти си зает?

— Съжалявам, Фльор е в болница.

— О, Господи, какво има?

Разказа й за сутринта и за доктор Тулей.

— Аз току-що бях при нея. Тя е… тя не е много добре.

— Съжалявам. Мога ли с нещо да помогна?

— Благодаря. Мисля, че не.

— Ако нещо има, само се обади. Нали?

— Благодаря.

— Питър, Линк правилно ли постъпи, че скочи с нея във водата? Кажи ми честно.

— Разбира се, Кейси. Дори за момент не се съмнявай… Линк направи… той го направи по-добре отколкото аз бих могъл. Ти също. И мисля, че вие двамата спасихте онова момиче от много неприятности. Орланда, Орланда Рамос.

— Да.

— Тя трябва да ви е благодарна за цял живот. Беше се паникьосала. Изпадал съм в такава ситуация и знам как е. Страшно красиво момиче, нали?

— Да. Как са проучванията ти?

— Чудесно, благодаря.

— Понякога ми се ще да разменим впечатления. Хей, между другото, намерих книгата ти и я купих — още не съм я прочела, но е най-отгоре в купчината за четене.

— О! — Кейси си спомни опита му да изглежда безразличен. — Надявам се да ти хареса. Добре, тръгвам, децата трябва да вечерят.

— Помни, Питър, ако нещо има, само се обади. Поздрави Фльор от мен.

Кейси се протегна в креслото, беше се схванала от седенето. Стана и отиде обратно в леглото. Стаята беше малка и нямаше елегантността на апартамента — неговия апартамент. Той реши да запази втората спалня.

— Винаги можем да я ползваме за офис — й каза тогава — или да я имаме в резерв. Не се безпокой, Кейси, връща се от данъците и не знаеш дали няма да потрябва.

Орланда? Не, тя няма да има нужда от тази спалня!

„Кейси, стегни се, не ставай гадна, глупава или ревнива. Никога не си била ревнива… толкова ревнива. Ти определи правилата. Да, но радвам се, че се изнесох. Онази нощ беше трудна, трудна за Линк и трудна за мен, по-лошо беше за него. Орланда ще е подходяща… ох, да върви по дяволите Орланда.“

Устата й бе пресъхнала. Отиде до хладилника, извади бутилка изстудено Перие и чудесният му дъх я освежи. Легна си. По-рано пак се опита да заспи, но мозъкът й бе объркан и не преставаше да работи, много нови неща — нови ястия, миризми, нови заплахи, хора, обичаи, култури. Дънрос. Горнт. Дънрос и Горнт. Дънрос и Горнт и Линк. Нов Линк. Тя самата нова, изплашена от един хубав задник…

„Да, задник, ако искаш да си вулгарна и това също е ново за теб. Преди да дойдеш тук беше уверена в себе си, динамична, контролираща собствения си свят. Сега не си същата. Всички над нея, не само над нея, над тая гадна лейди Джоана с нейния изтънчен английски.

— Не си ли спомняш, скъпа, днес е обядът ни в «Оувер търти клъб». Споменах ти за него на вечерята в тай-пана.

Отвратителна стара кучка. «Оувер търти»! Аз още нямам двадесет и седем!

Така е, Кейси. Но ти си настръхнала, като котка. Не е само Орланда, стотиците момичета на разположение. Не те ли плаши само Джанели?“

— Господи, Кейси — каза грейнал той. — Сякаш съм се върнал в корейските години. Все още за 20 US си най-големия банан.

Онази вечер около десет часа, Джанели я покани на вечеря с него и останалите от екипажа в „Ройъл Нидерланд“. Когато телефонът позвъня, сърцето й подскочи, помисли, че е Линк. Опита се да каже, че е заета, но накрая позволи да я убедят. Поръча си две порции бъркани яйца с бекон, препечени филийки и кафе, и никакъв алкохол.

Като протест. Протест срещу Азия, Хонконг, Джоана и Орланда…

„Господи, никога да не бях се интересувала от Азия, никога да не бях внушавала идеята на Линк. Защо го направи?

Защото е единственият начин бизнесът да върви, единственият път за «Пар-Кон». Експорт. Многонационален, но експорт. И Азия е най-големият, най-предприемчивият и без бюрокрации пазар на света, това е век на Азия. Да. Дънрос и Горнт го направиха. Ако са с нас, имаме най-големия пазар на света зад гърба си, всичките пари, технологии, ръст и експертизи, за да го постигнем.

Но защо в Хонконг, толкова горещ и тежък?

За проклетите пари и да си запълниш времето до следващия рожден ден, до края на двадесет и седмата си година.

С това темпо скоро ще останеш без работа, без пари, без Линк, на когото да казваш да и не. — Въздъхна със съжаление. По-рано ходи до апартамента му и остави куп писма и телекси за подпис, остави му и бележка с пожелание за приятно прекарване. Когато се връщаше от вечеря мина и взе всичко, каквото бе оставила. — Орланда е движещата сила. Не се заблуждавай.

Няма значение, и утре е ден. Можеш лесно да я пратиш на боклука.“ След като направи нулева оценка на врага се почувства по-добре.

Книгата на Питър Марлоу попадна пред очите й. Взе я, нагласи по-удобно възглавницата и се зачете. Бързо поглъщаше страниците. Телефонът рязко иззвъня. Беше толкова погълната в четенето, че се стресна.

— Здравей, Линк, добре ли прекара?

— Кейси, аз съм, Питър Марлоу, ужасно съжалявам за късното обаждане, обадих се в хотела и ми казаха, че при теб свети… дано не съм те събудил?

— О не, не, Питър. — Повръщаше й се от разочарование. — Какво има?

— Съжалявам за късното обаждане, но ми се налага да отида в болницата и нали ти каза…

— Какво е станало?

— Не зная. Казаха веднага да отида. Обаждам се заради децата. Предупредих момчето от етажа да ги наглежда от време на време, но ми се иска да им оставя и бележка с твоя телефон, ако се събудят, само ако се събудят, да могат да позвънят на приятел. Когато се запознахме всички във фоайето, и двете бяха възхитени от теб. Вероятно няма да се събудят, но за всеки случай. Може ли? Аз съ…

— Разбира се. Даже по-добре, защо аз да не дойда при вас.

— О, не, не бих си помислил за такова нещо. Ако само може…

— Не спя и сте съвсем близко. Няма проблеми, Питър, идвам. Ти тръгвай за болницата.

Облече набързо дънки, блуза и кашмирен пуловер. Преди да е успяла да натисне асансьора, нощният Сонг се появи, гледайки с ококорени очи. Не му каза нищо.

Слезе, прекоси фоайето и излезе на „Нейтън роуд“. Пресече съседната пряка и влезе във фоайето на техния хотел. Питър Марлоу я чакаше вече…

— Това е мис Чолок — бързо я представи той на нощния портиер, — ще остане с децата докато се върна.

— Да, сър — каза евроазиатецът, също ококорен. — Момчето ще ви заведе, мис.

— Надявам се всичко да е наред, Питър… — тя спря. Беше излязъл вече през въртящата врата и викаше такси.

Апартаментът им беше на шестия етаж, входната врата бе оставена отворена. Момчето от етажа, нощният По, присви рамене и мърморейки се отдалечи. Вероятно ругаеше варварите… Като че той не можеше да се грижи за две спящи деца, с които всяка вечер играеше на криеница.

Кейси затвори вратата и надникна в малката спалня. Двете деца спяха дълбоко. Джейн, малката, на горното легло, Александра на долното, сърцето й се сви от умиление. Разрошени руси главички — ангелчета, прегърнали мечетата си. „О, как бих искала да имам деца — пожела си тя. Деца на Линк. — Би ли го направила? — мислеше за пелените, че ще бъде постоянно заета, за безсънните нощи и за липсата на свобода.

Не съм сигурна. Мисля, че да. За две, като тези тук, би го направила, о да.“

Кейси не знаеше дали да ги завие с одеялата или да ги остави, за да не се събудят. В хладилника намери бутилирана вода, пи и се почувства освежена. Седна в креслото и извади от чантата книгата на Питър. Зачете отново.

Той се върна след два часа. Не бе усетила времето.

— О — възкликна тя при вида на лицето му. — Изгуби ли бебето?

Той кимна, унил.

— Съжалявам, че се забавих толкова. Ще пиеш ли чаша чай?

— Разбира се, хей, Питър, дай аз…

— Не. Не, благодаря. Аз знам къде са нещата. Съжалявам за цялото това безпокойство, което ти причиних.

— Няма нищо. Как е тя?

— Те, те мислят, че е добре. Смятат, че е причинено от спазми в стомаха и от слепване на червата. Твърде рано е да преценят, но предполагат, че няма реална опасност, за нея. Абортът, казват, е винаги труден — физически и емоционално.

— Съжалявам.

Погледна към нея и тя видя изписаното на лицето му напрежение.

— Не се тревожи, Кейси, Фльор е добре. Японците вярват, че началото е едва след тридесетия ден от раждането при момче и тридесет и първия ден при момиче. Преди това нищо няма, няма душа, няма личност, няма човек… до този момент човек няма. — Той се обърна и тръгна към малката кухничка. Сложи вода да заври, продължи да говори, опитвайки се да бъде убедителен. — Най-добре, най-добре е да повярваш, ех? Как може да бъде нещо друго, освен… освен това. Това прави случилото се не толкова тежко. Въпреки това, за майката е ужасно. Съжалявам, че ти говоря тези неща, едва ли има някакъв смисъл.

— Да се надяваме, че тя ще се оправи — Кейси изпитваше желание да го докосне, да го успокои. Изглеждаше толкова възвишен в нещастието, опитвайки да се владее — безпомощен като дете.

— Китайците и японците наистина са много разумни, Кейси. Техните… техните суеверия правят живота по-лек. Предполагам детската смъртност е била ужасно висока в онези времена и някой мъдър баща е измислил всичко това, за да успокои майчината мъка. — Той въздъхна. — Или го е направила мъдра майка, за да помогне на съкрушения баща?

— Вероятно — Кейси наблюдаваше ръцете му, заети с правенето на чая. Първо завирането на водата, внимателно изплакване на чайника. Три лъжички чай и една за чайника, заливане с вряла вода.

— Съжалявам, че нямаме чай на пликчета, не мога да свикна с него, Фльор твърди, че е добър колкото този и много по-лесно се приготвя. Нямам нищо друго да те почерня. — Взе таблата и тръгна към хола. — Мляко? Захар? — предложи той.

— Чудесен е. Никога не съм пила така приготвен чай.

Чаят имаше странен вкус. Беше силен и животворен. Пиеха, без да разговарят.

— Чуден е.

Погледът му падна на отворената книга.

— О-о!

— Харесва ми прочетеното дотук, Питър. Колко е истината?

Той си наля още.

— Толкова, колкото всеки разказ за събитие от преди петнадесет години. Доколкото си спомням, събитията са точни. Героите не са действителни, обаче имат прототипове.

— Невероятно е. Невероятно е, че млади хора са могли да го преживеят и да оцелеят. На колко години си бил?

— Започнах я, когато бях на осемнадесет и я завърших на двадесет и една и нещо.

— Кой си ти в книгата?

— Може би там изобщо ме няма.

Кейси реши да не говори повече, докато пият чая.

— По-добре да тръгвам. Сигурно си уморен до смърт.

— Не, не съм. Всъщност изобщо не съм уморен. Имам да нахвърлям някои бележки. Ще спя, когато изпратя децата на училище. Но ти сигурно си изморена. Не мога да ти кажа колко много съм благодарен, Кейси. Дължа ти голяма услуга.

Тя се усмихна и кимна. След кратка пауза попита:

— Питър, ти знаеш много за това място, с кого би тръгнал, с Дънрос или Горнт?

— За бизнес с Горнт. За бъдеще с Дънрос, ако успее да издържи на тази буря. Съдейки от това, което чувам, е малко вероятно.

— Защо би го избрал за бъдеще?

— Престиж. Горнт няма престиж и стил, за да бъде тай-пан. Няма и необходимия произход.

— Толкова ли е важно това?

— Изключително за тук. Ако „Пар-Кон“ иска да просъществува сто години, изберете Дънрос. Ако искате бърза печалба, бърз удар и после веднага да изчезнете, Горнт е вашият човек.

Тя допи чашата си.

— Какво знаеш за Орланда?

— Много — веднага отговори той. — Но да знаеш скандали или клюки за жив човек е различно от легендите или слуховете за отминали хора. Нали така?

Тя внимателно го гледаше.

— Дори за услуга?

— Това е различно. — Очите му леко се присвиха. — Услуга ли искаш?

Тя остави чашата.

— Не, Питър, не сега. Може би по-нататък, сега не. — Видя, че лицето му помръкна. — Какво има? — попита Кейси.

— Чудя се, защо Орланда е заплаха за теб. Защо тази вечер? Може би Линк. Тази вечер Орланда е с Линк, което обяснява защо гласът ти звучеше така ужасно, когато се обадих.

— Наистина ли?

— Да. Разбира се, забелязах как я гледаше Линк в Абърдийн, ти нея, а тя теб. — Той отпи от чая, лицето му се стегна. — Голямо парти беше. Нови стартове, напрежение, голям театър. Забележително е, ако успееш да се дистанцираш и наблюдаваш отстрани. Но ти не можеш, нали?

— Винаги ли наблюдаваш и слушаш?

— Опитвам се. Опитвам да използвам сетивата си така както трябва. Ти си същата, малко неща ти убягват.

— Може би да, може би не.

— Орланда е живяла в Хонконг и е школувана от Горнт. Ако смяташ да водиш битка с нея заради Линк, трябва добре да се приготвиш. Ще бъде жестока, ако е решила да го има, в което още не съм сигурен.

— Горнт би ли я използвал?

След пауза, той каза:

— Мисля, че Орланда е… Орланда е вярна. Повечето са такива, нали?

— Повечето посвещават живота си на мъж, независимо дали той желае това или не.

— Доколкото те познавам, ти можеш да се справиш.

— Какво знаеш за мен?

— Много — той се усмихна едва уловимо и нежно. — Между другото, и, това че си умна, смела и имаш страхотен престиж.

— Омръзна ми да се говори за престиж, Питър. Занапред… — Усмивката й беше толкова сърдечна, колкото и неговата: — Отсега нататък, важното за мен не е престижът, а дали ще успея да си запазя гърба — или задника, както ти би се изразил.

Той се засмя.

— Начинът, по който го казваш, е изтънчен, като истинска дама.

— Аз не съм дама.

— О, ти си — прибави по-внимателно той. — Наблюдавах, как Линк те гледа на партито у Дънрос. Той те обича и ще е глупак, ако те загуби.

— Благодаря ти, Питър.

Тя се изправи целуна го по бузата и си тръгна успокоена. Когато слезе, от асансьора на етажа в хотела си, нощният Сонг беше там. Тръгна с леки стъпки пред нея и тържествено отвори вратата. Забеляза, че тя погледна към дъното на коридора.

— Господарят още не се е върнал — услужливо докладва той.

Кейси въздъхна.

— Току-що загуби малко от престижа си, приятелче.

— Е?

Тя му затвори вратата под носа, чувствайки се доволна от себе си. В леглото продължи да чете книгата. Дочете я призори. След това заспа.

55

09:25 часа

Дънрос бързо изкачи лъкатушещата нагоре улица, след това влезе в отклонението за резиденцията и спря на сантиметри от високата желязна врата. Беше вградена във висок тухлен зид. След секунда от страничната врата надникна портиер китаец. Щом позна тай-пана, той отвори широко вратата и с ръкомахания го насочи към алеята.

Алеята свършваше пред входа на богато украсена китайска резиденция. Дънрос слезе от колата. Друг слуга го посрещна и поздрави мълчаливо. Площта около резиденцията бе идеално поддържана. В долния край на склона имаше тенис корт. Две жени и двама мъже играеха. Не му обърнаха внимание, а и Дънрос не познаваше никой от тях.

— Моля, следвайте ме, тай-пан — каза прислужникът.

Отведоха го в една отдалечена приемна. За първи път той бе поканен в дома на Тип Ток. Интериорът беше странна смес от полирани китайски антики и грозни модерни вехтории. Стените бяха покрити с ламперия и украсени с лоши репродукции. Той седна. Друг слуга донесе чай и му наля.

Чувстваше, че е наблюдаван, но това беше нещо обикновено. Повечето от тези къщи имаха скрити шпионки по стените и вратите.

Когато се прибра тази сутрин към 4.00 часа, отиде направо в кабинета и отвори сейфа. Нямаше съмнение, виждаше се веднага, че една от двете монети съвпада с отпечатъка, който бе във восъчната матрица на Фор Фингър Уу. Ръцете му трепереха, когато отчупваше монетата от восъчния печат в Библията на Дърк Струан. Тя абсолютно прилегна в матрицата.

„Господи — промълви той. — Какво ще правя?“

После ги постави обратно в сейфа. Погледна към заредения пистолет и празното място, където преди стояха папките на А. М. Г. Разтревожен заключи и отиде да легне. Върху възглавницата си намери бележка:

Скъпи татко, моля те събуди ме, преди да излезеш! Искаме да бъдем на надбягванията. Обичам те, Ейдриън.

P. S. Мога ли да поканя Мартин на надбягванията в събота, моля те, моля те, моля те?

P. P. S. Мисля, че е супер.

P. P. P. S. Ти също си супер.

P. P. P. P. S. Много закъсняваш, не мислиш ли? Сега е 3.16!!!

Отиде на пръсти до нейната стая и леко открехна вратата, тя спеше дълбоко.

Като тръгваше сутринта на два пъти трябваше да чука на вратата.

— Ейдриън! Часът е 6.30.

— Ох! Вали ли? — сънено се обади тя.

— Не. Скоро ще започне. Да ти вдигна ли щорите?

— Не, татко, благодаря… Мартин няма… няма нищо против. — Задуши прозявката си. Затвори очи и почти моментално заспа отново.

Развеселен, леко я разтърси, но тя не се събуди.

— Няма значение, татко. Мартин няма… — Припомняйки си колко е прелестна тя и какво му каза Пен за хапчето, реши сериозно да проучи Мартин Хейпли. За всеки случай.

— Ах, тай-пан, съжалявам, че те накарах да чакаш.

Дънрос стана и пое подадената му ръка.

— Много любезно от ваша страна, че приехте да се срещнем, мистър Тип. Съжалявам за простудата ви.

Тип Ток-тох беше около шестдесетгодишен, вече посивяващ и с приятно кръгло лице. Облечен бе в халат, очите му бяха зачервени, носът запушен, гласът прегракнал.

— От гадния климат е. Миналата седмица излязохме в морето с Шити Т’Чънг и сигурно тогава съм се простудил. — Английският му бе с лек американски акцент, вероятно усвоен в Канада. Нито Дънрос нито Аластър Струан бяха успели да го накарат да говори за миналото си. Не знаеше нищо за него нито Джонджон, нито някой от другите банкери от Китай до 1949. Дори Шити Т’Чънг и Филип Чен, които му устройваха пищни забавления, не бяха успели да изкопчат нещо. Китайците му бяха измислили прякор — Мидата.

— Времето беше студено — съгласи се любезно Дънрос. — Да благодарим на Бога за дъжда.

Тип Ток посочи мъжа до себе си:

— Това е съдружник, мистър Люнг.

Мъжът беше труден за описание. Носеше сива маоистка куртка и сиви панталони. Лицето му бе сериозно, студено и предпазливо. Той кимна и Дънрос отвърна на поздрава му. „Съдружник“ е понятие с широк диапазон — от бос до преводач и от комисар до охрана.

— Ще пиете ли кафе?

— Благодаря ви. Опитахте ли да се лекувате с витамин C? — Дънрос изчакваше момента, в който да поведе разговора, за който бе дошъл. Миналата вечер, докато чакаше Брайън Куок в „Куанс бар“, реши, че си заслужава да опита предложеното на Джонджон и телефонира на Филип Чен. Помоли го да му уреди среща за тази сутрин. Толкова щеше да е просто сам да позвъни на Тип Ток, но китайският протокол не го допускаше. Цивилизованият подход бе да се мине през общ познат. Така, ако получиш отказ, няма да се чувстваш засегнат, няма да е обиден другият човек, а също и посредникът.

Той слушаше Тип Ток с половин ухо. Разговорът беше формален. Изненада се, че продължиха на английски. Това можеше да означава, че английският на Люнг е перфектен, другата вероятност е, че не разбира кантонезки или шанхайски, които Тип Ток и Дънрос знаеха. Той отбягваше да започне пръв разискването с Тип Ток и изчакваше удобен момент да предостави на самия Тип Ток инициативата. Така и стана.

— Този крах на акциите сигурно много ви тревожи, тай-пан.

— Да, да, така е, но не е фалит, мистър Тип, само преустройване. Пазарът има отливи и приливи.

— А мистър Горнт?

— Винаги ни настъпва по палците. Всички врани под небето са черни. — Дънрос се стремеше да не показва чувства и да запази гласа си спокоен. Чудеше се колко ли знае човекът срещу него.

— А бъркотията в „Хо-Пак“? Това също ли е преустройване?

— Не, това е лошо. Страхувам се, че „Хо-Пак“ няма късмет.

— Да, мистър Дънрос, но тук късметът няма нищо общо. Само системата и глупостта на банкера Куанг.

Дънрос не коментира. Очите му моментално отскочиха към Люнг, който сковано седеше на мястото си и много внимателно следеше разговора. Йан се концентрира, търсейки скрития смисъл в казаното.

— Нямам пръст в бизнеса на банкера Куанг, мистър Тип. За нещастие управлението на „Хо-Пак“ се отразява на другите банки и е много неблагоприятно за Хонконг, а също и за Китай.

— Лошо за Китай? Как може да е лошо за нас?

— Китай си е Китай — Централното кралство. Ние винаги сме го смятали за наша родина. Сега сме в обсада, безсмислена обсада — временна липса на доверие и пари за около седмица. Банките ни имат всичките резерви, богатства и сила, да… за Стари приятели, за стари клиенти и за нас.

— Защо не отпечатат повече банкноти, щом имат покритие?

— Въпрос на време, мистър Тип. Не е възможно монетният двор да напечата достатъчно ХК долари. — Дънрос отговаряше спокойно на въпросите, знаейки, че повечето интересуват мистър Люнг. Това говореше, че той е шеф на Тип Ток, старши в партийната йерархия, а не банкер. — Временно решение би било да внесем веднага няколко самолетни пратки с английски лири, за да покрием тегленията на клиентите. — Видя, че и двамата присвиха съвсем леко очи.

— Това едва ли ще стабилизира ХК долари.

— Да, да, банките го знаят. Но „Блекс“, „Виктория“ и „Бенк ъф Ингланд“ решиха, че междувременно това е най-добре. Нямаме достатъчно банкноти в брой, за да задоволим вносителите.

Мълчанието стана тягостно. Дънрос изчакваше. Джонджон му бе споменал, че „Бенк ъф Чайна“, вероятно няма солиден резерв от английски лири. Причината била в ограниченията на валутното движение вън и вътре в Англия. Имали обаче чувствителни натрупвания на ХК долари, за които нямаше експортни ограничения.

— Изобщо няма да е добре за Хонконг — каза Тип Ток-тох. Той шумно си издуха носа. — Не е добре за Хонконг.

— Да.

Тип Ток-тох се наведе напред.

— Вярно ли е, тай-пан, че „Орлин Мърчънт бенк“ няма да поднови оборотните ви фондове?

Пулсът на Дънрос се ускори.

— Да.

— И е истина, че вашата прекрасна банка не е в състояние да, покрие този заем и да отбиете атаките на „Ротуел-Горнт“ върху акциите ви?

— Да — Дънрос с удоволствие чуваше спокойния тембър на гласа си.

— И че много Стари приятели са ви отказали кредит?

— Да.

— И че… човек на име Хиро Тода пристига днес следобед, за да иска плащането на кораби, поръчани неотдавна в японската му корабостроителница.

— Да.

— И е истина, че „Мата енд Танг“ и тяхната „Грейт гуд лак кампъни ъф Макао“ са утроили нормалната си поръчка за златни кюлчета, но няма да помогнат директно?

— Да.

— И че съветските хегемонисти пак дръзко, много, много дръзко, кандидатстват за банкова привилегия в Хонконг?

— Мисля, че е така. Джонджон ми каза, че са го направили. Не съм сигурен. Но не предполагам, че той би ме излъгал.

— Какво ви каза?

Дънрос повтори дословно, завършвайки:

— Разбира се, молбата ще бъде отклонена от мен, от директорските съвети на всички английски банки, от всички тай-панове и от губернатора. Джонджон каза също, че хегемонистите имали нахалството да предложат незабавно солидно количество ХК долари, за да ни помогнат в момента.

Тип Ток-тох допи кафето си.

— Ще искате ли още кафе?

— Благодаря ви. — Дънрос забеляза, че Люнг му налива, което означаваше, че е направил голяма крачка напред. Миналата вечер деликатно спомена московската банка на Филип Чен, сигурен, че Филип знае как да пусне информацията, което от своя страна щеше да изясни, на проницателния Тип Ток истинската причина за спешната среща. Щеше да му даде възможност да направи контакт със съответните хора, които да определят важността на сведението и начина за приемане или отказване. Дънрос почувства, че по челото му избива пот и се молеше нито един от седящите срещу него да не забележи това. Неговата възбуда би вдигнала цената — в случай на сделка.

— Ужасно, ужасно — замислено говореше Тип Ток. — Ужасни времена! Стари приятели изоставят Стари приятели, враговете, посрещани в домашното огнище… ужасно. О, между другото, тай-пан, един Стар приятел пита дали можете да му доставите ториев окис, мисля, че така го нарече.

Дънрос опита да не показва вълнението си. Ториевият окис беше рядка пръст, съществена съставка, използвана при изработката на чорапчета за газови лампи. Миналата година случайно чу, че Хонконг напоследък е станал най-големият потребител на торий, след Съединените щати. Любопитството му се засили, защото „Струан“ не беше в печелившия бизнес. Скоро откри, че достъпът до материала е сравнително лесен и търговията твърде печеливша, секретна, осъществявана от множество малки вносители, всичките твърде далеч от същността на бизнеса. В природата торият се среща като различни радиоактивни изотопи. Някои от тях лесно се преработват в уран 235, а самият торий 232 е страхотно скъп радиоактивен материал за атомен реактор. Разбира се, тези и много други ториеви продукти бяха забранени, като стратегически суровини. И остана изумен от откритието, че окисите и нитратите, химически лесно преработваеми, не бяха забранени.

Не успя да открие, къде отива ториевият окис. Разбира се, било е в Китай. Много отдавна подозираше КНР в опити за създаване на атомна бомба, обаче мислеше, че са на етап разработка и най-малко на десет години от осъществяването. Идеята Китай, притежател на атомно оръжие го изпълни със смесени чувства. От една страна ядреното въоръжаване беше опасно, от друга, като атомна сила Китай моментално става опасен съперник на Съветския съюз, дори равен на него, вероятно непобедим.

Дънрос видя, че двамата мъже го гледат. Вената върху челото на Йан пулсираше, независимо, че лицето му остана безизразно.

— Това може да се осъществи, мистър Тип. Какво количество е необходимо и за кога?

— Предполагам незабавно и в неограничени количества — колкото можете да доставите. Както знаете Китай се модернизира, но голяма част от населението ползва газови лампи.

— Разбира се.

— Откъде бихте могли, да доставите ториеви окиси и нитрати?

— Евентуално Австралия. Най-бързо бихме доставили оттам, обаче в този момент не зная нищо за качеството. Извън Щатите — добави той деликатно, — ториеви окиси и нитрати има още в Тасмания, Бразилия, Индия, Южна Африка, Родезия и Урал… залежите там са големи. — Нито един от двамата не се усмихна. — Предполагам Родезия и Тасмания биха били най-подходящи. Има ли някой, с когото аз или Филип да контактуваме?

— А да, с мистър Вии Сии Нгъ, от „Принцес билдинг.“

Дънрос едва не подсвирна, още един елемент от загадката си дойде на мястото. Мистър Вии Сии Нгъ, фотографът Нгъ, голям приятел на Цу-ян. Изчезналият Цу-ян, негов Стар приятел и съдружник, който мистериозно избяга в Китай… Цу-ян е бил един от вносителите на торий.

— Познавам мистър Нгъ. Между другото, как е моят Стар приятел, Цу-ян?

Люнг явно се сепна. „Гледа, като бик“ — мрачно си помисли Дънрос, шокиран от мисълта, че Цу-ян е комунист или свързан с комунистите и той досега не го беше заподозрял.

— Цу-ян? — Тип Ток се намръщи. — Не съм го виждал повече от седмица. Защо?

— Чух, че заминал за Пекин през Макао.

— Любопитно! Това е много любопитно. Чудя се защо един печен капиталист би направил такова нещо? Е, чудеса никога не престават да стават. Ако сте така любезен и се срещнете директно с мистър Нгъ, сигурен съм, той ще ви посвети в детайлите.

— Ще го направя тази сутрин. Веднага щом се върна в офиса.

Дънрос чакаше. Ще има ли други условия, преди да му дадат това, което търсеше, ако изобщо му го дадат. Неговият мозък вече асимилираше трудностите по първото им искане, как да внесе ториеви окиси, откъде да ги внесе, докъде е стигнал Китай с атомната си програма. Беше сигурен, че никога не биха му казали. Люнг извади пакет цигари и предложи.

— Не, благодаря.

Двамата запалиха. Тип Ток се закашля.

— Любопитно е, тай-пан — каза той, — много любопитно, че си правите труда да помогнете на „Виктория“, „Блекс“ и всичките банки, докато слуховете твърдят, че те не биха ви помогнали.

— Вероятно, по-късно ще разберат грешката си — каза Дънрос. — Понякога е полезно да забравиш настоящите предимствата, заради общото добро. Лошо ще бъде за Централното Кралство и за Хонконг, ако сбъркат. — Забеляза презрителната гримаса върху лицето на Люнг, но това не го обезпокои. — Вековна китайска доктрина е, мистър Тип, да не забравяш Стари приятели, и докато аз съм тай-пан на „Ноубъл хаус“ и имам власт, нито аз, нито други, например мистър Джонджон и нашият губернатор, ще престанем да бъдем верни на Централното Кралство и няма да позволим на хегемонисти да виреят на нашата скала.

Тип Ток рязко реагира на последните му думи:

— Това е наша скала, мистър Дънрос, която само в момента се управлява от Англия, нали?

— Хонконг винаги е бил на Централното Кралство.

— Аз приемам определението ви за момента, но всичко в Каулуун и Новите територии северно от „Баундъри роуд“ ни се връща след тридесет и пет години, дори ако приемете Непосилните договори, наложени на нашите предци, които ние не приемаме.

— Моите предшественици винаги са смятали за умни техните Стари приятели, за много умни хора, неспособни да отсекат клона, на който стоят и да навредят.

Тип Ток се разсмя. Люнг остана сериозен и с враждебен израз на лицето.

— Какво предричате, че ще стане в 1997 година, мистър Дънрос.

— Не съм Старият сляп Тунг, нито гадател, мистър Тип. — Дънрос присви рамене. — 1997 година да има грижата за 1997. Старите приятели пак ще имат нужда един от друг. Айейа?

След пауза Тип Ток каза:

— Ако вашата банка не бъде подкрепена, как ще запазите „Ноубъл хаус“?

— Моят предшественик, Зеленоокият Дявол, е трябвало да отговаря на същия въпрос, поставен му от Грейт и Онорейбъл Джин-куа, когато е бил нападнат от Тайлър Брок и неговата измет, той само се засмял и казал: „Един способен човек има много грижи“. Тъй като аз съм по-способен от повечето хора, трябва и повече да се потя.

Тип Ток се засмя заедно с него.

— Потите ли се мистър Дънрос?

— Добре, нека отговоря по друг начин. Опитвам се да избегна осемдесет и четвъртата грижа. Както знаете, Буда е казал, че всеки мъж има осемдесет и три грижи. Ако успее да елиминира една, автоматически се явява друга. Тайната на живота е да се приспособиш към осемдесет и третата и на всяка цена да отбягваш осемдесет и четвъртата.

По-възрастният мъж се усмихна.

— Мислили ли сте да продадете част от компанията си, примерно 51 процента?

— Не, мистър Тип. Зеленоокият Дявол е забранил това. — Бръчките около очите на Дънрос се задълбочиха. — Искал е да се потим.

— Да се надяваме, че не се потите много. Да. — Тип Ток се загледа в цигарата си. — В трудни времена хубаво ще е за „Бенк ъф Чайна“ да има по-близки връзки с вашата банкова система. Така тези кризи няма да са толкова продължителни.

— Чудя се дали „Бенк ъф Чайна“ е обмисляла възможността за откриване на свое постоянно представителство във „Виктория“ и еквивалентно такова във вашата банка? — Забеляза мимолетната усмивка и се увери, че е познал. — Това би осигурило контролирането на всяка криза и при нужда интернационална помощ.

— Председателят Мао съветва сами да си помагаме и ние, това правим. Но може би това, което казахте си струва да се обмисли и аз ще го предложа.

— Сигурен съм, че банката ще ви бъде благодарна, ако самите вие препоръчате някой за връзка с „Бенк ъф Чайна“.

— С удоволствие ще предам и това. Мислите ли, че „Блекс“ или „Виктория“ би направила необходимия валутен обмен за вноса на мистър Нгъ?

— Сигурен съм, че биха съдействали в случая, „Виктория“ със сигурност. Всъщност реално погледнато, „Виктория“ повече от век си сътрудничи с Китай. Не ви ли съдействаше при осъществяването на повечето външни заеми?

— Срещу голяма печалба — сухо отбеляза Тип Ток. Очите му стрелнаха Люнг, който тенденциозно гледаше Дънрос. — Печалба за капитализма — добави тихо той.

— Достатъчно. — Трябва да ни извините нас, капиталистите, мистър Тип. Вероятно единственото обяснение е, че много от нас са приятели на Централното Кралство.

Люнг поговори малко с Тип Ток на диалект, който Дънрос не разбираше. Тип му отговори утвърдително. После двамата мъже обърнаха глави към него.

— Съжалявам, моля да ме извините, мистър Дънрос, аз наистина трябва да взема лекарства. Бихте ли ми позвънили тук следобед, да кажем около 14.30.

Дънрос се изправи и протегна ръка, още несигурен дали е постигнал нещо, но убеден, че трябва бързо да задейства въпроса с тория и то преди 14.30.

— Благодаря, че ме приехте.

— Какво ще кажете за петия тур? — попита по-възрастният, изпращайки Йан.

— При всички положения, Ноубъл Стар заслужава да се залага на нея.

— А! Бътърскот Лес?

— Също.

— И Пайлът Фиш?

Йан се засмя.

— Жребецът е добър, но не е същата класа, освен ако Бог или дяволът се намесят.

Бяха вече на изхода и прислужникът отвори широко вратата. Двамата отново проговориха на непознатия диалект и отново Тип Ток отговори утвърдително и ги поведе навън. Люнг веднага слезе надолу към тенис корта.

— Искам да ви запозная с нов приятел, мистър Дънрос — каза Тип Ток. — Възможно е да имате сериозен бизнес с него в бъдеще. Ако го искате, разбира се.

Дънрос погледна Тип Ток в очите и доброто му настроение се изпари.

Китаецът, който дойде с Люнг беше добре сложен, стегнат. Косата му бе синкавочерна и мокра от играта, костюмът му за тенис модерен, скъп, американски. Останалите бяха спрели играта и ги наблюдаваха. Всичките — в хубави екипи.

— Мога ли да ви представя доктор Джоузеф Йу от Калифорния?

— Хай, мистър Дънрос — каза Джоузеф Йу с приятна американска фамилиарност. — Мистър Тип Ток ми говори за вас и за „Струан“ — щастлив съм да се запозная с вас. Мистър Тип реши да ни запознае, преди да отпътувам — заминаваме за Китай утре, Бети и аз, жена ми и аз. — Той махна с ръка към една от жените на тенис корта. — Няма скоро да се връщаме и искам да направим среща в Кантон след около месец.

— Мистър Дънрос няма да има проблеми с визата си или нещо от сорта? — попита Тип Ток.

— Не, доктор Йу. О не. Никакви проблеми.

— Чудесно. Мистър Дънрос, ако аз или мистър Тип ви се обадим, бихме ли могли да си уредим срещата в срок от два дни.

— Разбира се, ако няма проблеми с документите. — Йан запази усмивката на лицето си, забелязал уверената твърдост на Йу. — Какво имате предвид?

— Извинете ни — прекъсна го Тип Ток, — ще ви оставим да си поговорите насаме. — Той кимна любезно и двамата с Люнг влязоха вътре.

— Аз съм от Щатите — продължи Йу ведро. — Роден съм там, Сакраменто. Трето поколение калифорниец, независимо, че част от образованието си получих в Кантон. Докторска си степен защитих в Станфорд — авиоинженер съм, моята специалност са ракети и ракетни горива. Най-хубавите си години бях в НАСА, най-хубавите след колежа. — Йу не се усмихваше вече. — Нещата, които ще поръчам ще бъдат всякакви и ракетен хардуер. Мистър Тип ми каза, че вие сте най-добрият за тази задача. Производителите са Англия, Франция и Германия, може би и Япония. Интересува ли ви предложението?

Дънрос слушаше с нарастващо безпокойство, което не си направи труда да скрие.

— Ако не е стратегическо или забранено по други причини.

— Предимно стратегическо и предимно забранено. Интересувате ли се?

— Защо ми казвате всичко това, мистър Йу?

— Имам намерение да реорганизирам спейс програмата на Китай. — Присви още повече очи, внимателно наблюдаваше Дънрос. — Намирате това изненадващо?

— Да.

— Аз също. — Йу погледна жена си, после се обърна към него. — Мистър Тип каза, че на вас може да се вярва. Обясни ми, че сте безпристрастен и понеже му дължите едно-две неща, ще предадете съобщение, отнасящо се до мен. — Гласът му стана твърд. — Ще ви обясня за какво става въпрос, когато прочетете за моята смърт, отвличане или боклуци от сорта: „докато има мозъчни проблеми“, знайте, че всичко е лъжа и като услуга ще предадете съобщението на ЦРУ и оттам нататък. Истината! — Той си пое въздух. — Отивам в Китай по своя воля. И двамата с жена ми. Три генерации от моята фамилия, а също и мои сънародници, най-добрите емигранти, които може да съществуват, бяха подмятани натам-насам из различните щати на Америка. Моят баща участва в Първата световна война, аз помогнах в направата на Биг Бен, но последният отвратителен удар дойде преди два месеца. На 16-ти юни. Бети и аз искахме да купим къща в Бевърли хилс. Знаете Бевърли хилс в Лос Анжелос?

— Да.

— Отказаха ни, защото сме китайци. Кучият му син излезе и го каза: „Няма да я продам на проклети китайци“. Не беше за първи път, не по дяволите, но го каза пред Бети. Това е голямата причина! — Устните му се изкривиха от гняв. — Можете ли да си представите глупостта на този копелдак? Аз съм най-добрият в моята област и този конски задник ми каза: „Не продавам на китайци.“ Замахна с ракетата. — Ще им го разкажете ли?

— Как искате да предам информацията — секретно или публично? Ще ви цитирам дословно, ако пожелаете.

— Секретно на ЦРУ, но не преди следващия понеделник, 18.00 часа. О’кей? А след срещата ни в Кантон може да бъде публикувано. О’кей, мистър Дънрос?

— Много добре. Можете ли да ми съобщите името на човека, датата, други подробности?

Йу извади напечатано листче хартия. Дънрос го прегледа.

— Благодаря ви. — Там бяха две имена, адреси и телефони в Бевърли Хилс. — И в двата случая същия отказ?

— Да.

— Ще се погрижа за това, доктор Йу.

— Мислите си: „Колко жалко“?

— Не. Изобщо не мисля така. Съжалявам, че се е случило и че се случва навсякъде. Много е тъжно. — Дънрос се поколеба. — Случва се в Китай, Япония, тук, навсякъде по света. Китайци и японци, виетнамци, всички хора, доктор Йу, понякога са еднакво нетолерантни и фанатизирани. Нас не ни ли наричат quai loh.

— Не трябва да става в Щатите — не американци с американци. Това е моето проклятие.

— Мислите ли, че като отидете в Китай ще можете да излизате свободно от страната?

— Не. Но пет пари не давам. Отивам свободно. Не съм бил съблазняван с пари или принуден, чрез изнудване. Просто отивам.

— Какво ще кажете за НАСА? Учудвам се, че са допуснали да се случи такова нещо?

— О, беше ни предложена чудесна къща, но не там, където искахме да живеем. Бети настояваше за тази проклета къща и имахме парите и позицията, за да си я позволим, но не ни я продадоха. Не беше само това копеле, съседите също. Те не ни искат, така че, отивам там, където сме желани. Какво ще кажете за Китай, притежател на ядрени оръжия? Като французите, е? Какво ще кажете за това?

— Мисълта, че някой притежава ядрени оръжия ме изпълва с ужас.

— Те са оръжието на деня, мистър Дънрос, само оръжие на деня.

— Милостиви Боже! — Джонджон беше ужасен. Хавъргил също. — Доктор Джоузеф Иу наистина е изключителен специалист, Йан.

— Абсолютно. Телефонирах на приятел във Вашингтон. Един от двама-тримата специалисти в света — ракети и ракетни горива. — Разговорът се водеше следобед. Дънрос току-що им беше казал. — Истина е също, че никой не знае за излизането му от страната, дори, че е напуснал Хавай, където предполагат, че е на почивка, а той ми каза, че е пътувал съвсем открито.

— Господи — отново възкликна Джонджон. — Ако Китай взима специалисти, като него… — Той се играеше с ножа за отваряне на писма върху бюрото на Хавъргил. — Йан, мислил ли си да кажеш на Роджър Крос или Роузмънт, за да го предотвратят?

— Разбира се, но не мога да го направя. Абсолютно ми е невъзможно.

— Разбира се, че Йан не може да го направи! Не си ли даваш сметка какво рискува?

Хавъргил направи красноречив жест с пръст. Четиринадесет етажа по-долу можеше да се види нетърпелива, ядосана тълпа хора, опитваща се да влезе в банката. Полицейският кордон беше доста тънък.

— Дай да не се заблуждаваме, стигнали сме дъното. Парите едва ще стигнат до края на деня, едва ще стигнат за заплатите на държавните чиновници. Да сме благодарни, че утре е събота! Щом Йан казва, че има шанс да вземем нари от Китай, разбира се, че не може да не оправдае такова доверие. Чу ли, че „Хо-Пак“ са затворили?

— Не. Обикалях като кон, след срещата.

— „Чинг просперити“ също затваря, „Фар Иист“ и „Индия“ едва се крепят. „Блекс“ си довършват резервите, като нас и се молят да изкарат останалия половин час до затварянето. — Той бутна телефона през бюрото си. — Йан, моля те, обаждай се на Тип Ток, часът е точно 2.30.

Дънрос имаше каменно изражение и каза с равен глас.

— Първо трябва да решим две неща, Пол. Какво ще кажеш за вноса на торий? — Беше им разказал за срещата с фотографа Нгъ, който с готовност незабавно поръча неограничено количество. — Ще осигуриш ли валутния обмен.

— Да, при условие, че няма търговска забрана.

— Това го искам черно на бяло.

— Ще го имаш преди края на работния ден. Моля те, обади се.

— След десет минути. Въпрос на престиж е. Ще приемеш ли да имаш постоянен представител на „Бенк ъф Чайна“ в сградата?

— Да. Въпреки, че сигурен съм в това, те никога не биха допуснали наш човек в тяхната сграда, но няма значение. — Хавъргил отново погледна часовника си, след това обърна поглед към Джонджон. — Човекът трябва да бъде наблюдаван и вероятно ще се наложи да променим някои процедури с оглед на сигурността, нали?

Джонджон кимна.

— Да, но това не трябва да създава проблеми, Пол. Ако беше самият Тип Ток, щеше да е перфектно. Йан, мислиш ли, че има такъв шанс.

— Не зная. Сега, какво казвате за търговията на Йу?

— Не можем да финансираме никаква контрабанда. При необходимост действаш на собствена отговорност — каза Хавъргил.

— Кой е казал нещо за контрабанда?

— Достатъчно, за да се досетя. Разреши ми да ти обърна внимание, трябва много добре да обсъдим търговията на Йу, когато и ако решат да искат твоето съдействие.

— Хайде, Пол, много добре знаеш, че е част от сделката, ако изобщо има такава. Защо, иначе, биха ме представяли на него?

Джонджон ги прекъсна.

— Защо да не го обсъдим? Ще ти помогнем по всякакъв начин, когато му дойде времето. И ти си казал същото на Йу, че ще проучиш, ще видиш, но обещание не си дал, е?

— Но се съгласявате да помагате по всякакъв възможен начин?

— Да, за това и за тория.

— Какво ще кажете за моя заем?

— Нямам разрешение да го отпусна, Йан — каза Пол. — Вече говорихме.

— Тогава свикай Съвета.

— Ще обмисля пак. Да видим как стоят нещата, а? — Пол Хавъргил натисна бутона. — Стокова борса, моля.

Само след момент се чу по микрофона:

— Да, мистър Хавъргил?

— Чарлс, какви са последните новини?

— Целият пазар падна с 28 пункта… И две банки са празни. — Вената върху челото на тай-пана пулсираше… — прилича на начало на паника. Банката гадна със 7 пункта, „Струан“ падна на 11.50…

— Господи! — шепнеше Джонджон.

… „Ротуел-Горнт“ със 7 пункта, „Хонконг пауър“ с 5, „Ейжън ленд“ 11… всичко върви надолу. Всички акции падат. „Хо-Пак“ замръзна на 12 и когато започнат, ще отидат на долар. „Фар йист“ и „Индия“ плащат максимум 1000 на клиент.

Безпокойството на Хавъргил нарасна, „Фар йист“ беше една от най-големите в колонията.

— Не съм песимист, но изглежда „Ню Йорк“ е вътре! Мисля… — Гласът му беше заглушен от силна глъчка. — Съжалявам, има нова голяма разпродажба — 200 000 акции на „Струан“…

— Господи, откъде никнат всички тези акции! — възкликна Джонджон.

— От всеки Джон, Дик и Хари в Хонконг. — Студено отбеляза Дънрос. — Включително „Виктория“.

— Трябва да си защитим инвеститорите — после додаде в микрофона, — благодаря, Чарлс. Обади се отново в три без петнадесет. — Натисна и изключи микрофона. — Ето ти отговора, Йан. Не мога с пълното съзнание за положението да предложа на Съвета да те финансира с нови 100 милиона негарантиран заем.

— Сега ще го свикаш ли или не?

— Акциите ти падат. Нямаш активи, имоти, авоари за залог, които да поддържат спада на акациите. Банковите ти авоари вече са заложени. Акциите в хазната ти се обезценяват всяка минута. Понеделник, вторник Горнт ще контролира „Струан“.

Дънрос го наблюдаваше.

— Ще позволиш на Горнт да ни купи? Не ти вярвам. Ти ще го направиш преди него. Или, може би, вече си направил сделката за подялбата на „Струан“?

— Няма сделка. Не още. Но ако напуснеш „Струан“ веднага — писмено се съгласиш да ни продадеш от основните акции толкова, колкото искаме, на пазарната им цена при затваряне на борсата в понеделник и назначиш нов тай-пан, избран от нашия борд на директорите, тогава ще обявим тотална подкрепа на „Струан“.

— Кога ще обявите подкрепата си?

— Понеделник в 15.10.

— С други думи нищо не ми давате.

— Винаги си казвал, че най-хубавото на Хонконг е свободният пазар, където силният оцелява и слабият загива. Защо не убеди сър Луис да изтегли акциите ти от обръщение?

— Той предложи. Аз отказах.

— Защо?

— „Струан“ е толкова силна, колкото винаги е била.

— Истинската причина не е ли престижът и твоята глупава гордост? Съжалявам, не мога нищо да направя, за да спра неизбежното.

— Топки! — отсече Дънрос и Хавъргил почервеня. — Можеш да свикаш борда. Можеш да…

— Съвещание няма да има!

— Йан — Джонджон се опита да омекоти враждебността между двамата. — Слушай, Пол, направете компромис: Ако, чрез Йан, получим пари от Китай, ще свикаш борда веднага, още днес извънредно заседание. Можеш да го направиш — има достатъчно директори в града и е справедливо. Какво ще кажеш?

Хавъргил се колебаеше.

— Ще помисля.

— Не е достатъчно — разгорещи се Дънрос.

— Ще го обмисля. Бъди любезен да се обадиш на Тип…

— Кога е съвещанието? Ако направиш такова?

— Следващата седмица.

— Не. Днес, както предложи Джонджон.

— Казах, ще помисля — Хавъргил се ядоса. — Сега моля те, обади се на Тип Ток.

— Ако гарантираш, че ще свикаш съвещанието утре в 10 часа!

Гласът на Хавъргил стана остър:

— Няма да бъда изнудван, като миналия път. Ако ти не искаш да се обадиш, аз ще го направя. Сега мога. По дяволите, ако те искат да ни дадат заем, ще го направят, който и да се обади. Ти си се съгласил на сделката с тория, съгласил си се да се срещнеш следващия месец с Йу, съгласихме се да поддържаме тази сделка, който и да контролира „Ноубъл хаус“. Не съм упълномощен да ти отпускам повече заеми. Така че — или приемаш или отказваш. Ще обмисля дали да свикам съвещание преди отваряне на борсата в понеделник. Това е всичко, което обещавам.

Обстановката беше наелектризирана.

Дънрос се размърда. Вдигна слушалката и започна да набира.

— Ауей? — обади се арогантен женски глас.

— Уважаемият Тип Ток-тох, моля — каза той на кантонезки. — Тай-панът е на телефона.

— Ах, тай-пан. Ах, моля почакайте за момент. — Дънрос чакаше. Капка пот се беше събрала в края на брадичката на Джонджон. — Ауей? Тай-пан, докторът е при него, много е зле. Моля, обадете се по-късно! — Телефонът се затвори преди Йан да успее да каже каквото и да било. Той отново набра.

— Обажда се тай-пан, искам да…

— Този телефон е ужасен. — Амата заговори по-високо. — Той е болен — извика тя. — Обадете се по-късно.

Дънрос позвъни след десет минути. Сега телефонът даваше заето. Продължи да набира без успех.

На вратата се почука и главният касиер нахълта в стаята.

— Съжалявам, сър, но опашката не намалява, имаме четвърт час до затваряне. Предлагам да прекратим тегленията, независимо…

— Не — бързо го прекъсна Хавъргил.

— Сър, почти е празно. Не мисли…

— Не. „Виктория“ трябва да продължи. Трябва. Продължавай да, плащаш всяко пени.

Мъжът се поколеба, после излезе. Хавъргил избърса челото си, Джонджон също. Дънрос отново набра номера. Пак заето. Малко преди 15.00 опита за последен път, после позвъня в телефонната компания и помоли да проверят линията.

— Временна повреда, сър — беше отговорът. Дънрос остави телефона.

— Залагам сто към едно, че слушалката е вдигната. — Часовникът му показваше 3.01. — Да видим пазара.

Хавъргил избърса потта от ръцете си. Преди да набере, телефонът иззвъня.

— Главният касиер, сър. Тук е наред… Платихме на последния клиент. Работното време свърши. „Блекс“ също издържа сър.

— Добре. Провери останалите пари в трезора и се обади.

— Да благодарим на Бог, че е петък — каза Джонджон. Хавъргил набра номера.

— Чарлс? Какви са последните новини?

— Пазарът приключи с 37 пункта по-ниско. Пашите акции с 8 пункта по-ниско.

— Боже — възкликна Джонджон. — Банката никога не била толкова зле, дори по време на вълненията през 56 година.

— „Струан“?

— 9.50.

Двамата банкери погледнаха Дънрос. Лицето му беше безизразно. Отново набра Тип Ток. Брокерът без прекъсван четеше последните стойности. Отново даваше заето.

— Ще се обадя пак, когато се прибера в офиса. Ако говор с него, ще ви уведомя. Ако няма китайски пари, какво ще правите?

— Има две решения. Да чакаме английски лири, губернаторът да обяви понеделник за празничен ден или да даде разрешение да затворим за толкова дни, колкото са ни необходими. В краен случай приемаме предложението на Московската търговска банка.

— Проклятие, Тип Ток много добре разбра, че това ще им обратен ефект.

— Това са единствените решения.

Дънрос се изправи.

— Има само едно решение. Между другото, губернаторът обади ли се?

— Да — отговори Хавъргил. — Иска да отворим трезор точно в 6.00 за него, вас, Роджър Крос и някой си мистър Съндърс. За какво е всичко това?

— Не ви ли каза?

— Каза само, че е за официален секретен документ.

— Довиждане до шест часа — Дънрос си тръгна. Хавъргил избърса отново избилата по челото му пот.

— Единственото хубаво във всичко това е, че този арогантен педераст е в по-тежко положение от нас. — Телефонираше на Тип Ток. И отново, вътрешният телефон иззвъня. Джонджон го вдигна вместо Хавъргил. — Да?

— Главният касиер е, сър. В трезора има само 716 027 ХК долара. Гласът му трепереше. — Ние сме… това е всичко, което е останало, сър.

— Благодаря ви. — Джонджон затвори и съобщи на Хавъргил, който продължаваше опитите да се свърже с Тип Ток. Даваше отново заето.

— По-добре започни диалога със съветската връзка.

Джонджон почервеня.

— Но това е невъзможно…

— Направи го! Веднага! — викна раздразнено Хавъргил, набирайки отново телефона на Тип Ток. Пак заето.

Дънрос се прибра в офиса си.

— Тай-пан, мистър Тода е тук с обичайния си антураж. — Клаудия не криеше неодобрението и раздразнението си.

— Покани ги, моля.

— Мистър Аластър се обажда два пъти — помоли да му се обадите веднага щом се върнете. И баща Ви.

— Ще им се обадя по-късно.

— Да, сър. Ето телекса за „Нелсън трейдинг“ от Швейцария, потвърждават покупката на три пъти по-голяма от обикновеното количество златни кюлчета за „Грейт гут лак кампъни“ на Макао.

— Добре. Изпрати веднага копие на Ландо и изискай фондовете.

— Този телекс е от „Орлин Мърчънт бенк“, потвърждават отказа за подновяване на заем и изискват плащания.

— Изпрати телекс — благодарности.

— Телефонирах на мисис Дънрос, прибрали са се благополучно.

— Хубаво. Намери домашния телефон на лекаря й, за да му позвъня през уикенда.

Клаудия си отбеляза в бележника.

— Господарят Дънкън се обади от Сидни, каза, че е прекарал чудесно и се връща в понеделник с Куантас. Ето списъка с другите обаждания.

Погледна дългия списък, мимолетно му мина мисълта дали синът му е още девствен. Това му припомни изящната Сноу Джейд. Любопитно, защо името й бе Сноу Джейд — тя напомняше толкова много Елегънт Джейд, която е някъде в Тайпей, отговаряща за „Хаус ъф мени плежърс“.

Може би беше време да намери Елегънт Джейд и да й благодари. Още веднъж си спомни предсмъртния съвет на стария Чен-Чен.

— Слушай, синко — гласът му съвсем глъхнещ, — не се опитвай да я намериш. Ще отнемеш от красотата и престижа и на двама ви. Тя ще бъде вече стара, нейната Златна Врата увехнала и удоволствията й ще идват от хубава храна и хубаво бренди. Децата на удоволствията не стареят приятно, нито техният характер. Остави я на нейния джос и на спомените й. Бъди милостив. Винаги бъди любезен към тези, които са ти дали младостта и техния yin, за да облекчи твоя yang. Иий, как бих искал да съм отново млад, като теб сега…

Дънрос въздъхна. Неговата нощ със Сноу Джейд беше безупречна и изпълнена със смях.

— Не ям десерт — побърза да отговори той. — На диета съм.

— О не, не ти, тай-пан. Ще ти помогна да свалиш от теглото си.

— Благодаря, десерт не, никога в Хонконг.

— А! Фор Фингър каза, че ще кажете така, тай-пан и ме предупреди да не се срамувам. — Тя грейна и наля уиски. — Аз трябва да кажа: имаш паспорт можеш да пътуваш.

И двамата се засмяха.

— Какво друго каза Фор Фингър?

Върхът на езика й облиза устните.

— Само, че чужденците са съвсем особени в някои неща. Като приказката — десерт не! Като че значи нещо. — Тя го наблюдаваше. — Никога не съм била с варварин до сега.

— О? Някои от нас са доста цивилизовани.

Дънрос се усмихна на себе си, спомняйки си, колко изкусително беше — техните закачки и чудесните ястия, всичко приятно и задоволяващо.

„Да. Но това не извинява този стар копелдак Фор Фингър, не монетата, не кражбата на монетата, не капана, в който мисли, че ме е хванал. На това ще му дойде реда после. Най-напред, най-важното. Концентрирай се, има куп неща да свършиш, преди да спиш довечера!“

Списъкът на Клаудия беше дълъг, повечето от тях спешни неща, оставаха му два часа за работа. Тип Ток не беше в списъка, не и Ландо Мата, Тайтфист Танг, Фор Фингър или Пол Чой. Кейси и Бартлет бяха там. Травкин, Робърт Армстронг. Жак де Вил, Гавалан, Филип Чен, Дайан Чен, Алън — вътрешният брокер на „Струан“ — Сър Луис и още безброй пръснати по света.

— Клаудия, най-напред Хиро Тода, до другите ще стигнем по-късно.

— Да, сър.

— След Тода, искам да видя Жак де Вил, после Филип Чен. Нещо за мисис Рико Гресенхоф?

— Самолетът й каца в 7.00. Има резервация и ще бъде посрещната. В стаята има цветя.

— Благодаря. — Дънрос влезе в офиса и се загледа през прозореца. До момента бе направил всичко, което зависеше от него за „Ноубъл хаус“ и за Хонконг. Сега останалото беше в ръцете на Бога. Следващият проблем — корабите. Настроението му се повдигна.

— Хелоу, тай-пан.

— Хелоу, Хиро. — Дънрос сърдечно стисна протегнатата му ръка.

Хиро Тода, икономически директор на „Тода шипинг индъстри“ беше на годините на Дънрос, стегнат, набит доста по-нисък от Дънрос, с хитри очи и готова усмивка, акцентът леко американски от двете му години специализация в UCLA.

— Мога ли да представя моите сътрудници мистър Казунари, мистър Еде, мистър Касиги.

Тримата млади мъже се поклониха и Дънрос отговори по същия начин. Всички бяха с добре ушити тъмни костюми, бели ризи и връзки в пастелен цвят.

— Седнете моля. — Дънрос предложи местата около малката маса за съвещания. Вратата се отвори и японската му секретарка и преводачка Акико влезе. Тя внесе табла със зелен май, представи се и сервира чая, после седна близко до Дънрос. Независимо, че японският му бе достатъчно добър за бизнес среща, тя му бе необходима за престиж.

Отчасти на японски, отчасти на английски, той започна непринуден, учтив разговор за незначителни неща, който по японски обичай предшества сериозните дискусии. Японски обичай беше бизнес срещите да се правят с участие на много администратори, колкото по-старши е ръководителят на срещата, толкова повече сътрудници води със себе си.

Дънрос търпеливо чакаше. Той харесваше човека срещу себе си. Хиро Тода беше шеф на големия корабостроителен конгломерат, основан почти преди сто години от прадядо му. Прадедите му са били феодални лордове, докато феодализмът и класата на самураите била отменена през 1870 година и започнало развитието на модерна Япония. Авторитетът му в „Тода шипинг“ изглеждаше голям, но както често става в Япония, истинската власт беше съсредоточена в ръцете на седемдесет и три годишния му баща, привидно, оттеглил се от работа.

Накрая Тода започна съществения разговор.

— Този спад на акциите, тай-пан, сигурно много ви тревожи.

— Временна липса на доверие. Сигурен съм, че след уикенда всичко ще се оправи.

— А да. И аз се надявам.

— Колко време ще останеш тук, Хиро?

— До неделя. Да, неделя. После отлитаме за Сингапур и Сидни. Ще се върна за приключване на нашата сделка следващата седмица. Радвам се, че мога да ви докладвам, че вашите кораби са готови преди срока. — Тода остави на масата сноп листа. — Ето тук е подробният доклад.

— Отлично! — Дънрос избегна атаката, благославяйки боговете, А. М. Г. и Кърк. Миналата вечер, връщайки се у дома изведнъж осъзна невероятността на ключа, който А. М. Г. и Кърк му бяха дали за осъществяването на плана, върху който работеше. — Ще искате ли да придвижите напред плащанията?

— А! — Другият мъж скри изненадата си. — Вероятно ще го обсъдя с колегите си, но се радвам, че всичко е под контрол, значи и поетата цена е удържана.

— Не беше ли казал Сън Цу „Този, който подценява опонентите е сигурно, че ще бъде победен от тях“. Горнт, наистина ни настъпва по палците, натискът върху банките е голям, но най-лошото отмина. Всичко е наред. Не мислите ли, че трябва да разширим обема на нашия общ бизнес?

Тода се усмихна.

— Два кораба, тай-пан? Гигантски по съвременните стандарти. За една година? Това не е малък бизнес.

— Би могъл да бъде двадесет и два кораба — каза той спокойно. — Имам предложение за вас, всъщност, за цялата японска корабостроителна промишленост. В момента вие строите кораби и ги продавате, или на gai-jin — аутсайдери — на нас примерно, или на японски корабопритежатели. Ако за вашите корабопритежатели, експлоатацията на корабите е неконкурентоспособна, при големите разходи, които имате за японски екипаж — по вашите закони само такива екипажи може да наемате, скоро няма да можете да се конкурирате с гърците, с нас и с другите, защото нашите разходи ще са много по-ниски.

Дънрос видя, че всички съсредоточено слушат превода на Акико, която превеждаше почти едновременно. Спомни си за друга приказка на Сън Цу: „При всички битки директният метод може да се използва при съвместна атака, но за да се осигури победа ще е необходим индиректен подход.“ После продължи:

— Второ: Япония трябва да внася всичко необходимо, за да осигурява бързо развиващата се икономика и бързо повишаващия се жизнен стандарт и разбира се 95 процента от необходимата й енергия. Петролът е ключът за вашето бъдеще. Петролът идва при вас по море, така е и с другите суровини — винаги превозвани с големи товарни кораби. Вие строите товарни кораби много ефективно, но като корабопритежатели вашите експлоатационни разходи и вашата държавна данъчна система ще ви изгонят от пазара. Предложението ми е просто: Отказвате се от вашите икономически неизгодни кораби. Продавате ги навън с клауза за наемане обратно. Да ви обслужват по чартърни маршрути. — Дънрос видя, че го зяпнаха учудени. Той почака за момент и след това продължи — Животът на кораба е, да кажем петнадесет години. Вие продавате вашите товарни кораби примерно на нас, но в договора заляга клауза за даването му обратно под наем на вас за петнадесет години. Ние осигуряваме капитан, екипаж и мениджмънт. Преди да ни доставите кораба го наемате за чартърен транспорт за Мицубиши или друга от вашите огромни компании, с цел снабдяването им със суровини в продължение на над петнадесет години — въглища, желязна руда, ориз, жито… Системата гарантира на страната непрекъснато снабдяване със суровини, определени по ваше желание и контролирани от вас. Ще ви бъде увеличено финансирането, защото вие всъщност ще станете доставчиците на жизнените суровини и материали. Вашата промишленост може да се планира напред. „Джапън инкорпорейшън“ ще може да си позволи да помага финансово на избрани от нея вносители, защото търговската цена лесно се покрива с петнадесетгодишния наем за чартърното ползване. И тъй като корабите са на дългосрочен чартърен договор нашите банки, като „Блекс“ и „Виктория“, ще бъдат щастливи да финансират останалото. Всички печелят. Вие печелите най-много, защото осигурявате дългосрочен транспортен маршрут за суровини под ваш контрол. Не съм споменал нищо за данъчните облекчения, които ще има специално „Тода индъстри“!

Дънрос се изправи в настъпилата мъртва тишина и отиде до бюрото си, всички бяха вперили очи в него. Върна се, носейки купчина листа.

— Тук са данъчните проучвания, направени от наши хора в Япония, със специфични примери, включително методи за намаляване себестойността на корабите, вследствие допълнителната печалба. Ето план — предложение за товарни кораби. Този показва различните методи, по които „Струан“ може да участва на чартърните кораби в случай, че сме един от избраните. Например — „Уалъра майн“ от Австралия е готова под наше ръководство да направи контракт с „Тода индъстри“ и да ви доставя 95 процента от производството си на въглища в продължение на сто години.

Тода ахна. Другите също, когато Акико приключи. „Уолъра майн“ беше голяма, ефективна и производителна мина.

— Можем да ви помагаме в Австралия, която е съкровищницата на Азия, доставяща мед, жито, храни, плодове, желязна руда. Казаха ми под секрет, че има открити нови, огромни залежи от желязна руда с високо съдържание на желязо, току-що са открита в Западна Австралия с лесен достъп до Пърт. Там има петрол, ураний, торий и други ценни за вас суровини. Вълна, ориз. По моята схема вие сами си контролирате потока на суровини, клиентите ви получават кораби и постоянен приток на средства от наемането и така възможност да купуват нови кораби, отново давани на вас под наем, за да транспортират повече и повече суровини, коли, телевизори, електронна техника и повече стоки за Щатите — предприятия на тежката промишленост и машини за останалия свят. Последно, да се върнем на доставката на най-жизнения за вас внос: петрола. Ето тук препоръчам план за нов флот за транспортиране на огромни количества петрол, половин до милион тона постоянно тегло, всеки от тях.

Дънрос се облегна назад, наслаждавайки се на напрежението, което предизвика с предложенията си. Гледаше как се поглеждат един друг.

— Аз… аз мисля най-добре ще бъде първо да обсъдим предложенията, тай-пан, — каза Тода, опитвайки се да запази спокоен гласа си. — Очевидно те са много перспективни. Може ли да се свържем с вас по-късно?

— Да. — Ще дойдете утре на надбягванията, нали? Обядът е за 12.45.

— Да, благодаря, ако не ви затрудняваме много — каза Тода нервно, — но няма да сме готови с отговора дотогава.

— Разбира се. Имате покани и пропуски, нали?

— Да, благодаря. Аз, а, надявам се всичко да се оправи при вас. Предложението е много перспективно, тай-пан.

Излязоха. Дънрос отново изпита удоволствие от ефекта, който предизвика. „Спечелих ги — помисли той. — Боже, след година можем да имаме най-големия търговски флот в Азия, изцяло финансиран и без риск за банката, корабостроителя, менажера или доставчика, с танкери за транспортиране на петрол — ако преживеем този тайфун.

Трябва. По някакъв начин трябва до вторник да избегна фалита, тогава подписваме с «Пар-Кон». «Пар-Кон» ще плати корабите, но какво ще стане с «Горнт» и «Орлин»?“

— Мистър Жак е на път към вас, тай-пан. Мистър Филип е в офиса си и ще дойде, когато сте готов да го приемете. Роджър Крос се обади, срещата се отлага от 6.00 за 7.00 часа. Каза, че самолетът на мистър Съндърс има закъснение. Той е предупредил губернатора и всички, които касае.

— Благодаря, Клаудия. — Той погледна списъка с обадилите се. Позвъня във „Виктория енд Албърт“ и потърси Бартлет. Беше излязъл. — Мисис Чолок, моля.

— Хелоу?

— Хелоу! Йан е на телефона, търсили сте ме с Линк. Как вървят нещата при вас?

Последва малка пауза.

— Тай-пан, може ли да се видим за малко?

— Разбира се. Какво ще кажеш за коктейл в 6.15 в „Мандарин“? Тогава имам свободен половин час до следващата среща. Е?

Изпита угризение при мисълта за Крос и Съндърс във връзка с предупреждението на А. М. Г. да не се предават папките.

— Има ли възможност аз да мина в офиса? Мога да тръгна веднага и да бъда там след половин, най-много три четвърти час? Има нещо важно.

— Добре. Може да се наложи да почакаш малко, но ела. — Той затвори телефона намръщен. Какво ли става там?

Вратата се отвори. Жак де Вил влезе. Изглеждаше загрижен и уморен.

— Искал си да ме видиш, тай-пан?

— Да, седни, Жак. Бях разбрал, че ще летиш миналата вечер?

— Говорих със Сюзан и тя мисли, че най-добре за Аврил е да почакам още ден-два…

Дънрос слушаше с интерес, недоумяващ, че Жак може да е комунистически агент. Но вече мислеше за тази възможност. Беше лесно обяснимо. Като млад идеалист по време на нацистката окупация във Франция Жак вероятно е изпитвал омраза към окупаторите, която след това се е трансформирала в комунистическа идеология.

„Господи, не беше ли Русия наш съюзник по време на войната? Не беше ли комунизмът на мода тогава, дори в Америка? Не изглеждаха ли Маркс и Енгелс толкова убедително разумни? Ленин също? Тогава. Преди да знаем истината за Сталин, за Гулаг, КГБ и полицейската държава, масовите убийства и липсата на всякаква свобода.

Но как може тези комунистически глупости да заблудят човек като Жак? Да го ангажират толкова дълго — освен ако е вербуван от «Севрин», както твърди А. М. Г.?“

— Какво мислиш за Грей? — попита Дънрос.

— Абсолютен кретен, тай-пан. Твърде е ляв за мен. Дори Бродхърст е малко ляв за мен. Тъй като… аз оставам засега, мога отново да поема Кейси и Бартлет?

— Аз ще продължа засега с тях, но ти се погрижи за договора.

— Вече е изготвен. Бях при юриста, каза, че има един малък проблем. Даусън се е срещнал тази сутрин с адвоката на Бартлет, мистър Стайглър, той искал да се преразгледа схемата за плащанията и да се отложи подписването за следващата седмица.

Дънрос се ядоса. Помъчи се да не го показва. Сигурно това е причината, Кейси да иска среща.

— Ще се оправя с това — каза той, оставяйки проблема настрана заради по-спешния: Жак де Вил, невинен до доказване на противното.

Той го погледна, харесваше го, спомни си за времето в Ейвиърд и Франция. Той, Пенелоуп, Жак и Сюзан, техните деца — всички заедно за Коледа или през лятната ваканция, хубава храна, вина, много смях и много бъдещи планове. Най-умният беше Жак, най-дискретният, до обвиняването му от А. М. Г.

„Но за сега си невинен, докато не се докаже и докато не се уверя. Съжалявам, приятелю, ще те подложа на проверка.“

— Правя организационни промени — каза Дънрос — Знаеш, че Линбар замина за Сидни, ще остане там месец, за да се оправи с „Уолъра“. Надеждите ми не са големи. Искам ти да поемеш Австралия. — Видя как очите му се разшириха, не прочете причината, дали беше радост или загриженост. — Натиснах копчето на план Тода, аз…

— Как го прие?

— Хвана се на въдицата.

— Това е страшно. — Дънрос видя спонтанната радост на Жак, нямаше коварство. Той беше един от главните изготвители на този план, беше измислил трика с финансирането.

— Колко жалко, че Джон не е жив, — каза Жак.

— Да. — Джон Чен беше сътрудничил на Жак при разработката. — Видя ли се с Филип?

— Вечеряхме заедно миналата вечер. Горкият, остарял е с двадесет години.

— Ти също.

Вдигна рамене.

— Живот, mon ami. Да, да, загрижен съм за Аврил и за бедния Борже. Извини ме, прекъснах те.

— Искам да поемеш активно Австралия от днес и да задействаш всички планове, свързани с Австралия и Нова Зеландия. Това остава за момента в тайна, ще кажа само на Ендрю, но ти се организирай и бъди готов за заминаване.

— Добре. — Жак се поколеба.

— Какво има? Сюзан никога не е харесвала Хонконг — там няма да имаш проблеми, нали?

— О не, тай-пан. След катастрофата… честно казано, готвех се да искам да ме преместиш за известно време. Сюзан не беше щастлива тук… Но щях да те помоля за Канада, година-две.

Дънрос отново се обезпокои.

— Да. Мисля, че ще съм полезен там. Моите контакти с френските канадци са добри, много добри. Може бие възможно да преместиш канадския офис на „Струан“ от Торонто в Монреал или Отава. Мога да съм много полезен там. Ако планът с Япония се осъществи, ще има нужда от дървен материал, мед, жито, въглища и още много други суровини. — Той се усмихна в очакване, после ентусиазирано продължи. — Двамата знаем колко много братовчедът Дейвид иска да се върне тук. Всъщност, за тук той е по-подходящ — имам предвид работата с Австралия, нали? Говори кантонезки език, малко японски, чете и пише китайски, което аз не мога. Но, както прецениш. Ще поема Австралия, ако искаш. Истина е, имам нужда от промяна.

Искаше да изолира Жак от Хонконг докато разбере истината. Много ще е лесно да натовари с това Крос или Съндърс и да използва техните източници за информация, да го наблюдават и проучат. Но Жак беше човек от вътрешния двор. Като такъв участваше във всички планове, структури и секретни информации и не трябваше да се рискува.

„Не, много по-добре е сами да се оправим. Вероятно ще отнеме повече време, но ще разбера истината. По един или друг начин ще разбера истината за Жак де Вил.

Защо Канада?

Логично, да е по-добър там. За «Струан» също е по-добре, трябвало е сам да се сетя, никога не съм имал повод да се съмнявам в лоялността му. Добрият стар Дейвид от две години ми надува главата да се прибере тук. Прехвърлянето няма да е проблем. Прав е Жак, Дейвид е по-добър за Австралия. Нова Зеландия и Австралия са много по-важни за нас от Канада, далеч по-важни. Те са съкровищницата на Азия. Ако Жак е невинен, ще може да ни помага в Канада. Ако е виновен, там ще вреди по-малко.“

— Ще мисля по предложението — в себе си бе решил да направи размяната. — Пази го в тайна, ще имаш отговор в неделя.

Жак стана и протегна ръка.

— Благодаря, mon ami.

Дънрос му стисна ръката. Питаше се дали стиска ръка на приятел или на Юда.

Останал сам, тежестта на товара му го натисна. Иззвъня телефонът, той оправи някакъв проблем, после друг и друг — телефонът на Тип Ток още даваше заето. Накрая нареди Филип да се качи при него. През цялото време имаше чувството, че потъва в яма. После очите му срещнаха погледа на Дърк Струан полуусмихнат, съвършено уверен, арогантен, господар на търговска флотилия — най-прекрасната. Както винаги това го успокои.

Той се изправи и отиде до портрета.

— Господи, какво бих правил без теб — гласно каза той, спомняйки си, че Дърк Струан бе имал далеч по-големи проблеми и беше ги победил. И после убит от природата в разцвета на силите си, само на четиридесет и три години, неоспорим господар на Хонконг и Азия. — Винаги ли любимците на боговете умират млади? — запита се той. — Дърк е бил на моите години, когато дяволските ветрове на Големия тайфун са разрушили на парчета току-що построената триетажна резиденция в Хепи вели и са го погребали под руините си. Това много години ли са или малко? Аз не се чувствам стар. Това ли е единственият начин, по който е трябвало да умре? Жестоко? В буря? Млад? Убит от природата? Или може би значението на онези думи е, любимците на боговете умират млади по дух. Няма значение. Бих искал да съм те познавал тогава. Откровено ти казвам, тай-пан, моля се да има живот след смъртта, така че да се срещнем там горе и лично да ти благодаря.

Той се върна на бюрото си. В най-горното чекмедже беше восъчната матрица на Фор Фингър Уу. Докосна я с проклятие. Как ще се измъкне от това?

Почука се на вратата и Филип Чен влезе при него. Беше остарял последните няколко дни.

— Господи, тай-пан, какво ще правиш? 9.90! Ще си оскубя косата! Дю не ло мо! По време на бума, спомняш си, купувах по 28.90, всяко спестено пени даже и други пари, Дайан купи при 28.80, продаде при 16.80 и си иска разликата от мен. Какво ще правим?

— Ще се молим. Ще правим, каквото можем — каза Дънрос. — Свърза ли се с Тип Ток?

— Е… не, не, тай-пан. Звънях на всеки няколко минути, но телефонът дава заето. От компанията казаха, че е оставен отворен. Имам братовчед там, лично провери. Двата телефона в резиденцията му са оставени отворени.

— Какво съветваш?

— Съвет? Не зная, мислех да изпратя бележка, но исках първо да се посъветвам с теб. Какво ще стане с този провал с акциите, банката, горкият Джон и душевадците репортери… всичките ми акции се сгромолясват, всичките! — Старецът беше близо до припадък. Проклинаше, ругаеше неприлично и отчаяно на кантонезки Горнт, предците и бъдещото му поколение. — Ако „Виктория“ фалира, какво ще правим, тай-пан?

— „Виктория“ няма да фалира. Правителството със сигурност ще обяви понеделник за почивен ден на банките, ако Тип Ток ни изостави. — Дънрос му беше разказал за разговора с Тип Ток, Йу, Джонджон и Хавъргил. — Хайде, Филип, мисли! — додаде той престорено ядосан, нарочно повишавайки тон, за да го активизира. — Не мога да му изпратя бележка и да пиша вътре: „Оставил си нарочно проклетия си телефон отворен!“

Филип Чен седна, необичайното избухване на Дънрос го стегна.

— Съжалявам, да, съжалявам, но всичко… и Джон, горкият Джон.

— Кога е погребението?

— Утре, утре в десет, християнското, в понеделник китайското. Чудех се дали ще се съгласиш да кажеш няколко думи утре.

— Разбира се, да, разбира се. Сега какво за Тип Ток? Филип Чен се концентрира, в момента това му костваше голямо усилие.

— Покани го на хиподрума. В твоята ложа. Никога не е бил и ще е много престижно за него. Този е начинът. Можеш да пишеш… Не, съжалявам, трудно мисля сега. По-добре, много по-добре, тай-пан, аз да напиша и да го поканя от твое име, че си искал лично да го поканиш, но телефонът му не е в ред — тогава, ако иска да дойде, или не може, защото му е забранено от тези над него, престижът му е запазен и твоят също. Мога да добавя: „Между другото, «Ноубъл хаус» изпрати телекс за поръчка на торий от Австралия…“ — Филип Чен се ободри малко. — Това ще бъде добра търговия за нас, тай-пан, предложената оферта… Проверих цените и можем да задоволим изцяло нуждите. Имаме изгодни предложения от Тасмания, Южна Африка и Родезия. А! Защо не изпратиш младия Джордж Тръслър от Сингапур в Йоханесбург и Солсбъри, за да направи проучванията за торий на място. — Филип Чен се поколеба… — и за някои метали и материали, използвани в спейс програмите. Направих някои проверки, тай-пан, много се учудих, като разбрах, че изключвайки Русия, на свободния пазар почти 90 процента от ванадий, хром, платина, магнезий, титан — всичките стратегически суровини в ракетното производство, идват от южната част на Родезия и Южна Африка. Помисли само! 90 процента извън Русия. Никога не съм си представял колко огромно е значението на тези територии за Свободния свят, с цялото им злато, диаманти, уран, торий и още Господ знае какви основни суровини. Вероятно, Тръслър може да проучи и възможностите за отваряне на офис там. Той е умно, способно момче и му е време за повишение. — Сега, когато мозъкът му изцяло бе зает, старецът дишаше по-леко. — Да. Тази търговия и търговията на мистър Йу, могат да станат много съществени за нас, тай-пан. Мисля, че ако се работи деликатно, може да се осъществи. — Той погледна към Дънрос. — Споменах на Тип Ток за Тръслър казах, че изпращаме там човек от семейството, един от ръководителите, за да подготви бизнеса.

— Отлично. Веднага го направи. — Дънрос включи уредбата. — Клаудия, свържи ме с Тръслър, моля. — Той погледна Филип. — Защо Тип Ток се дистанцира?

— За да се пазари, да увеличи натиска върху нас, да получи повече концесии.

— Да продължаваме ли да го търсим?

— Не. След като получи занесена от нас на ръка бележка, сам ще ни потърси. Той знае, че не сме глупаци.

— Кога ще ни потърси?

— Когато има разрешение да го направи, тай-пан. Не преди това. По някое време преди 10.00 часа в понеделник, когато трябва да отворим банките. Съветвам те да предупредиш тая мърша Хавъргил и Джонджон, да не звънят на Тип Ток, само ще размътят водата. Не можеш да хванеш акула с попова лъжичка.

— Добре. Не се тревожи за това Филип — каза съчувствено Дънрос. — Ще излезем от бъркотията.

— Не зная, тай-пан. Надявам се. — Филип Чен разтърка зачервените си уморени очи. — Дайан… тези проклети акции! Не виждам изход от тресавището…

Клаудия прекъсна разговора.

— Тръслър е на втора линия, тай-пан.

— Благодаря, Клаудия. — Той натисна второто копче. — Хелоу, Джордж, как е в Сингапур?

— Добър ден, сър. Чудесно, топло и влажно, — му отговори ентусиазиран глас. — Приятна изненада, какво мога да направя за вас?

— Искам да вземеш следващия самолет за Йоханесбург. Тръгваш веднага. Прати ми телекс за полет, хотел и се обади веднага щом пристигнеш. Разбра ме, нали?

Леко колебание и съвсем малък спад на ентусиазма.

— Йоханесбург, Южна Африка ли, тай-пан?

— Да. Със следващия полет.

— Тръгвам. Нещо друго?

— Не.

— Добре, тай-пан. Дочуване!

Дънрос затвори.

„Властта е страхотно средство — помисли той с голямо задоволство, — но още по-велико е да си тай-пан.“

— Веднага отивам да се заема с писмото.

— Чакай, Филип, има още един проблем, за който искам съвета ти. — Той отвори чекмеджето и извади матрицата. Освен него и предишните тай-панове, които още бяха живи, само Филип Чен знаеше тайната на четирите монети. — Ето това ми го да…

Дънрос спря, парализиран от неочаквания ефект, което това произведе върху неговия компрадор. Филип Чен се беше втренчил в матрицата, очите му почти изскочиха от орбитите. Като в кошмарен сън, всичко едва-едва движещо се, Филип се протегна и взе матрицата, пръстите му трепереха, наведе се над нея, безмълвно движейки устни.

В следващия миг Дънрос разбра, че монетата е принадлежала на Филип Чен и е открадната от него.

„Разбира се. Сигурно е била дадена на сър Гордън Чен от Джин-куа! Но защо? Каква е връзката между фамилиите, за да направи Джин-куа такъв скъп подарък на евро-азиатския син на Дърк Струан?“

Все още, като в забавен кадър, видя как старецът вдигна глава и го погледна в упор. Отново раздвижи устни. Никакъв звук. След това със странен глас промълви:

— Бар… Бартлет вече ти даде, вече е в теб?

— Бартлет? — повтори Дънрос изумен. — Какво общо има Бартлет с това, за Бога… — Той спря, нова мисъл избухна в главата му, която събра още парчета от загадката.

„Тайната на Бартлет, която може да дойде само от седемте мъже, немислимо. Най-невероятният от всички е Филип Чен!

Филип Чен предател! Филип Чен във връзка с Кейси и Бартлет… значи той ни е продал, той е издал тайната и е дал монетата.“

Обзе го заслепяваща ярост. Всичкият му тренинг отиде по дяволите. Стана и бързо отиде до прозореца, загледа се навън. Не знаеше колко време е стоял така. Когато се обърна, беше се овладял.

— Слушам? — гласът му смразяваше.

— Тай-пан… тай-пан… — започна да говори на пресекулки Филип Чен, чупейки пръсти.

— Кажи истината, компрадоре. — Думите изплашиха стареца.

— Джон — промълви той и сълзи се стичаха по бузите му. — Кълна се, не съм аз.

— Знам! Продължавай за Бога!

Филип Чен разказа всичко, как е взел ключа от сейфа на сина си, как там открил писмата от и до Бартлет и втория ключ. Как на партито у тай-пана имал предчувствие за своя таен сейф, заровен в градината, как като го изровил разбрал най-лошото. Дори разказа за скандала с Дайан, как помислили, че сигурно монетата е в Джон Чен и как, когато го отвлекли Бившите вълци тя го посъветвала да се обадят на братовчеда Фор Фингър Уу, да нареди на биячите си да ги проследят.

Дънрос въздъхна, Филип не забеляза това, говореше през сълзи, разказваше как е лъгал в полицията и как е платил откупа на Бившите вълци, младежи, които никога не би разпознал и как биячите на Фор Фингър Уу, които е трябвало да го пазят не са попречили на Бившите вълци.

— Това е истината, тай-пан, цялата истина — мънкаше той, — повече нищо няма… нищо. Нищо до тази сутрин, освен трупа на бедния ми син с отвратителния знак на гърдите му.

Йан се опитваше да го побере в главата си. Не знаеше, че Фор Фингър е братовчед на Филип Чен, нито как старият моряк се е добрал до монетата — освен ако е шеф на Бившите вълци. Или ако е бил във връзка с Джон Чен, който е организирал фалшивото отвличане, за да измъкне пари от баща си, когото мразеше. След това Фор Фингър и Джон Чен са се скарали или… или какво?

— Как е разбрал Джон тайната на монетата и другите неща, за да ги предаде на Бартлет — за структурата на „Ноубъл хаус“?

— Не зная — излъга старецът.

— Казал си на Джон. Само ти, Аластър, баща ми, сър Рос, Гавалан, де Вил и аз знаем, от тях само първите четирима знаят структурата!

— Не съм му казал — кълна се не съм.

Дънрос примигна. Гневът му отново се надигна и той пак го овладя.

„Разсъждавай логично — каза на себе си. — Филип е повече китаец, отколкото европеец. Постъпи с него, като с китаец! Къде е връзката, липсващата част на загадката?“

Докато се мъчеше да я разгадае, очите му пронизваха стареца. Чакаше, знаейки, че мълчанието е голямо предимство при нападение и при защита. Къде е отговорът? Филип никога не би издал такава тайна на Джон, значи…

— Боже Господи! — избухна неочакваното прозрение. — Ти си водил дневник! Личен дневник! Ето как е разбрал Джон! Взел го е от сейфа ти! Така ли?

Парализиран от дяволския гняв на тай-пана, Филип се изтърва:

— Да… да… Трябваше да се съглася. — Спря се, борейки се със себе си.

— Трябваше? Защо? Говори, да те вземат дяволите!

— Защото… баща ми преди… да предаде „Хаус ъф Чен“ и монетата на мен… ме накара да се закълна да водя… да записвам личните връзки на „Ноубъл хаус“, за да предпазя „Хаус ъф Чен“. Само това, тай-пан, никога да не го използвам срещу „Ноубъл хаус“ или срещу вас, само за защита…

Дънрос го гледаше с омраза, мразеше Джон Чен, защото беше продал „Струан“, мразеше наставника си Чен-Чен. Повръщаше му се от толкова омраза и толкова предателства. След това си спомни, какво му каза Чен-Чен, преди много години, когато Дънрос почти се бе разплакал заради несправедливото отношение на Аластър и баща му към него: „Не се гневи, малък Йан, запазвай самообладание. Така казвах на Кълъм и Хег, когато бяха на твоите години — Кълъм никога не ме слушаше, но Хег ме послуша. Това е цивилизованият начин: Никога не се гневи, винаги запазвай самообладание!“ Така, значи Бартлет има нашата структура, балансите ни. Какво друго?

Филип Чен потрепваше.

— Хайде за Бога, Филип, сети се! Всички имаме планове, много планове! Ти също! Хег! Чен-Чен, Шити Т’Чънг, Дайан… — Боже, колко още неща си документирал и Джон е предал? — Обзе го чувство на отвращение, като си спомни своята теория за връзка между Банастазио, Бартлет, „Пар-Кон“, Мафията и оръжието. Боже, ако тайните ни попаднат в лоши ръце! — Е?

— Не зная, не зная… Какво иска Бартлет? Какво иска за монетата? — Филип изхълца. — Тя е моя, принадлежи ми!

Дънрос забеляза неконтролируемото треперене на ръцете и внезапното посивяване на лицето му. Върху барчето имаше бренди и уиски и Йан му подаде чаша бренди. Старецът отпи и леко се закашля.

— Благо… благодаря.

— Отивай си и донеси всичко от сейфа и… — Дънрос спря и натисна копчето на уредбата. — Ендрю?

— Да, тай-пан? — обади се Гавалан.

— Качи се горе, ако обичаш. Искам да придружиш Филип, не се чувства добре и има неща, които трябва да донесеш от тях.

— Идвам веднага.

Дънрос не отделяше очи от компрадора.

— Тай-пан, какво иска Бартлет…

— Стой настрана от тях, ако ти е мил животът! И предай на Ендрю всичко — писмата на Джон, на Бартлет, всичко — повтори той с леден глас.

— Тай-пан…

— Всичко. — Главата го болеше ужасно. Щеше да добави: „Ще реша какво да правя с теб и «Хаус ъф Чен» през уикенда.“ Но не го каза. Запази самообладание!

Кейси влезе и Йан я посрещна на средата на кабинета си. Носеше чадър и отново бе облякла бледозелената рокля, която толкова хубаво подчертаваше очите и цвета на косите й. Дънрос забеляза сенките под очите й. Правеха я някак по-желана.

— Съжалявам, че те накарах да чакаш.

Усмихваше му се топло, но той не можа да се наслади на тази топлина. Все още мислеше за Филип Чен. Ръката й бе хладна и приятна.

— Благодаря, че ме прие — каза тя. — Зная колко си зает, ще бъда максимално кратка.

— Чай или предпочиташ алкохол?

— Не искам да те затруднявам.

— Никакво затруднение, аз и без друго пия чай по това време. 16.40, време е за чай.

Като с магическа пръчка вратата се отвори и слуга, облечен в ливрея внесе сребърна табла с чай за двама, препечени филийки с масло и топли кифлички в сребърен нагревател. Мъжът наля и излезе. Чаят беше тъмнокафяв и силен.

— „Дарлинг“, марка на „Ноубъл хаус“. Продаваме го от 1830 година — отпиваше с удоволствие и както винаги мислеше за неизвестния гениален англичанин, измислил следобедния чай, който по някакъв начин успокоява грижите. — Надявам се да ти хареса.

— Чудесен е, но може би малко силен за мен. Пих един около 2 часа след полунощ и той добре ме ободри.

— О? Още не можеш да свикнеш с разликата в часовете?

Тя му разказа за Питър Марлоу.

— О! Какво нещастие! — Той включи уредбата — Клаудия, обади се в „Нейтън нърсинг хоум“ и попитай как е мисис Марлоу. Изпрати й цветя, моля. Благодаря.

Кейси се намръщи.

— От къде знаете, че е в „Нейтън“?

— Доктор Тулей винаги използва тази болница в Каулуун — той я наблюдаваше внимателно, учуден, че е толкова приятелски настроена, когато очевидно „Пар-Кон“ се опитва да саботира сделката. Щом е била будна през цялата нощ, ето откъде са сенките. Добре, сенки или не, внимавай, млада госпожице, ние си стиснахме вече ръцете за тази сделка. — Още чай? — попита любезно тон.

— Не, благодаря.

— Препоръчвам ти кифличките. Ние ги ядем така: намазваш щедро сметана отгоре, чаена лъжичка домашно приготвено сладко по средата на сметаната и… фантазия! Заповядай!

Тя неохотно пое кифличката. Големината й беше, колкото хапка.

— Фантастична е — въздъхна тя, избърсвайки останалата по устните й сметана. — Но колко много калории! Не, наистина, благодаря. Откакто съм тук не правя нищо, освен да ям.

— Не ти личи.

— Ще започне — тя отвърна на усмивката му. Седеше в едно от дълбоките с висока облегалка кресла, помежду им беше масичката за чай. Кръстоса крака и Дънрос още веднъж помисли, че Гавалан беше прав за нея — ахилесовата й пета е нетърпението.

— Може ли да започна? — попита тя.

— Сигурна ли си, че не искаш още чай? — нарочно попита той, за да я извади от равновесие.

— Не, благодаря.

Кейси пое дълбоко въздух.

— Изглежда „Струан“ е в тежко положение и на път да фалира.

— Не се безпокой за това. „Струан“ е в добра форма.

— Може би не мислиш така, тай-пан, но на нас нещата ни изглеждат по друг начин. Аз проверих. Повечето, почти всички мислят, че „Горнт“ и „Виктория“ или само „Виктория“, ще спрат нападението. Сега за нашата сделка.

— Имаме уговорка до вторник. На това се споразумяхме — каза той с променен глас — Да разбирам ли, че се оттегляте или променяте намеренията си?

— Не. Но при положението, в което се намираш, е лудост и лош бизнес да продължаваме. Така че алтернативите са две: Или „Ротуел-Горнт“, или да ти помогнем с някаква измъкваща операция.

— О?

— Да. Имам план за измъкването ти, при това с голяма печалба за всички. О’кей? Ти си най-подходящ за нас, за оставането ни тук.

— Благодаря — каза той, без да вярва. Цялото му внимание беше съсредоточено. Съзнаваше, че концесиите, които ще предложи ще са недостижимо високи.

— Примерно. Нашите банкери са „Фърст сентръл“ — най-омразната банка тук. Искат да дойдат отново в Хонконг толкова, че им се плаче, но никога няма да получат тези привилегии, нали?

Интересът му се повиши.

— Така?

— Така че, те наскоро купиха малка чужда банка с клонове в Токио, Сингапур, Банкок и Хонконг: „Ройъл Белгиум енд Фар Иист бенк“. Тя е малка, неизвестна банка и им струваше всичко три милиона. „Фърст сентръл“ поискаха от нас, ако сделката се осъществи, да мине през „Ройъл Белгиум“. Миналата вечер се срещнах с Дейв Муртаг, който ръководи „Ройъл Белгиум“ и той се оплака от англичаните, които ги избутват отвсякъде и независимо, че имат зад гърба големите ресурси на „Фърст сентръл“, почти никой не открива сметка при тях и не се внасят ХК долари, които са им нужни, за да отпускат заеми. Знаеш ли банката?

— Да — отговори той, още не разбирайки накъде бие тя, — но нямах представа, че „Фърст сентръл“ стои зад нея. Не мисля, че е обществена тайна. Кога е откупена?

— Преди два месеца. Какво ще кажеш, ако „Ройъл Белгиум“ те авансира в понеделник със 120 процента покупната стойност на двата кораба на Тода?

Дънрос се изненада от неочакваната възможност.

— Гарантирани с какво?

— Корабите.

— Невъзможно! Никоя банка няма да го направи!

— 100 процента са за Тода, 20 за покриване на застраховки, транспортни разходи и първите месеци на експлоатация.

— Без парични приходи, без уредена чартърна експлоатация?

— Можеш ли да ги дадеш под наем за шестдесет дни и да осигуриш приход на средства, за да започнеш изплащането на заема по договорена схема?

— Много лесно. Господи, ако само мога да платя на Тода, веднага ще ги дам под наем с дългосрочен договор и то още първите два кораба на Тода, без да трябва да чакам. Това само теория ли е или могат да го направят.

— Могат.

— В замяна на какво?

— В замяна на 50 процента от валутния обмен на „Струан“ за период от пет години: обещание да поддържаш среден паричен депозит между 5 и 7 милиона ХК долара — срещу милион — милион и половина US доларова равностойност, че ще използваш банката, като твоя втора хонконгска и „Фърст сентръл“, като първа американска банка вън от Хонконг за период от пет години?

Трябваше да използва цялата си воля, за да не извика от радост.

— Това твърдо предложение ли е?

— Мисля, че да, тай-пан. Не се чувствам съвсем в собствени води — никога не съм била в корабния бизнес, но 120 процента изглеждат фантазия, другите условия също са о’кей. Не знаех колко далеч мога да отида в преговорите.

Студена тръпка мина през него.

— Местните никога няма да имат пълномощия за такова предложение.

— Това беше вторият въпрос на Муртаг, но каза, че имаме пред себе си уикенда и ако си съгласен с предложението, ще започне да действа.

Дънрос се облегна назад. Остави настрана три важни въпроса и попита:

— Нека да спрем дотук за момент. Какво е твоето участие във всичко това?

Момент, има още една брънка в предложението. Муртаг каза, че ще опита да навие големите началниците да отпуснат 50 милиона US долара оборотни фондове срещу неиздадените акции от трезора. Така отново си на свобода.

Дънрос добре съзнаваше какъв страшен хазарт е това, колкото и да е голяма банката. С усилие се концентрира. С платените кораби и с оборотните фондове ще може да отблъсне Горнт и да разбие атаката му. Когато постави Куилън на място, „Орлин“ ще се върне хрисимо, защото винаги е била добър клиент — не беше ли „Фърст сентръл“ част от „Орлин Мърчънт бенк консорциум“?

— Какво ще стане с нашата сделка?

— Остава, както е уговорено. Анонсираш в най-изгодно за двете страни време, за вас и за „Пар-Кон“, както се бяхме споразумели. Ако и това е голямото Ако, ако „Фърст сентръл“ се съгласи да рискува, можем да направим удар, истински удар, купувайки акциите при 9.50 понеделник сутрин. После трябва да ги върнем на 28, може би 30, какво ще кажеш? Единствената част, която не мога да измисля, е за персонала.

Дънрос извади носна кърпа и избърса, без да се притеснява челото си. След това стана и наля две чаши с бренди и сода. Подаде едната на Кейси и седна обратно на стола.

„Господи, нови надежди, страх, въпроси, отговори, планове и контрапланове.“

Боже всемогъщи!

Брендито имаше хубав вкус и му подейства много добре, забеляза, че тя едва отпи. Наблюдаваше го.

— Всичко това срещу какво?

— Ти трябва да определиш параметрите с „Ройъл Белгиум“ — от теб зависят. Не знам точно чистия ти приход. Лихвените проценти ще бъдат солени, но ще си струват измъкването от дъното. Трябва да поставиш лична гаранция за всеки цент.

— Господи!

— Да. Плюс престиж — той почувства твърдостта в гласа й. — Отношенията с „жълтите копелета“. Не ги ли наричаше така лейди Джоана, хората от „Фърст сентръл“, с нейния висок, дебел и презрителен глас: „Но какво можеш да очакваш, те са…“ Предполагам имаше предвид американци. — Той видя как тя присви очи и сигналът за опасност задейства. — Опасна кучка е тази жена.

— Всъщност, не е. Тя е малко саркастична и груба, но не е лоша. Антиамериканка, съжалявам, че го казвам, параноичка предполагам. Виждаш ли, мъжът й, сър Ричард, е убит в Монте Карло по време на войната от американска бомба, бомбардировачите са ги сбъркали с нацистки военни части.

— О! Разбирам.

— Какво ще иска „Пар-Кон“? И какво ти и Линк?

Тя се поколеба, след това остави настрана лейди Джоана, съсредоточавайки се изцяло върху разговора.

— „Пар-Кон“ иска дългосрочен бизнес със „Струан“ — като Стари приятели — той разбра странната усмивка. — Зная какво влагат китайците в това понятие и искам такова отношение към „Пар-Кон“. Статут на Стари приятели от момента на утвърждаване сделката с „Ройъл Белгиум“.

— Следващото?

— Това „да“ ли означава?

— Искам да зная всички условия, преди да съм казал „да“ на едно.

Тя пийваше от брендито.

— Линк нищо не иска. Той не знае за това.

— Моля? — Дънрос отново бе изваден от равновесие.

— Линк още не знае за „Ройъл Белгиум“ — каза тя спокойно. — Днес спонтанно го решихме с Дейв Муртаг. Не зная, дали ти правя голяма услуга, защото ти… защото ти ще си на първа линия, ти лично. Но така „Струан“ може да се откачи. И после нашата сделка ще тръгне.

— Не мислиш ли, че трябва да се консултираш с безстрашния си шеф? — попита Дънрос, опитвайки се да реши усложненията от този факт.

— Аз съм изпълнителен директор и „Струан“ е моя сделка. Всичко това нищо не ни струва, освен използване на влияние и желание да те измъкнем от капана, нали? Искам нашата сделка да тръгне и не искам Горнт победител.

— Защо?

— Казах. Ти си най-подходящият, ако искаме да останем.

— А ти, Сирануш? Ти какво ще искаш?

Очите й се присвиха и потъмняха като на лъвица.

— Искам равенство. Искам да бъда третирана, като равна, не да ми се присмиват зад гърба, като на жена, която е в бизнеса, защото е на гърба на някой мъж. Искам равенство и „големите пари“, мои пари — извън „Пар-Кон“.

— Второто условие е по-лесно изпълнимо, ако си готова да рискуваш. Колкото до първото, никога не съм те подценявал…

— Гавалан го прави, другите също.

— … и никога няма да го правя. Колкото до другите, ако те не те третират, както ти би искала, то напусни съвещателната маса и бойното поле. Не им натрапвай присъствието си. Не мога да те направя равна. Никога не си била и никога няма да бъдеш равна. Ти си жена и искаш или не, това е мъжки свят. Това особено важи за Хонконг. И докато съм жив ще продължавам да го мисля и да приемам жената, като жена, която и да е тя, по дяволите.

— Да те шибам тогава!

— Кога? — той се засмя.

Неочакваният й смях се сля с неговия и напрежението спадна.

— Заслужих си го. Съжалявам. Изгубих гръб.

— Моля?

Тя му обясни версията с престижа. Той пак се разсмя.

— Ти не загуби ти спечели гръб.

След малко тя продължи:

— Значи, каквото и да правя, никога няма да съм равна?

— Не в бизнеса, ако искаш да си част от този свят. Както казах, искаш не искаш, така стоят нещата. Мисля, че тук грешиш. Фамилията на Хег беше неоспоримо по-силната, от която и да е друга в Азия. И тя отиде там като жена, не като хермафродит.

Тя протегна ръка и взе чашата си, той погледна повдигащите се гърди под тънката коприна.

— Как можем да приемаме толкова привлекателна и умна жена като безполова? Бъди реалист!

— Аз не моля за справедливост, тай-пан, само за равенство.

— Трябва да си доволна, че си жена.

— Аз съм. Наистина съм — в гласа й се долавяше горчивина. — Само не искам да ме третират като същество, чиято единствена стойност е отзад. — Тя отпи още веднъж и стана. — Така, оттук поемаш ти? С „Ройъл Белгиум“? Дейвид Муртаг очаква да се обадиш. Далечна стрелба, но си струва да опиташ, нали? Може би е добре лично да отидеш, вместо да изпращаш за него — престиж, а? Той ще има нужда от цялата ти подкрепа.

Дънрос продължаваше да седи.

— Седни за малко, ако имаш време. Има още две неща за уточняване.

— Разбира се. Не исках да ти отнемам време.

— Първо, какъв е проблемът с вашия мистър Стайглър?

— Какво искаш да кажеш?

Той й обясни за какво се отнася.

— Кучи син! — очевидно се възмути. — Казах му да приготви документите, това е всичко. Ще имам грижата. Юристите винаги мислят, че имат право да преговарят, „да придвижат сделката“, така го наричат те, опитвайки се да те подценяват. Изгубила съм повече сделки заради тях, отколкото можеш да си представиш. Сиймър не е чак толкова лош. Адвокатите са чумата на Щатите. Линк мисли така.

— Какво ще кажеш за Линк? — той си спомни двата милиона, които даде на Горнт да атакува акциите му. — Мислиш ли, че ще е 100 процента с нас след това извъртане?

— Да — каза тя след дълго мълчание. — Да.

— Така, ти се оправяш със Стайглър и всичко остава по уговорката?

— Трябва да измислиш имена на корабите, както се уговорихме, но това не е проблем.

— Не. Ще се погрижа.

— Лично ли ще гарантираш за всичко?

— О, да — каза небрежно Дънрос. — Дърк го е правил през цялото време. Това е привилегия на тай-пан. Слушай, Сирануш, аз…

— Би ли ме наричал Кейси, тай-пан? Сирануш е за друга епоха.

— Добре. Кейси, независимо дали това ще стане или не, ти си със статут на Стар приятел и аз ти дължа благодарност за смелостта и за куража по време на пожара.

— Аз не съм смела. — Тя се засмя. — Не забравяй, заплахата от хепатит не е отминала.

— О. Ти също си го помислила.

— Да.

— Ще ти помогна за твоите „големи пари“ — каза той. — Колко ти трябват?

— Два милиона без данъци.

— Данъчната ви система е сурова и тежка. Готова ли си да прескочиш закона?

Тя се поколеба.

— Право на всеки чистокръвен американец е да избягва данъците, но не да ги заобикаля.

— Разбрах те. В твоята графа трябва да попълниш цифрата 4?

— Моята категория е ниска, въпреки че капиталът ми е голям.

— 46 000 в „Сан Фернандо сейвинг енд Лоун“, не е много — той се наслаждаваше на притеснението й. — 8 700 на влог в „Лос Анжелос енд Калифорния“, също.

— Ти си копеле.

Той се усмихна.

— Просто имам приятели на високи места. Като теб. — И небрежно отвори капана. — Ще вечеряте ли с мен тази вечер, ти и Линк?

— Линк е зает.

— Тогава ще вечеряш ли с мен тази вечер? Осем? Да се срещнем във фоайето на „Мандарин“. — Той разбра признанието и вълнението от объркването.

„Значи Линк е зает! И с какво би могъл да бъде зает Линк Бартлет? Орланда Рамос? Тя трябва да е! Ето истинската причина за нейната помощ. Орланда! Орланда и Линк Бартлет, следователно и Горнт. Кейси е изплашена. Дали се страхува, че Горнт е зад Орланда, за да атакува Бартлет — или е бясна от ревност и готова да провали Бартлет?“

56

17:35 часа

Кейси застана на опашката, за да мине през въртящата се врата на входа на „Голдън фери“, хората бързаха, бутаха се по коридора. Когато предупредителният звънец иззвъня, тези отпред се впуснаха да тичат. Несъзнателно ускори крачки. Шумната, разгорещена тълпа я повлече и тя се качи. Намери място, седна и загледа тъжно пристанището, размишлявайки върху срещата с Дънрос. Дали беше успяла.

— Боже, Кейси — реагира спонтанно Муртаг — от главния офис никога няма да се съгласят, дори след милион години!

— Ако не го направят, ще изпуснат най-големия си шанс. Ти също. Това е големият ти шанс — не го изпускай! Ако помогнеш на „Струан“, помисли какъв престиж печелим всички. Когато Дънрос дойде при теб…

— Ако дойде!

— Ще дойде! Ще го накарам да дойде! Когато пристигне, кажи му, че всичко е твоя идея, не моя и че…

— Но, Кейси, не.

— Не. Трябва да излезе от теб. Ще те подкрепям 1000 процента в Ню Йорк. Когато дойде тай-панът, поискай за себе си статут на Стар приятел.

— Господи, Кейси, имам достатъчно неприятности и без да трябва да обяснявам на тези човекоядци у дома за статут — Стар приятел и за престиж!

— Тогава не обяснявай. Ако прокараш тази сделка, ще бъдеш най-уважаваният американски банкер в Азия.

„Да — каза си Кейси, повръщаше й се от надежди. — Ще измъкна Линк от капана на Горнт. Сигурна съм, че не греша за него.“

— Ад си, Кейси! — каза ядосано Бартлет тази сутрин. За първи път в съвместния им живот той избухна.

— Очевидно е, Линк — тросна се тя. — Аз не се опитвам да се меся, аз…

— По дяволите, не се месиш!

— Ти започна с Орланда, не аз! Ти с твоите хвалби за нейните страхотни ястия, страхотно танцуване, страхотни дрехи и страхотна компания! Единственото нещо, което аз попитах беше, дали си прекарал добре?

— Разбира се, но с такъв траурен ревнив тон и зная какво значеше: „Надявам се да си прекарал отвратително!“

„Прав беше. Ако му се иска да не се прибира цяла нощ, това си е негова работа. Трябваше да си затварям устата, както обикновено и да не правя проблем. Но това не е като другите пъти. Той е в опасност и не го съзнава!“

— За Бога, Линк, тази жена преследва пари и власт и това е всичко! Откога я познаваш? От два дни. Къде се запозна с нея? У Горнт! Тя сигурно е в негова власт! Този човек е изключително хитър! Направих някои проверки, Линк, апартаментът й се плаща от него, сметките…

— Тя ми каза всичко това, каза ми и за отношенията й с Горнт, това е минало! Можеш да забравиш Орланда! Разбра ли? Само престани да злословиш повече за нея.

— „Пар-Кон“ има много живот, независимо дали с Горнт или Дънрос. И двамата ще използват всички трикове, за да те преебат…

— Преебат ли е точната дума? Хайде, Кейси никога не си ревнувала преди — признай, че си бясна. Тя е всичко, каквото един мъж може да си пожелае и ти си…

Спомни си как той спря, преди да го каже. Очите й се напълниха със сълзи. „По дяволите, Йан е прав! Аз съм проклета машина за работа, не съм женствена като нея, не лягам лесно, не се интересувам от брак, засега не мога да правя нещата, които тя прави. Орланда е нежна, гъвкава, златна, чудесно готви, женствена, има страхотно тяло и крака, вкус и опит в леглото. Господи, какъв опит! И единствена цел — да хване богат съпруг. Французойката беше права: Линк е плячка за всеки безогледен хищник, азиатска преследвачка на богаташи. Орланда е каймакът на реколтата в Хонконг. Всичко това са лайна!

Каквото и да казва Линк, права съм за нея, права съм и за Горнт.

Дали съм права?

Дай да видим. Нямам за какво да се хвана, освен няколко клюки и интуиция. Орланда ме впрегна. Направих страшна грешка, като си паднах по Линк. Спомни си какво ти каза, като излезе от апартамента. «Отсега нататък стой настрана от личния ми живот!»

О, Боже!“

Подухваше приятен ветрец, докато фериботът прекосяваше пристанището, двигателите боботеха, сампани и други лодки бързо се отклоняваха от пътя му, небето беше покрито с облаци. Унесена в мисли, тя бършеше с ръце сълзите си. Голям товарен параход наду сирена, вееха се знамена и множество кораби минаваха величествено, но тя нищо не виждаше, дори огромния самолетоносач пред Адмиралтейството.

„Стегни се, Кейси.“

Нагъсто поставените дървени скамейки бяха изпълнени с много хора, притискаха я от двете страни. Повечето бяха китайци, само тук-там туристи с камери и малко европейци. Нямаше сантиметър свободно място, всички коридори задръстени с хора. Китайците около нея четяха вестници, както правят хората в метрата, само дето от време на време издаваха странни звуци, прочиствайки по този начин гърлата си. Един от тях се изплю. Точно пред него имаше голяма табела с надпис на китайски и английски: ПЛЮЕНЕТО Е ЗАБРАНЕНО — ГЛОБА ДВАДЕСЕТ ДОЛАРА. Той пак се изплю и Кейси изпита желание да му взехме вестника и да му запуши устата. Думите на Дънрос звучаха в ушите й: „Опитваме се да ги променим вече повече от 120 години, но китайците не се променят лесно.“

„Не само те. Всички и всичко в този мъжки свят. Прав е тай-панът.

Какво ще правя с Линк? Да променя правилата или какво?

Вече го направих. През главата му започнах тази акция за спасяване на «Струан». Това първо. Да му кажа ли или не? Дънрос няма да ме издаде, а Муртаг ще получи всичките облаги, полага му се, ако «Фърст сентръл» се съгласи. Трябва да кажа на Линк по някое време.

Дали планът ми ще успее? Какво ще стане с мен и Линк?“

Гледаше с невиждащ поглед напред, мъчейки се да реши.

Приближаваха кея. Други два току-що тръгваха за Хонконг Сайд и се отклониха, за да дадат път на пристигащите. Всички за слизане. Фериботът леко се наклони от нарушения баланс. „Господи — помисли нервно тя, излязла от търпение, — трябва да има по петстотин души на всяка палуба.“ Една нетърпелива китайска матрона, промъквайки се, я настъпи по крака, проправи си път с блъскане през тълпата и застана начело на опашката. Кейси се изправи, кракът я болеше, искаше й се да удари китайката с чадъра си.

— Те са голяма работа, а? — каза с насмешлива усмивка висок американец зад нея.

— Какво? О да… наистина са, някои от тях.

Притискаха я отвсякъде, бутаха я. Изведнъж й прилоша, доповръща й се. Мъжът го почувства и използвайки лакти направи място около нея. Тези, които бяха разбутани отстъпиха, шегувайки се грубо.

— Благодаря. Много ви благодаря.

— Казвам се Стенли Роузмънт. Запознахме се на вечерята у тай-пана.

Кейси се обърна, сепната.

— О, извинете, аз бях се… бях се отвяла на хиляди мили оттук, не ви… съжалявам. Как сте?

— Почти едно и също, Кейси. — Роузмънт погледна към нея. — При вас не всичко е наред, май? — попита мило той.

— О няма нищо. Наистина съм добре.

Досети се, че сигурно я е наблюдавал. Моряците хвърлиха въжетата, които незабавно бяха уловени и сложени върху стълбовете. Дебелите въжета изскърцаха от напрежението. Фериботът бавно приближи пристана, мостикът за слизане започна да се спуска, но преди напълно да падне, тълпата се втурна и заслиза. Кейси също, понесена от множеството. След няколко метра натискът намаля и тя продължи да върви сама. От отсрещната страна, на другата рампа прииждаха хора за обратния рейс към Хонконг Сайд. Роузмънт я настигна.

— Във „Виктория енд Албърт“ ли сте отседнала?

— Да. А вие?

— О, не! Имаме апартамент в Хонконг Сайд — на консулството.

— Отдавна ли сте тук?

— Две години. Интересно е тук, Кейси. Първите месец-два се чувстваш като в затвор — няма къде да се ходи, толкова много народ, заобиколен от едни и същи приятели ден след ден. Но скоро свикваш и става чудесно. Чувстваш се в центъра на действието, в центъра на Азия. Наистина, Хонконг е центърът на Азия — вестниците са добри, храната също, голф, надбягвания, лодки и е лесно да отидеш до Тайпей, Банкок или където и да е. Разбира се не е Япония. Япония е друго. Тя е като „Вълшебникът от Оз“.

— Това хубаво ли е или лошо?

— Страхотно, ако си мъж. Въпреки, че за съпругите е много тежко, за децата също. Безпомощността, отчуждението се обръщат срещу теб — не можеш да прочетеш дори надписите по улиците. Изкарах там двугодишен мандат. Много ми харесваше. Но Атен, жена ми, я намрази. — Роузмънт се засмя. — Тя мрази също Хонконг, иска да отидем в Индокитай, Виетнам или Камбоджа. Била е медицинска сестра по време на войната.

През мъглата на собствените проблеми, Кейси долови тенденциозност и започна да слуша.

— Тя французойка ли е?

— Американка. Баща й е бил посланик там по време на войната с французите.

— Имате ли деца? — попита Кейси.

— Две. Две момчета. Атен е била женена преди това.

Ново предчувствие.

— Синовете ви от предишния брак ли са?

— Единият, да. Жена ми е била женена за виетнамец. Убили са го малко преди французите да напуснат страната. Горкият, убит е, преди да се роди малкият Виен. Той ми е като роден син. Да, и двете ми момчета са страхотни. За дълго ли ще останете?

— Зависи от моя шеф и от сделката. Предполагам знаете, че се надяваме да се обвържем със „Струан“.

— Сензацията на града — наред с пожара в Абърдийн, наводнението, бурята, падането на акциите на „Струан“, опашките в банките и съсипания пазар — типично за Хонконг: никога не е скучно. Мислите ли, че ще се оправи?

— Тай-панът ли? Току-що бях при него. Надявам се. Той е спокоен, да, много спокоен. Харесва ми.

— Да. И Бартлет е чудесен. Дълго ли работите с него?

— Почти седем години.

Бяха излезли вече от терминала. Улицата беше почти толкова задръстена. Роузмънт посочи малко магазинче.

— Атен работи там от време на време. Това е благотворително магазинче, управлявано от американци, приходите отиват изцяло за бежанците. Много от съпругите работят там по за ден-два. Допълнително занимание. Предполагам вие сте заета през цялото време.

— Само седем дни в седмицата.

— Чух Линк да казва, че ще отидете за уикенда до Тайпей. Това първото посещение ли ще е?

— Да, но аз няма да ходя, само Линк и тай-панът.

„Ще вземе ли Линк Орланда със себе си? Той е прав, не е моя работа. Но «Пар-Кон» е моя. И щом Линк е хванат, вързан и потопен от враговете, колкото по-малко знае за номера с «Фърст сентръл», толкова по-добре.“

Доволна, че взе решението, тя продължи разговора с Роузмънт, отговаряйки на въпросите без много да се концентрира. Беше й приятно, че разговаря с човек, толкова информиран, колкото и любопитен.

— … и Тайпей е различен, по-спокоен, хората по-малко хитри, обикновени. Ние сме популярни там. Значи имате намерение да разширите дейността? При такава голяма сделка, предполагам имате под ръка дузина брадви.

— Не. В момента сме само двамата и Форестър. — Споменавайки го, Кейси се ядоса. „Проклет да е, че се опитва да пречи.“ — Линк е организирал „Пар-Кон“ много добре. Аз се занимавам с текущи задачи, а той определя политиката.

— Държавна компания ли сте?

— Да, но това също е о’кей. Линк има контрол, директорите и акционерите не ни притесняват. Дивидентите растат и ако сделката със „Струан“ се осъществи ще се вдигнат до небето.

— Можем да разширим търговията в Азия. Пожелавам ви късмет, Кейси. Хей, това ме подсети — спомняш ли си Ед, Ед Ланган, мой приятел, беше с мен на партито у тай-пана? Той познава един от вашите акционери. Казва се Банастазио, някакво такова име.

Кейси се изненада.

— Банастазио? Винченцо Банастазио?

— Да — мисля така беше — каза той, лъжейки. Наблюдаваше я внимателно и като видя промяна в израза й попита: — Какво има?

— Не, само съвпадение. Банастазио пристига утре. Утре сутринта.

— Какво?

Кейси се развесели от реакцията му.

— Можете да кажете на приятеля си, че ще отседне в „Хилтън“.

„Утре? Да ме вземат дяволите.“

— Добри приятели ли са с Ланган? — попита Кейси предпазливо.

— Не, но се знаят. Той казва, че Банастазио е страхотен. Обича хазарта, така ли е?

— Да.

— Ти не го харесваш?

— Срещала съм го само два пъти. На надбягвания. Не си падам по комара и по комарджиите.

Подлезът миришеше на мухъл и пот. Отдъхна си, когато излязоха отново на открито. Душ, аспирин и малко почивка преди 8.00. Виждаше се източната част на пристанището. Роузмънт мерна високата палуба на „Иванов“. Инстинктивно погледна назад към Хонконг Сайд и прецени колко лесно би било за един мощен бинокъл да прегледа самолетоносача и даже да му преброи нитовете.

— Кара те да се чувстваш горд, че си американец, нали? — каза Кейси, проследявайки погледа му. — Щом сте от консулството, можете да се качите и да го разгледате?

— Разбира се. Тур с екскурзовод!

— Щастливец.

— Вчера бях там. Капитанът беше устроил банкет за местните големци — излъга отново.

Той ходи там късно вчера и сутринта. Разговорът с адмирала, капитана и шефа на секретната служба беше доста бурен в началото.

Чак, когато им показа фотокопия на секретното въоръжение и ръководството за управление на самолетоносача повярваха, че има сериозно изтичане на информация. Сега информаторът беше затворен в корабния арест, под наблюдение на ЦРУ. „Скоро ще проговори. И след това го чакат двадесет години затвор. Ако зависи от мен, бих удавил копелето в пристанището. По дяволите, не мога да имам нищо против Меткин и КГБ. Те си вършат работата — колкото и да не са прави. Но нашите копелета?“

— О’кей, момче, хванат си вече! Първо кажи защо го направи?

— За пари.

Господи! От досието му се виждаше, че е от малък град в Мидъл Уест. Работата му беше безупречна, нищо в миналото или настоящето, което да предполага предателство. Спокоен, добър професионалист, харесван от колегите си и ползващ се с доверието на началниците. Никакви леви убеждения, хомосексуални прояви и причини да бъде изнуден, нищо.

— Как стана? — попита го той.

— Този човек дойде при мен в Сан Диего и каза, че иска да знае всичко за „Кориджидор“ и че ще ми плати за това.

— Но не разбираш ли, че това е предателство? Предаваш страната си?

— По дяволите, той искаше да знае само няколко неща и цифри. Какво от това? Можем да разбием проклетите комунисти винаги, когато искаме. „Кориджидор“ е най-великият самолетоносач на света! Беше лудория, исках да видя мога ли да го направя и те да платят на момента…

„Господи, как може да има секретност с такива дето акълът им е в гащите?“

Той вървеше и говореше с Кейси, изучавайки я, опитвайки се да отгатне какъв риск представляват тя и Бартлет и тяхната връзка с Банастазио. Скоро стигнаха и започнаха да изкачват широките стъпала на хотела. Усмихнато вестникарче им отвори вратата. Фоайето беше оживено.

— Кейси, аз съм подранил за срещата. Искате ли да пийнем нещо?

Тя се поколеба, после се усмихна, приятно й беше да разговаря с него.

— Разбира се, благодаря. Първо да си взема пощата.

Тя отиде до рецепцията. Сноп телекси и съобщения от Джанели, Стайглър и Форестър с молба да им позвъни. Имаше написана на ръка бележка от Бартлет с рутинни инструкции за „Пар-Кон“, с които беше съгласна, освен това я молеше да уреди самолетът да е готов навреме за излитането в неделя. Бележката завършваше: „Кейси, ще бъдем с Горнт. Ще се видим на закуска в 9.00. Довиждане“.

Тя се върна при Роузмънт.

— Ще трябва да прегледам набързо нещата?

— Лоши новини?

— О, не, само куп неща за оправяне.

— Добре, но може ли да вечеряме заедно следващата седмица с вас и Линк? Бих искал да се запознаете с Атен. Тя ще ви се обади да уточни деня, о’кей?

— Благодаря, много бих искала. — Кейси се отдалечи. Цялото й същество, повече от всякога беше ангажирано с курса, който пое.

Роузмънт гледаше след нея, докато се отдалечи и поръча уиски и сода. Чакаше, потънал в мисли.

„Колко пари е вложил Банастазио в «Пар-Кон» и какво е получил в замяна? Господи, «Пар-Кон» има нещо общо с отбраната, със спейс програмата и още доста секретни неща. Какво търси този негодник тук? Да благодарим на Бога, че аз се заех с Кейси и не я оставих на някой от момчетата. Можеше да пропусне Банастазио.“

Робърт Армстронг пристигна.

— Господи, Робърт, изглеждаш отвратително — каза американецът. — Вземи си отпуск и се наспи или остави проститутките.

— Не се превземай! Готов ли си? По-добре да тръгваме.

— Имаш време за едно. Срещата в банката се отлага за седем, имаме много време.

— Да, но не искам да закъснявам, срещата е при губернатора, в неговия офис.

— О’кей.

Роузмънт допи уискито си, подписа сметката и тръгнаха обратно към терминала.

— Как е „Драй ран“? — попита Армстронг.

— Още са там с развети знамена. Изглежда бунтът в Азербайджан е безуспешен. — Роузмънт забеляза раздразнението на англичанина. — Какво те яде, Робърт?

— Понякога не ми харесва, че съм риж, това е. — Армстронг извади цигара и запали.

— Мислех, че си ги отказал.

— Бях. Слушай, Стенли, по-добре да те предупредя. Крос е толкова бесен, готов е за лудницата.

— Така, друго ново? Много хора мислят, че вече е за боклука. Господи, та нали най-напред Ед Ланган ти каза за папките на А. М. Г. Съюзници сме за Бога!

— Истина е — кисело отговори Армстронг, — но това не ви дава право да извършите обиск на апартамент, принадлежащ на чиста телефонна компания!

— Кой, аз? — Роузмънт се направи на засегнат. — Какъв апартамент?

— „Синклер тауърс“, апартамент 32. Ти и твоите горили сте нахълтали посред нощ. За какво, мога ли да те попитам?

— Как бих могъл да зная? — Роузмънт знаеше, че трябва да блъфира, но го беше яд, че който е бил там, е изчезнал, без да остави следи. Неприятностите около самолетоносача, невъзможността да разпита Меткин, цялата бъркотия със „Севрин“ и наглостта на Крос го подтикнаха към това нахлуване. Един от китайските информатори беше дочул, че този апартамент понякога се ползва от комунистически агенти — онази вечер там е трябвало да има среща. Коночи, един от най-добрите му агенти ръководи акцията и мислеше, че е мярнал двама мъже да излизат отзад, но не беше сигурен. Независимо, че претърсили старателно не открили никого. В апартамента също нищо, с което да потвърдят или отхвърлят слуха. Само две празни чаши. Чашите прибрали, за да проверят за отпечатъци. Едната беше чиста, другата с добре запазени отпечатъци.

— Никога не съм бил на „Синклер тауърс“ 32, по дяволите!

— Може би, но твоите копои са били. Няколко наематели съобщиха, че са видели четирима високи дебелаци да се качват и слизат по стълбите. Всичките с дебели задници и с дебели глави. Трябва да са били твоите хора.

— Не са мои.

— О! Крос вече изпрати две доста глупави каблограми в Лондон. Глупавото във всичко това е, че ти нищо не получи, а ние получихме неприятности с твоите непрекъснати ебаваници!

Роузмънт въздъхна.

— Престани да ми досаждаш. Имам нещо за теб. — Той разказа на Армстронг за разговора си с Кейси и за Банастазио.

— Ние знаехме за връзките му с „Пар-Кон“, но не знаехме, че пристига утре. Какво мислиш по въпроса?

Армстронг знаеше за пристигането, отбелязано в календара на фотографа Нгъ.

— Интересно — уклончиво каза той. — Ще кажа на стареца. Но ще е добре да си подготвиш добро оправдание за „Синклер тауърс“ и не споменавай, че съм те предупредил. — Умората почти го беше надвила.

Тази сутрин в 6.30 започна първото истинско проучване на Брайън Куок.

Истински фойерверк: още докато бе дрогиран го преместиха от килията в мръсно подземие с влажни стени и вонящи тънки матраци върху плесенясал под. Десет минути след като дойде в съзнание, силна светлина блесна в помещението и Армстронг рязко отвори вратата.

— Боже, какво сте направили със суперинтендант Куок? Да не сте се побъркали? Как смеете?

— Заповед на Крос, сър. Този…

— Сигурно има грешка! Пет пари не давам за Крос! — Той изхвърли надзирателя и се наведе към приятеля си. — Искаш ли цигара?

— О, Господи! Благодаря… благодаря. — С треперещи пръсти взе цигарата и пое дълбоко дима. — Робърт, какво… по дяволите става?

— Нищо не зная. Току-що разбрах и за това съм тук. Казаха ми, че си взел няколко дни почивка. Крос се е побъркал. Твърди, че си комунистически агент.

— Аз? За Бога… кой ден сме днес?

— Тридесети, петък, — очакваше въпроса и отговори веднага, прибавяйки седем дни.

— Кой спечели петия тур?

— Бътърскот Лес — той се учуди, че Брайън Куок е толкова добре и не беше съвсем сигурен, дали лекото му колебание при лъжата не е разбрано. — Защо?

— Само се чудех… Слушай, Робърт, това е грешка. Трябва да ми помогнеш. Ти не…

Роджър Крос нахълта по предварителен сценарий.

— Слушай, шпионин, искам имена и адреси на всичките ти агенти, веднага. Кой е шефът ти?

Брайън Куок едва се изправи на крака.

— Сър, това е грешка. Няма никакъв шеф и аз не съм шпио…

Крос хвърли в лицето му куп снимки.

— Тогава обясни, как са те фотографирали в Нинг-ток пред аптеката на баща ти с майка ти. Обясни как истинското ти име е Чу-той Уу втория син на Ток-линг Уу и Фанг-линг Уу.

Видяха изумлението върху лицето му.

— Лъжи — смотолеви той, — лъжи, аз съм Брайън Куок и съм…

— Ти си лъжец! — кресна Крос. — Имаме свидетели! Имаме доказателства! Идентифициран си от твоята gan sun, Ах Там!

Ново ахване, почти превъзходно изиграно.

— Аз… аз нямам gan sun Ах Там. Аз…

— Ще изкараш живота си в тази килия, ако не признаеш всичко. Ще те видя след седмица. Ще е добре да си казал всичко или ще наредя да ти сложат вериги! Робърт! Забранява ти се да идваш тук без разрешение! — после припряно излезе от килията.

Армстронг си спомни, как му се доповръща. Беше твърде добре трениран, за да бъде заблуден.

— Господи, Брайън — продължи той играта, ненавиждайки лицемерието си. — Какво те е прихванало, за да го направиш?

— Да направя какво? — попита Брайън предизвикателно. — Не ме лъжи, Робърт… Не може да са минали седем дни. Аз съм невинен.

— А снимките?

— Фалшиви… те са фалшиви, измислени от Крос. — Брайън хвана ръката му, отчаяна светлина блестеше в очите му. — Казах ти, Крос е истински плъх. Той е плъхът, Робърт… той е хомо, опитва се да ме натопи…

На това място по сценария имаше прекъсване, услужливият тъмничар рязко отвори вратата и влезе.

— Съжалявам, сър, но трябва да напуснете.

— Добре, но първо му донеси вода.

— Не е разрешено!

— Дявол да те вземе, донеси вода!

Надзирателят неохотно се подчини. Оставайки за момент сами, Армстронг пъхна под матрака пакета с цигарите.

— Брайън, ще направя каквото мога…

В този момент тъмничарят влезе с очукана чаша.

— Това е всичко, което ще получиш! — ядосано каза той. — Искам чашата обратно.

Брайън изгълта водата с благодарност, а заедно с нея и опиата. Армстронг си тръгна. Надзирателят заключи вратата след него. Светлината угасна и Куок остана сам в тъмнината. След десет минути Армстронг се върна с доктор Дорн и Крос. Брайън бе дълбоко упоен.

— Робърт, добре го направи — тихо каза Крос. — Видя ли лицето му?

— Да, сър.

— Добре. Аз също. Няма грешка, виновен е. Докторе, пристъпваме към събуждане — заспиване през час, следващите двадесет и четири часа…

— Господи — избухна Армстронг, — не мислиш ли…

— През час, докторе, при условие, че може да издържи. Не искам да му се навреди, само да стане по-податлив в следващите двадесет и четири часа. После ти, Робърт пак ще го разпиташ. Ако това не помогне, ще го вкараме в червената стая.

Доктор Дорн се отдръпна и Армстронг си спомни как сърцето му прескочи.

— Не!

— За Бога, той е виновен, Робърт — изръмжа Крос, вече не на шега. — Виновен! Направил е кой знае колко поразии. Ние сме на дулото. Нарежданията са от Лондон! Забрави ли за Меткин, нашият велик комисар от „Иванов“? Току-що разбрах, че РАФ е изчезнал. Заредил е в Бомбай, после се е загубил някъде над Индийски океан.

57

18:58 часа

Губернаторът бе страшно ядосан. Той излезе от колата и почука на задния вход на банката, там го чакаше Джонджон.

— Чете ли това? — Губернаторът развя вечерното издание на „Гардиън“. С големи букви бе написано: ЧЛЕНОВЕ НА ПАРЛАМЕНТА ОБВИНЯВАТ КНР. — Проклети непросветени глупаци, какво ще кажеш?

Джонджон също бе ядосан. Той тръгна напред покрай портиера и влезе в обширно предверие.

— Не са ли за обесване и двамата?

На следобедната пресконференция, Грей и Бродхърст обявиха публично, че всичко, което той, Джонджон, Дънрос и другите тай-панове правят, е изключително против интересите на Англия, Хонконг и Китай. Грей подробно изложи собственото си мнение за Китай, че имал за цел да покори света и че трябва да бъде третиран като голяма опасност за световния мир.

— Вече получих неофициален протест.

Джонджон трепна.

— О Боже, да не е от Тип Ток?

— Разбира се. Каза ми го с неговия спокоен, копринен глас: „Сър, когато нашите перове в Пекин прочетат как някои членове на вашия парламент гледат на Централното Кралство, много ще се ядосат“. Мисля, че сега шансът да използваме временно техни пари, е равен на нула.

Нова вълна на гняв мина през Джонджон.

— Този проклет човек намеква, че неговите възгледи са възгледите на комисията, което е абсолютно невярно! Абсурдно е да дразним Китай, при каквито и да е обстоятелства. Без благосклонното отношение на Китай, нашите позиции са абсолютно незащитени. Тотално! Проклет глупак! И трябваше да положим извънредни усилия, за да се изясним! Къде са другите?

— Суперинтендант Крос и мистър Съндърс използват в момента моя кабинет. Йан е на път за тук. Какво ще кажете за Йан и Грей сър, Грей шурей на Йан? А?

— Удивително. — След като Грей го беше споменал на пресконференцията в отговор на зададен му въпрос, звъняха много често по този повод. — Чудно, че Йан не го е споменавал.

— Или Пенелоуп! Много странно. Мислиш ли… — Джонджон погледна нагоре и спря. Дънрос приближаваше към тях.

— Добър вечер, сър.

— Хелоу, Йан. Отложих срещата за 19.00 часа, за да мога да се видя със Съндърс и Стенли Роузмънт. — Губернаторът му подаде вестника. — Видя ли това?

— Да, сър. Вечерните китайски вестници са влудяващи. Чудя се, защо не изгарят всеки брой.

— Ще ги осъдя — каза Джонджон с кисела гримаса. — Какво да правим, Йан?

— Ще се молим! Вече говорих с „Гатри“, либерален всекидневник. Един от водещите репортерите на „Гардиън“ ги интервюира в момента. Обратното им становище ще излезе в утрешните издания. — Дънрос избърса ръцете си. Чувстваше пот и по гърба си. Комбинацията Грей, Тип Ток, Филип Чен, монетата, папките на А. М. Г. го беше изнервила. Какво ще е следващото? Срещата му с Муртаг от „Ройъл Белгиум“, беше, както Кейси предрече — далечна стрелба, но доста добра. На връщане от тази среща, някой му даде следобедните вестници и бомбата, която щеше да избухне от тези недомислени изявления, почти го събори. — Трябва да отхвърлим публично тези изявления и да поработим дяволски, за да попречим законопроектът на Грей да стигне до гласуване. Лейбъристите не трябва да спечелят. — Почувства отново надигащ се гняв. — Бродхърст е същият, ако не и по-лош.

— Йан, говори ли с Тип Ток?

— Не, Брус. Телефонът продължава да дава заето, изпратих му писмо на ръка. — Разказа им какво решиха с Филип Чен. Губернаторът изложи оплакването на Тип Ток. Дънрос се ужаси.

— Кога се обади Тип Ток, сър?

— Малко преди шест.

— Вече е имал бележката ни. — Йан чувстваше ударите на сърцето си. — След този… този гаф, се басирам, че шансове да получим китайски пари нямаме.

— Съгласен съм.

Направи му впечатление, че никой не споменава за роднинството му с Грей.

— Робин Грей е отвратителен глупак — каза той, мислейки, че ще е по-добре сам да повдигне въпроса. — Проклетият ми шурей не би могъл да помогне повече на руснаците, дори да беше член на Политбюро. И Бродхърст. Глупаво!

След кратко мълчание губернаторът вметна:

— Дяволът ни дава роднините, благодарение на боговете сами си избираме приятелите.

— Прав сте. За щастие комисията заминава в неделя. С надбягванията утре и всички други… всички други проблеми, вероятно това ще заглъхне. — Дънрос избърса челото си. — Много е задушно тук?

Губернаторът кимна, след това попита:

— Всичко ли е готово, Джонджон?

— Да, сър. Трезорът…

Роджър Крос и Едуард Съндърс току-що излязоха от асансьора.

— А, Съндърс — каза губернаторът, когато двамата влязоха, — запознай се с мистър Дънрос.

— Приятно ми е, сър. — Беше на средна възраст, среден ръст, неподдаващ се на описание човек. Дрехите му бяха поизмачкани. Лицето му бе слабо и безцветно, наболата брада сивееше. — Извинете ме за неугледния вид, но още не съм бил в хотела.

— Съжалявам — отговори Дънрос. — Това сигурно може да почака до утре. Добър вечер, Роджър.

— Добър вечер, сър. Добър вечер, Йан — поздрави Крос. — Като сме се събрали, по-добре да продължим?

Джонджон понечи да тръгне, но Дънрос се обади.

— Само за момент. Брус, ще ни оставиш ли за малко сами?

— О, разбира се. — Джонджон прикри изненадата си, чудейки се кой е Съндърс, но беше достатъчно умен, за да не попита. Ако искаха, щяха сами да му кажат. Затвори вратата след себе си.

Дънрос погледна губернатора.

— Можете ли да гарантирате, сър, че това е Едуард Съндърс, началник на МИ–6?

— Да, мога. — Губернаторът му подаде плик. — Предполагам, искаш го писмено.

— Благодаря, сър. — Дънрос се обърна към Съндърс: — Извинете, но вие сигурно разбирате постъпката ми.

— Разбира се. Добре, значи сега сте спокоен. Да тръгваме ли, тай-пан?

— Коя е Мери Макфии?

Съндърс беше шокиран. Крос и губернаторът погледаха първо към него, после към Йан.

— Имате много високопоставени приятели, мистър Дънрос. Мога ли да попитам кой ви каза?

— Съжалявам. — Дънрос не го изпускаше от очи. — Аластър Струан получи информацията от човек в „Бенк ъф Ингланд“, който се е срещнал с лице от правителството. Искаха да са сигурни, че лицето, което се представя за Съндърс е истинският.

— Мери Макфии е приятел — каза неохотно Съндърс.

— Не е достатъчно.

— Гадже.

— Това също. Как е истинското й име?

Съндърс се поколеба, лицето му пребледня, той хвана тай-пана за ръка и го поведе към другия край на стаята. Приближи устни към ухото му и прошепна:

— Анастасия Кекилова, първи секретар на посолството на Чехословакия в Лондон. — Дънрос кимна, доволен, но Съндърс продължи да го държи за ръка с изненадваща сила и продължи: — По-добре забравете това име. Ако от КГБ разберат, ще го измъкнат от вас. Тогава тя е мъртва, вие и аз също.

Дънрос кимна с глава.

— Разбрано.

Съндърс пое дълбоко въздух и се обърна към Крос.

— Хайде да свършваме, Родж. Господа?

Тръгнаха след него. Джонджон чакаше на асансьора. Три етажа по-долу бяха трезорите. Двама обикновено облечени пазачи стояха в малкото преддверие пред тежка желязна врата, единият от ЦИД, другият от СИ. Двамата поздравиха. Джонджон отключи вратата, дръпна се, за да влязат и заключи след себе си.

— Такова е правилото.

— Някога правен ли ви е обир? — попита Съндърс.

— Не, само японците са разбивали вратата, когато ключовете били загубени.

— Били ли сте тук тогава, сър?

— Не. Имал съм късмет. След завземане на Хонконг, на Коледа 1941 година, двете английски банки „Виктория“ и „Блекс“ стават първият прицел на японците — предприемат ликвидацията им. Всички изпълнителни директори били затворени под стража и заставени да сътрудничат. Били са подложени на изключителен натиск. Принуждавали са ги да печатат незаконно банкноти. Накрая се включва и омразната, всяваща ужас Кампейтай, това е тяхната тайна полиция. Кампейтай екзекутира няколко от нашите момчета и направи живота на останалите невъзможен. Знаете как: без храна, побоища, лишения, затваряне в килии. Някои са умрели от недохранване — точната дума е глад — и двете банки — нашата и „Блекс“ изгубват главните си директори. — Джонджон отключи друга желязна решетка. Зад нея имаше рафтове с наредени един до друг сейфове. — Йан?

Дънрос извади своя ключ. Номерът е 16.85.94.

Джонджон имаше за втората ключалка. Чувстваше се притеснен. Двамата едновременно поставиха ключовете и завъртяха. Секретите щракнаха. Всички очи бяха вперени в сейфа. Джонджон извади своя ключ.

— Аз… аз ще изчакам при вратата — беше радостен, че всичко свърши и си тръгна.

Дънрос се поколеба.

— Тук има и други неща, лични документи. Имате ли нещо против?

Крос не мръдна от място.

— Съжалявам, но или аз или мистър Съндърс трябва да сме сигурни, че сме получили всички папки.

Йан забеляза, че и двамата са изпотени. Неговият гръб също беше мокър.

— Господа, имате ли нещо против, вие да наблюдавате?

— Не, нищо.

Неохотно, двамата мъже се дръпнаха. Йан изчака да се отдалечат достатъчно и тогава отвори сейфа. Беше огромен. Очите на сър Джефри се разшириха. Нямаше нищо, с изключение на подвързаните в синьо папки. Той ги взе без коментар. Бяха осем на брой. Бутна вратата и секретите щракнаха.

Крос се приближи и протегна ръце.

— Мога ли да ги нося вместо теб?

— Не.

Крос спря, сепнат.

— Но, Ваше Пре…

— Министърът определи процедура, одобрена от нашите американски приятели, с която аз се съгласих — каза сър Джефри. — Отиваме в моя офис. Всички ще присъстваме на ксерокопирането. Само две копия. Едно за мистър Съндърс, другото за Роузмънт. Йан, получих инструкция директно от министъра да предам копие на мистър Роузмънт.

Дънрос вдигна рамене, надявайки се, че изглежда безразличен.

— Ако така иска министърът, нямам нищо против. Когато приключите, моля изгорете оригиналите. — Видя, че го гледат, но и той наблюдаваше Крос. Забеляза удовлетворението му. — Ако папките са толкова секретни, тогава по-добре да не съществуват — освен в подходящи ръце, МИ–6 и ЦРУ. Наистина аз не трябва да имам копие. Повечето неща при горкия стар А. М. Г. бяха твърде пресилени и сега, когато не е жив, трябва да призная, че не намирам папките за изключителни. Моля, изгорете ги, Ваше Превъзходителство.

— Много добре. — Губернаторът обърна бледосините си очи към Роджър. — Е, Роджър?

— Да тръгваме.

Дънрос добави:

— Имам някои общи книжа, които искам да проверя, докато сме тук. Няма защо да ме чакате.

— Добре, благодаря, Йан — каза сър Джефри и тръгна с другите.

Когато остана съвсем сам Дънрос отиде при друга редица сейфове. Извади ключодържателя и избра два ключа, мислейки си, че Джонджон би получил удар, ако знае, че Дънрос имаше дубликат на оригинала. Ключалката се отвори безшумно. Този сейф беше един от дузините, които „Ноубъл хаус“ притежаваше под чужди имена. Вътре имаше пакет от 100-доларови банкноти, стари документи и книжа. Отгоре — зареден автоматичен пистолет. Както винаги беше неспокоен, мразеше пистолети, мразеше Хег Струан и в същото време се възхищаваше от нея. В нейната „Инструкция за тай-пан“, написана точно преди смъртта й в 1917 година. Беше формулирала правила и едно от тях гласеше, че тай-панът винаги трябва да има на разположение съществено количество скрити пари и най-малко четири заредени пистолета. Тя беше написала:

Аз ненавиждам пистолетите, но знам, че са нужни. През 1916 година, когато бях немощна и болна, моят внук Кейли Горман, мислейки, че съм на смъртно легло, ме принуди да стана, да отида до сейфа в Грейт хаус, да взема печата на „Ноубъл хаус“ и да му предам абсолютната власт, като тай-пан. Вместо печата взех пистолета, който беше скрит там и стрелях. Той живя два дни и умря. Страхувам се от Бога и мразя убийствата, но Кейли беше побесняло куче и е дълг на тай-пана да защитава приемствеността. Не съжалявам за смъртта му, ни най-малко. Ти, който четеш това, бъди внимателен: роднина или познат се стремят към власт по същия начин, както и другите. Не се страхувай да използваш всякакъв метод, за да защитиш приемствеността.

Спомни си как му настръхнаха косите, когато за първи път чете инструкциите й, нощта, когато стана тай-пан. Винаги беше смятал, че братовчедът Кейли — най-големият син на най-малката дъщеря на Хег, Роуз, е умрял от холера при една от големите епидемии, които върлуваха в Азия.

Имаше и други чудовищни неща, за които беше написала там:

През 1894 година, най-ужасната от всички, беше ми донесена втората от монетите на Джин-куа. Чумната епидемия в Хонконг беше в разгара си. Нашите езични китайци, умираха с десетки хиляди. Епидемията покосяваше богати и бедни — братовчедът Хенъх и трите му деца, две от децата на Чен-Чен и пет внука. В една легенда се разказваше, че чумната епидемия е родена от вятъра. Други смятаха, че е Божие проклятие. След това стана чудо! Японските лекари — изследователи, Витасато и Айама бяха извикани в Хонконг. Те доказаха, че заразата се пренася от бълхи и плъхове и хигиената и унищожаването на плъховете ще прекратят завинаги епидемията. Ужасният хълм на Тай-пинг Шан, притежание на Гордън — Гордън Чен, син на любимия ми тай-пан — където живееха повечето от нашите езичници беше вонящ и гноящ, развъдник на плъхове, котел за всички епидемии. Колкото и властите да настояваха, заплашваха, заповядваха, суеверните обитатели, които живееха там не вярваха и не искаха да си помръднат пръста за подобряване на хигиената, независимо че продължаваха да умират хора. Гордън, вече беззъб старец, само си скубеше косите за изгубените наеми и пазеше силите си за четирите млади жени в домакинството.

В края на лятото, когато изглеждаше, че колонията отново ще бъде обречена и смъртността ежедневно нарастваше, аз наредих да запалят целия ужасен, зловонен склон. Това, че някои обитатели умряха, лежи на моята съвест, но без пречистващия огън колонията бе обречена и още стотици хиляди щяха да загинат. Предизвиках пожара, но така удържах на честната дума към Хонконг, удържах на честната дума към втората от монетите.

На двадесети април човек на име Чианг Уу-тах подари монетата на моя скъп млад братовчед, Дърк Дънрос, трети тай-пан, който ми я донесе, без да подозира тайната. Изпратих да извикат Чианг, който говореше английски. Услугата, която се искаше беше, „Ноубъл хаус“ да даде незабавно убежище и помощ на млад, образован на запад китайски революционер на име Сан Йат-сен. Трябваше да му помогнем с пари, да го подпомагаме докато е жив с всички сили в борбата му за свалянето в Китай на чуждата династия Манчу. Подпомагането на каквато и да било революция срещу управляващата Китай династия, с която имахме добри отношения и от която зависеше повечето от нашата търговия и доходи беше против моите принципи и против интересите на „Ноубъл хаус“. Казах "не". Но Чианг Уу-тах каза: „Това е услуга искана от «Ноубъл хаус».“

И така беше направено.

С голям риск осигурявах средства и протекции. Моят скъп Дърк Дънрос измъкна доктор Сан от Кантон и от тук на параход за Америка. Исках Сан да придружи младия Дърк до Англия — той заминаваше с нашия кораб. Исках да му предам титлата тай-пан, той каза: „Не, не докато не се върна“. Но никога не се върна. Корабът потъна някъде в Индийския океан. О, колко тежка загуба за мен, за нас!

Но, смъртта е част от живота и ние живите имаме задължения, които трябва да изпълним. Още не зная на кого да предам наследството. Трябваше да е Дърк Дънрос, който беше кръстен на дядо си. Неговите синове са още твърде млади, не подхожда никой и от Купър, или от де Вил, никой от Макструан още не е готов. Може би Аластър Струан, но там има слабост, идваща от Роб Струан.

Не се срамувам да призная, бъдещ тай-пан, че съм уморена до смърт. Но още не съм готова да умра спокойно. Моля се Господ да ми даде сили още няколко години. Няма никой от моите наследници, нито от наследниците на моя любим Дърк, достоен за неговия плащ. И сега да се преживее тази Световна война, да се преустрои „Ноубъл хаус“, нашите търговски кораби да се подновят — досега немските бомби потопиха тридесет от тях, почти целия ни флот. И обещанието за втората монета да бъде изпълнено докрай. Този доктор Сан Йат-сен трябва и ще бъде подпомаган докато не умре и така ще запазим нашия престиж в Азия…

„И ние го направихме — мислеше Дънрос. — «Ноубъл хаус» го подкрепяше във всичките му неприятности, дори когато се опита да се присъедини към Съветска Русия, до смъртта му в 1927 година и Чанг Кай-шек, обученият в Съветска Русия лейтенант, продължи делото му и поведе Китай към бъдещето. Докато старият му съюзник, но вечен враг, Мао, взе бъдещето от ръцете му и се качи на трона в Пекин с кървави ръце, пръв в следващата династия.“

Дънрос извади кърпа и изтри челото си.

Въздухът в подземието беше сух и прашен и той се закашля. Ръцете му бяха влажни и още чувстваше тръпки по гърба си. На дъното на дълбокия метален сейф намери своя печат, който щеше да му трябва през уикенда в случай, че сделката с „Ройъл Белгиум фърст сентръл“ се сключи.

„Наистина дължа на Кейси повече от една услуга, ако сделката стане“.

Много внимателно повдигна крайчето на фалшивото дъно. В двусантиметровото пространство на сейфа бяха оригиналните осем подвързани в синьо папки. Истинските папки на А. М. Г. Онези, които преди малко предаде на Съндърс бяха в запечатания пакет, който Кърк и жена му донесоха заедно с писмото:

Тай-пан, много се страхувам, че сме предадени и информацията може да отиде в чужди ръце. Приложените папки са много подобни на предишните. В тях са изпуснати най-важните имена и факти. Можеш да ги предадеш, ако те принудят, но само тогава. Що се отнася до оригиналните, трябва да ги унищожиш, след като се срещнеш с Рико. Някои страници съдържат кодирана информация. Рико ще ти даде ключа. Моля, извини ме за цялата тази диверсионна тактика, но шпионажът не е детска игра и е свързан с убийства сега и в бъдеще. Нашата прекрасна Англия е нападната от предатели. Свободата е под заплаха, както никога досега. Моля те, опитай се да надминеш своя знаменит предшественик. Той се бори за свобода да търгува и да живее. Съжалявам, но не мисля, че е умрял при буря. Никога няма да узнаем истината, струва ми се, че е бил убит, така както ще бъда и аз. Не се тревожи, мой млади приятелю — постигнах много в живота. Забих много гвоздеи в ковчега на врага, повече отколкото ми се полагаше — направи същото.

„Горкият“ — тъжно помисли Дънрос.

Вчера тайно постави фалшивите папки в сейфа и премести истинските в другия. Искаше му се тогава да унищожи оригиналните, но бе невъзможно да го направи безопасно и при всички случаи трябваше да чака срещата с японката.

Изведнъж почувства, че е наблюдаван. Ръцете му хванаха пистолета, той погледна през рамо. Нещо, като че се обърна в стомаха му. Крос го наблюдаваше. Джонджон също. Бяха при входа на подземието.

След доста време Крос каза:

— Исках да благодаря за сътрудничество, Йан. Мистър Съндърс и аз сме ти много задължени.

Дънрос въздъхна облекчено.

— Моля. Радвам се, че помогнах. — Опитваше се гласът му да звучи нормално. Пусна пистолета. Фалшивото дъно леко падна на мястото си. Забеляза, че Крос е озадачен, но не обърна внимание. От мястото, където стоеше, не би могъл да види истинските папки. Благослови своя Бог закрилник, който го предпази да не извади някоя от папките и да я прелисти. Нехайно бутна вратата на сейфа, секретът щракна и той започна да диша отново.

— Доста е задушно тук, нали?

— Да. Отново благодаря, Йан. — Крос излезе.

— Как отвори този сейф? — студено запита Джонджон.

— С ключ.

— Два ключа, Йан. Това е против установения ред. — Джонджон протегна ръка. — Може ли да ми предадеш ключа?

— Съжалявам, Стари приятелю — отговори спокойно Дънрос.

Джонджон се поколеба.

— Винаги сме подозирали, че имаш копие от оригинала. Пол е прав за едно — имаш прекалено много власт, смяташ, че банката е твоя собственост, нашите фондове твои и колонията също.

— Ние много дълго си сътрудничихме с двама ви, с изключение на последните няколко години, когато Пол приложи някои мерки, а аз имах проблеми. Но по-лошото е, че е старомоден и гласувах против него само поради тази причина. Ти не, ти си съвременен. Ще бъдеш по-справедлив, по перспективен, по-малко емоционален и по-честен.

Джонджон поклати глава.

— Съмнявам се. Ако някога стана тай-пан на банката ще направя така, че тя изцяло да е на акционерите и да се контролира от директорите, избрани от тях.

— Тя и сега е така контролирана. Ние притежаваме само 21 процента.

— Притежавахте 21 процента. Тези акции са гаранция за оборотните фондове, които ти не можеш и вероятно никога не ще успееш да изплатиш. Освен това, 21 процента не е контрол, слава Богу.

— Много е близко.

— Това, което искам да кажа — хладно каза Джонджон, — е, че е опасно за банката, много опасно.

— Не мисля.

— Аз, да. Искам обратно моите 11 процента.

— Няма да има разпродажба, Стари приятелю.

— Когато аз съм тай-пан, Стари приятелю, ще си ги взема на всяка цена.

— Ще видим.

— Ще направя много промени. Всички тези секрети, например. Няма да има ключове на банката, само лично притежавани ключове.

— Ще видим — усмихна се Дънрос.

На пристанище Каулуун Сайд, Бартлет пръв скочи от кея в яхтата и помогна на Орланда да се качи. Тя моментално свали високите токчета, за да не издраска чудесната палуба.

— Добре дошъл на борда на „Сий уич“, мистър Бартлет. Добър вечер, Орланда — каза Горнт с усмивка. Беше на щурвала и даде знак на моряка, който освободи яхтата от пристана. — Радвам се, че прие поканата ми за вечеря, мистър Бартлет.

— Не знаех, бях вечерял вече, когато Орланда ми каза преди половин час… хей, това е страхотна яхта!

Горнт включи двигателя на заден ход.

— Преди час и аз не знаех. Предположих, че никога не си виждал пристанището нощем и реших, че ще е приятно. Има две неща, за които искам лично да разговарям с теб и помолих Орланда да те покани.

— Надявам се, не е било проблем да дойдете на Каулуун Сайд.

— Не, Линк. Често посрещам гости тук. — Горнт се усмихна, мислейки за Орланда и всички други гости, които бе посрещал. Той умело излезе в открито море и пое курс на запад.

Яхтата беше седемдесет фута дълга, стегната, елегантна, блестяща и се управляваше като моторница. Те застанаха на мостика. Горнт носеше обикновени моряшки дрехи, светла куртка и смешна островърха спортна шапка с емблемата на яхтклуба. Дрехите и ниско подстриганата, прошарена брада му стояха много добре. Леко се полюляваше, следвайки движението на яхтата, чувстваше се у дома си.

Бартлет също беше с обикновена спортна фланелка и маратонки. Орланда стоеше до него и той усещаше присъствието й, независимо, че не се докосваха. Тя беше с тъмен вечерен костюм и шал, за да я пази от вятъра. Стоеше, пазейки равновесие. Вятърът развяваше косите й, беше съвсем малка до него без токчетата.

Той погледна назад към пристанището с фериботи, малки лодки, океански параходи и огромния самолетоносач, залян от светлина със смело веещо се знаме. Чу се звук от излитащ самолет.

Бартлет не виждаше аерогарата и самолета си, но знаеше, къде е паркиран. Този следобед го посети с полицейско разрешение, за да провери и вземе някои книжа и провизии.

Орланда се докосваше от време на време до него и той я поглеждаше. Тя отвръщаше на усмивката му.

— Страхотно, нали?

Тя кимна, щастлива. Нямаше защо да отговаря. И двамата знаеха.

— Наистина е — каза Горнт, мислейки, че Бартлет говори на него. — Прекрасно е да си в морето вечер, водач на собствен кораб. Ще плуваме на запад, после около Хонконг три — четвърти час. — Той кимна на капитана, който стоеше наблизо, мълчалив нисък шанхаец с бели, колосани панталони.

— Shey-shey, благодаря — отвърна капитанът и пое руля. Горнт посочи към столовете в задната част на палубата.

— Заповядайте, моля. Изглеждаш чудесно, Орланда.

— Благодаря.

— Не ти ли е студено?

— О не, Куилън, благодаря.

Стюард с ливрея се качи, носейки табла с топли и студени сандвичи. В кофичка с лед до масата имаше отворена бутилка вино, четири чаши, две кутии американска бира и няколко безалкохолни напитки.

— Какво ще пиеш? — попита Горнт. — Виното е „Фраскати“, но чух, че предпочиташ студена бира?

— За начало „Фраскати“ — бира по-късно, ако може?

— Орланда?

— Вино, Куилън — знаеше, че той много добре помни предпочитанието й към това вино.

„Трябва да съм много умна тази вечер — помисли тя, — много силна, много умна и много хитра.“ Веднага се съгласи с предложението на Горнт, защото също обичаше морето вечер, а ресторантът беше любимият й, въпреки, че би предпочела да е сама с Бартлет.

„Но това беше ясна заповед… Не. Не беше заповед, беше молба. Куилън е на моя страна. В този случай аз и той имаме еднаква цел: Линк. О, колко ми е хубаво с Линк.“

Когато го погледна видя, че той наблюдава Горнт. Сърцето й се разтуптя. Тези мъже са като матадори тази вечер. „Зная, че Куилън още ме желае, независимо какво говори.“ Тя му се усмихна и повтори.

— За мен вино, моля.

Палубата беше осветена комфортно и интимно. Стюардът им наля.

— Това е много хубаво вино, деликатно, сухо и примамливо. — Бартлет отвори пликчето, което носеше със себе си. — Има стар американски обичай, да занесеш подарък, когато за първи път отиваш в някой дом — мисля, че това също е дом. — Той постави бутилката на масата.

— Колко любезно… — Горнт спря. Внимателно взе бутилката и я погледна, после се изправи и я разгледа на светлината. Върна се и седна. — Това не е подарък Бартлет, това е магия в бутилка. Мислех, че очите ме лъжат. — Беше „Шато Марго“, едно от чудесните марки бордо. — Никога не съм пил от ’49. Много благодаря.

— Орланда ми каза, че предпочиташ червено вино, но предположих, че може би ще има риба. — Той небрежно постави втора бутилка до първата.

Горнт се втренчи отново. Беше „Шато О’Брион“.

— В хубави години червеното „Шато О’Брион“ може да се сравни с всички „Медокс“, освен бялото — сухо, деликатно и малко познато, защото е твърде рядко — смята се за едно от най-висококачествените бели вина. Годината на производство е ’55.

Горнт въздъхна.

— Щом знаеш толкова много за вината, Линк, защо пиеш бира?

— Обичам да пия бира с паста, мистър Куилън — и бира преди обед. На обяд пия вино. — Бартлет се усмихна. — Ела във вторник, ще ядем паста с бира, после „Фраскати“ или „Вердичио“ или „Умбриан Касале“ с… с какво?

— Piccata?

— Чудесно — каза Бартлет, без да му се иска никаква piccata, освен Орландината. — Това ми е любимото. — Разговаряше с Горнт и не поглеждаше към Орланда, но знаеше, че тя се сеща какво има предвид. — Радвам се, че я опитах.

— Как прекара нощта? — го попита тя тази сутрин, когато му се обади в малкия хотел на „Санинг роуд“. — Надявам се да е било хубаво, скъпи.

— Момичето беше хубаво, но нямаше чувство, само похотлива страст, удоволствието, от сливането беше минимално — отговори й той.

— О, тогава грешката е моя. Лошо сме избрали. Тази вечер ще вечеряме заедно и ще опитаме на друго място.

Неволно се усмихна и погледна към нея. Нощният ветрец я правеше по-красива. Забеляза, че Горнт ги наблюдава.

— Ще ядем ли риба тази вечер?

— О, да. Орланда, каза ли на Бартлет за Пок Лиу Чау?

— Не, Куилън, само, че сме поканени на разходка в морето.

— Добре. Няма да е банкет, но морската храна там е превъзходна, Линк. Вие… Линк, с твое разрешение, да не отваряме бутилката тази вечер. Китайската храна не е за такива превъзходни вина, няма да се допълват. Ще ги запазя за вечерята във вторник?

— Разбира се.

Настъпи малка пауза. Почувствала, че Горнт иска да останат насаме с Бартлет, Орланда незабавно се изправи.

— Извинете ме за малко, искам да се пооправя.

— Използвай предните каюти, по коридора горе, Орланда — каза Горнт, наблюдавайки я.

— Благодаря — отвърна тя и тръгна, доволна от една страна, но от друга, наранена. Предните каюти бяха за гости. Щеше да слезе долу към главната, в тоалетната на господарския апартамент — апартаментът, който някога беше техен. Няма значение. Миналото си е минало и сега има Линк.

Бартлет отпиваше от виното и се питаше, защо Орланда се колебае. След това се концентрира върху разговора.

— Колко души могат да преспят тук?

— Комфортно десет. Има постоянен екипаж от четири души — капитан, моряк, готвач и стюард. По-късно ще те заведа да разгледаш, ако искаш. — Горнт запали цигара. — Не пушиш ли?

— Не, не благодаря.

— Можем да обикаляме цяла седмица, без да зареждаме. Ако се налага. Ще приключим ли сделката във вторник?

— Още не е минал денят на Дънрос.

— Промени ли си намерението? За „Струан“?

— Понеделник ще реши битката. Понеделник 3.00 следобед. Когато борсата затвори, ти или ще имаш Йан, или ново отлагане.

— Този път няма отлагане. Той е разорен.

— По дяволите, така изглежда.

— Все пак, отиваш ли в Тайпей с него.

— Все още е в плана.

Горнт смукна дълбоко от цигарата. Изправи се и застана до капитана, но той също беше видял отпред малката неосветена лодка и я заобиколи.

— Пълен напред — нареди Горнт и се върна на масата. Напълни чашите, избра един препечен сандвич и погледна американеца.

— Линк, мога ли да съм откровен!

— Разбира се.

— Орланда.

Бартлет присви очи.

— Какво за Орланда?

— Както може би знаеш, бяхме много добри приятели, някога. Много добри. Хонконг е доста клюкарско място и ще чуеш всякакви слухове. Ние още сме приятели, независимо, че не сме били заедно вече три години. — Горнт погледна към него изпод рошавите си посивели вежди. — Казвам това, защото не бих искал да я видя наранена. — Очите му блеснаха заедно с усмивката. — Тя е такъв чудесен човек и компаньон, какъвто не можеш да си представиш.

— Съгласен съм.

— Съжалявам, не исках да внушавам каквото и да било, само да споделя три неща, като мъж с мъж. Това беше първото. Второто, че не съм срещал по-дискретна жена от нея досега. Третото, че тя няма нищо общо с бизнеса. Аз не я използвам, тя не е цената, нито стръвта.

Бартлет остави тишината да тегне известно време, после се обади.

— Разбира се.

— Не ми ли вярваш?

Линк се засмя. Беше хубав смях.

— По дяволите, Куилън, това е Хонконг! За мен тук всичко е толкова неясно. Не зная дали Пок Лиу Чау е име на ресторант, част от Хонконг или е в комунистически Китай. — Той отпиваше с удоволствие от виното. — Колкото до Орланда, тя е великолепна и няма защо да се тревожиш. Разбрах за какво говориш.

— Дано не съм ти досадил с всичко това.

Бартлет поклати глава.

— Радвам се, че говорихме. — Той се поколеба, след това реши да отговори със същата откровеност. — Тя ми каза за детето.

— Да.

— Защо се намръщи?

— Само съм изненадан, че го е направила. Орланда сигурно много те харесва.

Бартлет почувства силата на очите му, усети ревността му.

— Надявам се да е така. Тя каза, че си много добър с нея, след раздялата. И с родителите й също.

— Те са добри хора. Трудно е в Азия да отгледаш пет деца, да ги отгледаш добре, искам да кажа. Нашата политика винаги е била да помагаме на семействата, където можем. За пръв път видях Орланда, когато беше на десет години, на конни състезания в Шанхай. В онези дни при такова събитие, всички се обличаха в най-хубавите си дрехи и се разхождаха около хиподрума. Това беше първото й официално излизане. Баща й беше менажер на корабната ни дивизия — добър човек, Едуардо Рамос, съпругата му е чиста шанхайка. Но Орланда… — Горнт въздъхна. — Орланда беше най-хубавото момиче, което някога бях виждал. Беше в бяла рокля… не си спомням да съм я виждал след това докато не завърши училище. Тогава беше почти на осемнадесет години, влюбих се до полуда. — Горнт вдигна очите си към него. — Не мога да ти опиша, колко щастлив бях с нея през всичките тези години. — Погледът му се промени. — Каза ли ти, че пребих човека, който я прелъсти.

— Да.

— Така. Тогава знаеш всичко. Само исках да изложа трите си становища.

Бартлет неусетно почувства топлина към другия мъж.

— Много съм ти признателен. — Той се наведе напред и взе чашата с виното. — Защо не направим така. Ела във вторник и всички дългове и приятелства се зачеркват и започваме на чисто. Всички.

— Междувременно на чия страна си? — попита Горнт усмихнат.

— За удар, с теб сто процента! — веднага отговори Бартлет. — За оставането на „Пар-Кон“ в Азия… аз съм по средата. Ще почакам победителя. Клоня към теб, надявам се да си ти, но ще чакам.

— Двете положения не са ли еднакви?

— Не. Аз отдавна определих основните правила за удара. Казах, че операцията е еднократна и ходът е мат. — Бартлет се усмихна. — Разбира се, Куилън, за удара съм с теб сто процента — не ти ли дадох двата милиона без печат, без документ, само едно стискане на ръцете?

След малка пауза, Горнт каза:

— В Хонконг, понякога това е по-ценно. Нямам точните цифри, но на книга сме някъде между 24 и 30 ХК милиона напред.

Бартлет вдигна чаша.

— Алилуя! Но, междувременно, какво ще кажеш за ръководенето на банката? Как ще ни се отрази?

Горнт се намръщи.

— Не мисля, че ще се отрази. Нашият пазар е много непостоянен, но „Блекс“ и „Виктория“ са солидни, непоклатими. Правителството трябва да ги подкрепи. Говори се, че губернаторът ще обяви понеделник за официален празник, банките ще останат затворени, докато се налага — докато се осигури наличност, за да се върне доверието на вложителите. Междувременно, ще изгорят много и много ще бъдат изправени до стената, но това не трябва да засяга плановете ни.

— Кога започваш да купуваш обратно?

— Зависи от това, кога ще направиш дъмпинг на „Струан“.

— Какво ще кажеш, понеделник по обяд? Това ти осигурява достатъчно време преди затварянето — на теб и твоите доверени кандидати за купуване, след като изтече информацията и акциите паднат още малко.

— Превъзходно. Китайците много вярват на слухове, така че пазарът лесно може да отиде от бум на дъното и обратното. По обяд е о’кей. Това в Тайпей ли ще го направиш?

— Да.

— Ще искам да го потвърдиш с телекс.

— Кейси ще го направи.

— Тя знае ли?

— Да. Сега знае. Колко процента са ти необходими, за да установиш контрол?

— Сигурно имаш тази информация?

— Това е липсващата част.

— Когато изкупим, ще имаме достатъчно, за да си осигурим незабавно три места в директорския съвет и тогава Йан е свършен. Щом влезем в директорския съвет, „Струан“ става под наш контрол и много скоро след това го сливам с „Ротуел-Горнт“.

— И ставаш тай-пан на „Ноубъл хаус“.

— Да — очите му светнаха. Той напълни чашите. — Наздраве!

— Наздраве!

Пиха, доволни от сделката. Но дълбоко в сърцата си никой не вярваше на другия. И двамата бяха много доволни, че имат резервни варианти, ако се наложи.

Тримата мъже излязоха намръщени от губернаторската резиденция и се качиха в колата на Крос. Той веднага потегли. Съндърс беше седнал отпред, Роузмънт на задната седалка и двамата стискаха здраво още непрочетените папки на А. М. Г. Нощта беше тъмна, небето облачно и трафикът по-натоварен от обикновено.

Роузмънт се обади от задната седалка:

— Мислите ли, че губернаторът ще прочете оригиналите, преди да ги унищожи?

— Аз бих — Съндърс отговори, без да се обръща назад.

— Сър Джефри е твърде умен, за да го направи — каза Крос. — Той няма да нареже оригиналите, докато твоето копие не е в безопасност в ръцете на министъра, в случай, че ти не пристигнеш. Дори и тогава не би го направил, твърде е хитър, за да прочете неща, които биха могли да поставят в неудобно положение пълномощния министър на кралицата, а оттам и нейното правителство.

Последва нова тишина.

Неспособен да се въздържа повече Роузмънт студено отбеляза:

— Ами Меткин? А? Къде е станало падането, Родж?

— Бомбай. Там трябва да е станал саботажът, ако е било саботаж.

— За Бога, Родж, трябва да е било саботаж. Разбира се някой е спечелил. Къде е станал провалът? Пак твоята проклета къртица? — той почака, но никой не му отговори. — Какво ще кажеш за „Иванов“, Родж? Ще го задържите ли? Няма ли да го претърсите?

— Губернаторът се консултира с Лондон и там смятат, че е неразумно да се създава прецедент.

— Какво по дяволите знаят тези там — Роузмънт се ядоса. — Залагам петдесет срещу нищо, че ще намерим в сегашните им кодови книги, поглед върху най-добрата им надзорна екипировка и пет-шест експерта на КГБ. Не съм ли прав?

— Разбира се, че сте прав мистър Роузмънт — каза тихо Съндърс. — Но не можем да го направим, не без необходимото потвърждение.

— Разрешете ми аз и момчетата да…

— Категорично не! — Съндърс раздразнено извади цигарите си. Пакетът беше празен. Крос му предложи своите.

— Така значи, пускате ги да се измъкнат?

— Утре ще поканя капитана, капитан Суслов и ще му искам обяснение — каза Съндърс.

— Бих искал да присъствам на това.

— Ще помисля.

— Ще получите официално потвърждение преди 9.00 часа.

Съндърс избухна:

— Съжалявам, мистър Роузмънт, но ако пожелая мога да не се съобразявам с каквито и да било директиви на вашите началници, докато съм тук.

— Съюзници сме, за Бога!

Тогава Крос рязко се намеси:

— Защо, без да предупредите нахълтахте неканени на „Синклер тауърс“ 32?

Роузмънт въздъхна и обясни.

Съндърс многозначително погледна Крос, после обратно Роузмънт.

— Кой ви каза, че е неприятелска квартира, мистър Роузмънт?

— Имаме широка мрежа от информатори тук. Беше част от информацията, която получихме. Не мога да ви кажа кой, но ще ви дам копие от отпечатъците по чашата, ако ги искате.

— Би било много полезно. Благодаря — прие Съндърс.

— Това още не оправдава идиотското ви, незаконно нахлуване — каза хладно Крос.

— Казах, съжалявам? — Роузмънт пламна и издаде напред брадичка. — Всички правим грешки. Като Филби, Бърджис и Маклийн! Лондон, дявол да го вземе, е толкова умен, така ли? Имаме страхотна информация, четвъртото момче е ваше — големец, и то на висока длъжност и ви се присмива отгоре.

Крос и Съндърс разтревожено и се спогледаха.

— Кой? — попита Съндърс.

— Ако знаех, щеше да е размазан. Филби се измъкна с толкова много наши неща, струваше ни милиони да прегрупираме.

— Съжалявам за Филби. Да, всички се чувстваме виновни за него.

— Всички правим грешки, виновен става неуспелият, така ли е? Ако бях хванал един-двама чужди агенти миналата вечер, щяхте да викате ура. Ето, аз се провалих. Казах, съжалявам? Следващия път ще питам?

— Няма да е така, но ще ни спестиш много ядове, ако го направиш — отбеляза Крос.

— Какво сте чули за четвъртия човек? — попита Съндърс с пребледняло лице. Прорасналата му брада го правеше по-мръсен, отколкото всъщност беше.

— Миналия месец разбихме друго комунистическо гнездо в САЩ. Като хлебарки са. Групата беше от четири човека, двама в Ню Йорк, двама във Вашингтон. Мъжът от Ню Йорк — Иван Егоров, служител в секретариата на Организацията на обединените нации — додаде горчиво Роузмънт. — Господи, защо не се събудят нашите, ООН е осеяна с агенти, най-доброто съветско оръжие, след открадване на проклетата атомна бомба! Хванахме Иван Егоров и жена му Александра да предават техническа секретна информация — за компютри. Тези от Вашингтон са взели американски имена на действителни личности, които вече са умрели: на свещеник и жена от Кънектикът. Четиримата имаха за свръзка един тип, аташе от Съветското посолство, който им беше ръководител. Притиснахме го. Преди да го изгоним от страната, го изплашихме и той разкри друга група, един от тази група издаде, че Филби не е бил шефът, че има четвърти човек. Само че групата на Филби е от четирма. Четвъртият е човекът, който е вербувал другите, ръководителят на групата и главната връзка с Русия. Приказките бяха, че е там горе.

— Какво значи на висок пост? Политически? Дипломатически? Или от аристокрацията?

Роузмънт само вдигна рамене.

— Каза само, че е от върховете.

Съндърс го погледна втренчено, после се затвори в себе си. Крос зави по „Синклер роуд“ и остави Съндърс, тогава продължи към консулството, което беше близко до губернаторската резиденция. Роузмънт взе копие от отпечатъците и след това поведе Крос към своя офис. Офисът му беше голям и добре зареден с напитки.

— Скоч?

— Водка — Крос гледаше към папките на А. М. Г., които Роузмънт небрежно бе оставил на бюрото си.

— Наздраве. — Те докоснаха чашите си. Роузмънт отпи голяма глътка. — Какво ти е в главата, Родж? Цял ден си като котка на горещ ламаринен покрив.

Крос посочи към папките.

— Те са в главата ми. Искам тази къртица. Искам „Севрин“ размазан.

Роузмънт се намръщи.

— О’кей — каза той след малка пауза, — дай да видим какво има тук.

Взе първата, качи крака си на бюрото и започна да чете. Отне му не повече от две минути и я подаде на Крос, който я прегледа също толкова бързо. Минаха през всички една по една. Крос затвори последната страница на последната папка и я подаде обратно. Запали цигара.

— Твърде много, за да се коментира сега — промърмори Роузмънт отнесено.

Нещо го смути в гласа на американеца и се запита дали са го проверявали.

— Едно нещо се натрапва — каза той, наблюдавайки Роузмънт. — Не са толкова качествени, колкото другите, дето ние заловихме.

Роузмънт кимна.

— И аз го забелязах, Родж. Как си го обясняваш?

— Тези изглеждат безинтересни. Някои въпроси нямат отговор. „Севрин“ се заобикаля, къртицата също. — Крос поигра с чашата си и тогава допи водката. — Разочарован съм.

Роузмънт наруши тишината.

— Така, или тези, които ние прибрахме са истински и различни, написани различно, или тези са фалшиви, или пък фалшифицирани?

— Да.

Роузмънт изпусна въздуха от гърдите си.

— Което води обратно към Йан Дънрос. Ако тези са фалшивите, в него са истинските.

— Съществуващи в действителност, или в главата му.

— Какво искаш да кажеш?

— Предполага се, че има феноменална памет. Можел е да унищожи истинските и да приготви тези, но още да помни другите.

— А, така ще може да бъде разпитан ако… ако ни е излъгал.

Крос запали нова цигара.

— Да. Ако тези, от които зависи решат, че е необходимо. — Той погледна нагоре към Роузмънт. — Разбира се всеки такъв разпит би бил твърде опасен и трябва да имаме нареждане.

Измореното лице на Роузмънт стана още по-мрачно.

— Трябва ли да взема топката и да бягам?

— Не. Първо трябва да сме сигурни. Това сравнително лесно ще установим. — Крос погледна към напитките. — Може ли?

— Разбира се. Аз ще пийна още едно уиски.

Крос му подаде чашата.

— Ще направя сделка с теб, ако наистина сътрудничиш — абсолютно нищо не правиш, без да ме уведомиш предварително, никакви тайни, никакви избързвания.

— В замяна на какво?

Крос се усмихна неуловимо и извади няколко снимки.

— Как би ти харесало да си в състояние да влияеш, може би да контролираш определени президентски претенденти — дори вече избран президент?

— Не мога да те разбера.

Крос му подаде писмата на Томас К. К. Лим, които Армстронг и неговите хора прибраха преди два дни при претърсването на Бактуут Ло.

— Изглежда, че някои много богати, с много силни връзки американски фамилии са във връзка с определени генерали и ще строят няколко големи, но излишни летища във Виетнам, заради лична печалба. Тук е документирано как, кога и кой. — Крос му разказа къде и как документите са били намерени и добави: — Не е ли тук сенаторът Уилф Тилмън, президентският кандидат? Предполагам ще те направи шеф на ЦРУ за тези хубости — ако решиш да му ги дадеш. Тези двете са даже по-сочни — Крос ги постави на бюрото. — Документират как определени високопоставени политици и същите фамилии са получили разрешение да насочат милиони в абсолютно мошеническа благотворителна програма за Виетнам. Вече са платени осем милиона.

Роузмънт прочете писмата. Лицето му побеля. Вдигна телефона.

— Свържи ми с Ед Ланган. — Той почака един момент, лицето му стана лилаво. — Това не ме интересува! — гласът му стържеше. — Размърдай си задника и ми доведи Ед тука, веднага! — тръшна слушалката, псувайки неприлично, после отвори бюрото, намери бурканче с хапчета и взе три. — С това темпо никога няма да стигна петдесетте — мърмореше той. — Можем ли да открием този тип Томас К. К. Лим?

— Някъде в Южна Америка е. — Крос постави още един лист. — Това е секретен документ. Антикорупция. Няма да имаш проблеми при проследяването.

Роузмънт го прочете.

— Господи — каза след кратка пауза. — Не можем ли да запазим това само между нас? В състояние е да гръмне две наши национални величия.

— Разбира се. Имаме ли сделка? Нищо скрито от двете страни?

— О’кей. — Роузмънт отиде до сейфа си и го отключи. — На доброто, трябва да се отговори с добро. — Намери папката, която търсеше, извади някои книжа. — Ето, това са фотокопия. Можеш да ги задържиш.

Фотокопията бяха с надпис „Борци за свобода“ и съдържаха сведения за този и миналия месец. Крос бързо ги четеше и от време на време подсвирваше. Шпионски рапорти, отлично качество, свързани с Кантон и събитията около този жизненоважен град в провинция Куантунг: движения на войски, повишения на военни, назначения в местния президиум на комунистическата партия, наводнения, недостиг от храни, номерата и типа на източногермански и чехословашки стоки в складовете.

— От къде получи тези неща? — попита той.

— Имаме „бойна група“ в Кантон. Това е един от техните рапорти, получаваме ги ежемесечно. Искаш ли копие?

— Да. Да, благодаря. Ще ги проверя чрез нашите източници.

— Точни са, Родж. Разбира се са строго секретни! Не искам момчетата ми да изгърмят.

— Добре.

Американецът се изправи и протегна ръка.

— Родж, съжалявам за нахлуването.

— Да.

— Добре. Колкото до този тип, Лим, ще го открием — Роузмънт се протегна уморено, после отиде и си наля уиски. — Родж?

— Не, благодаря, тръгвам — каза Крос. Роузмънт чукна писмата.

— За тези, благодаря. Да, благодаря, но… — Той спря за момент, очите му почти се насълзиха. — Понякога ми се повръща от това, на какво са способни нашите собствени хора за проклетите пари, дори да е чисто злато. Иска ми се да съм мъртъв. Разбираш за какво говоря?

— О да! — но мислеше — „Колко си наивен, Стенли!“

След малко си тръгна, отиде в полицейското управление и провери отпечатъците в личната си картотека, после се върна и подкара напосоки към „Уест пойнт“. Когато се увери, че не го следят, спря при следващия телефон и набра. След секунда отсреща вдигнаха. Никой не отговаряше, чуваше се само дишане. Крос започна да кашля с рязката, суха Артърова кашлица и заговори с перфектно променен глас.

— Мистър, Лоп-синг, моля.

— Тук няма мистър Лоп-тинг, грешно сте набрали.

Крос разпозна гласа на Суслов.

— Искам да оставя съобщение.

Крос леко се усмихна, доволен, че измами Суслов.

— Прочетох материалите. Нашият приятел също. Нашият приятел, беше кодовото име на Артър, на самия Роджър Крос.

— А! И?

— И двамата се съгласихме, отличен. — Отличен беше кодова дума означаваща фалшива или подправена информация.

Дълга пауза.

— Какво?

— Може ли Нашият приятел да се свърже с вас, събота в 4.00 и удобно ли е Роджър Крос да се свърже с вас, тази вечер в 10.00 на безопасни телефони?

— Да. Благодаря за обаждането. Съобщението разбрано.

Крос затвори телефона.

Той извади монета и набра отново.

— Хелоу?

— Хелоу, Джейсън, Роджър Крос на телефона — каза той приветливо.

— О хелоу, началник, каква приятна изненада — отговори Плъм. — Уговорката за бриджа утре остава, нали? Взе ли папките на А. М. Г.?

— Да — каза Крос и добави небрежно, — но вместо в шест, можем ли да го направим в осем? Да, в безопасност сме, никакви имена не бяха споменати.

Последва въздишка на облекчение.

— Да кажа ли на другите? Ще се срещнем ли тази вечер, както е уговорката?

— Не, няма нужда да се безпокоят, можем да го направим утре. Утре ще се срещнем.

— Чудесно. Благодаря за обаждането.

Влезе в колата много доволен от себе си и запали цигара.

„Чудя се какво ще помислят Суслов или неговите началници, ако знаеха, че аз съм истинският Артър, не Джейсън Плъм. Тайна в тайна в тайни и единствен Джейсън знае кой всъщност е Артър?“

Той се разсмя.

„КГБ ще побеснеят. Не обичат секретни неща, в които не участват. И ще са още по-бесни, ако знаят, че аз внедрих Плъм и подготвих «Севрин», а не обратното.“

Беше лесно да се уреди. Когато Крос работеше за военното разузнаване в Германия в края на войната, му подшушнаха, че Плъм, експерт в свързочни войски, предава с радиостанция за руснаците. За един месец опозна Плъм и установи истината, но войната свърши. Така че той съхрани информацията за по-нататък — за размяна или ако реши да мине от другата страна. В шпионажа никога не знаеш, кога си повишен, кога предаден или продаден за нещо или някой по-ценен. Винаги имаш нужда от секретна информация за размяна, колкото по-секретна, толкова по-сигурен си, защото не знаеш кога някой над теб или под теб ще направи грешка, която да те остави безпомощен, като прободена с карфица пеперуда. Като Ворански. Като Меткин. Като Дънрос с фалшивите папки. Като Роузмънт с неговия наивен идеализъм. Като Григорий Суслов. Неговите отпечатъци по чашата сега са регистрирани от ЦРУ…

Крос гръмогласно се разсмя. Наистина секретните неща правят живота вълнуващ.

58

21:45 часа

Пок Лиу Чау беше малък остров югозападно от Абърдийн, а вечерята — най-хубавата китайска храна, която Бартлет беше вкусвал. Бяха на осмото — последно ястие, малки купички пържен ориз.

— Не би трябвало да ядеш от него, Линк! — усмихна се Орланда. — Пълен си до пръсване!

— Можеш да го повярваш, Орланда! Куилън, беше фантастично!

— Да, да Куилън — повтори и тя. — Изборът ти беше чудесен.

Ресторантът се намираше до малък кей, недалеч от рибарско селище — неугледен, осветен от голи крушки с мушами по масите, разнебитени столове и изпочупена теракота на пода. По препоръка на собственика избраха скариди, раци големи и малки и разни видове риби.

Горнт поспори със собственика за менюто, уточнявайки с каква риба да започнат. Двамата бяха експерти, а Горнт — ценен клиент. Седнаха на маса във вътрешния двор. Беше прохладно и приятно. И тримата знаеха, че поне докато трае вечерята има примирие и няма нужда да се дебнат взаимно.

Много скоро пристигна първото ястие — купчина сочни пържени скариди, свежи и вкусни, като никъде по света. После дребни октоподчета с чесън, джинджифил и люта подправка. След това, малко пържени пилешки крилца, последвани от голяма риба, приготвена на пара със соя и пера от пресен лук и джинджифил върху дървен поднос. Филето беше дадено на Бартлет, като на почетен гост.

— Господи, когато видях тая дупка, помислих, че се шегувате с мен.

— О, приятелю — каза Горнт — трябва да опознаеш китайците. Тях не ги интересува обстановката, само храната. Те са много подозрителни към заведения, където обръщат голямо внимание на обзавеждането, покривките или осветлението. Те искат да виждат, каквото ядат — оттук идва грубата светлина. Обичат да се смеят, ядат, пият и да се оригват. Предпочитат бира, защото най подхожда на китайската кухня, въпреки че китайският чай е по-добър за храносмилането и разгражда мазнините.

— Защо се усмихваш, Линк? — попита Орланда. Тя седеше между двамата.

— Мисля си, че наистина знаете какво да ядете. Кажи, какво е това?

Тя се взря в чинията пържен ориз с разни видове риба.

— Сепия.

— Какво?

Те се засмяха и Горнт обясни:

— Китайците казват, че ако гърбът й е обърнат към небето, не е отровна. Ще тръгваме ли?

На кораба пиха кафе и коняк.

— Ще ме извините ли? Имам да прегледам някои книжа. Ако ви е студено използвайте луксозната каюта.

Бартлет пиеше коняка си замислен. Орланда седеше срещу него. Бяха се излегнали в столовете на задната палуба. Прииска му се корабът да е негов и да са сами. Тя се премести по-близко и постави ръката си на врата му, масажирайки го умело и внимателно.

— Страхотно го правиш!

— Много добре мога да правя масаж, Линк. Взимах уроци при японка. Ходиш ли редовно на масаж?

— Не.

— Трябва. Много е важно за тялото, важно е да се грижиш за всеки мускул. Грижиш се за самолета си, нали? Защо не правиш и за тялото си същото? Утре ще го направя вместо теб. — Ноктите й немирно се впиха във врата му. — Тя е жена, но не бива да се пипа, айейа!

— Наистина ли, Орланда!

— Шегувах се. Тя е сляпа. В миналото в Китай дори и сега в Тайван, слепите хора имат монопола върху масажа, пръстите им са техните очи. О, да. Разбира се има много мошеници и шарлатани, които претендират, че притежават тази способност. В Хонконг скоро научаваш кой е истински и кой не. Това е много малко местенце. — Тя се наклони напред и с устни съвсем леко докосна врата му. — Това е защото си много красив.

Той се усмихна.

— Аз трябва да кажа това. — Обгърна я с ръце и леко я притисна.

— Искаш ли да разгледаш кораба?

— Ти също умееш да четеш мисли?

Тя се засмя.

— Не е ли длъжна жената да забелязва нейния… ако нейният приятел е щастлив или тъжен или иска да остане сам или каквото и да е? Аз съм научена да използвам очите и сетивата си, Линк. Разбира се, опитвам се да чета мислите ти, но ако греша трябва да ми кажеш, така че да стана по-добра. Но ако съм права… няма ли да ти е по-приятно? И толкова по-лесно, ако не искаш да се чувстваш обвързан. Да те впримчвам с невидими нишки, които ще можеш лесно да разкъсаш, когато пожелаеш. О, това не е лесно да се научи! Куилън беше жесток учител, изключително жесток. Повечето от възпитанието си получих от гнева му.

„За Бога, не можеш ли да се научиш да използваш проклетите си очи? Трябваше да ти бъде кристално ясно, когато дойдох, че съм скапан от умора и денят ми е бил отвратителен! Защо веднага не ми предложи питие, не ме докосна нежно и не държа проклетата си уста затворена за десетина минути, докато се възстановя — разбиране и нежност за десет дяволски минути и после всичко ще е наред!“

— Но Куилън — хленчеше тя през сълзи, изплашена от гнева му, — ти влезе толкова ядосан, това ме разстрои и…

— Сто пъти съм ти казвал да не се разстройваш, само защото съм ядосан! Твоя работа е да ме освободиш от напрежението! Използвай проклетите си очи, уши и проклетото си седмо чувство! Всичко, което искам са десет шибани минути и отново съм покорен и добър. За Бога, не се ли грижа достатъчно за теб? Не се ли опитвам да ти вляза в положението? Всеки месец по едно и също време си нервна и настръхнала, нали? Нямам ли грижата тогава да съм толкова спокоен, колкото е възможно и да ти помогна. Е?

— Да, но…

— По дяволите, какво „но“! Боже, сега съм в по-лошо настроение, отколкото когато дойдох! Ти си виновна за това и твоята глупост. И трябва да го знаеш добре!

Орланда си спомни как той затръшна вратата, как тя се разплака, вечерята по случай рождения й ден — пълен провал. По-късно той се върна, вече спокоен, взе я в ръце и нежно я притискаше до себе си, докато тя хълцаше, съжаляваща за скандала.

— Слушай, Орланда — каза той нежно. — Аз не съм единственият мъж, който ще обуздаваш в живота си, не и единственият, от когото ще зависиш — това е факт, жените зависят от някой мъж, колкото и зъл, скапан и непоносим да е той. Толкова е лесно за жената да се контролира. Толкова лесно, само използваш очите си — разбери, мъжете са деца и от време на време, глупави, сприхави и отвратителни. Но те печелят парите, а това е тежка работа, много тежка. Много е трудно непрекъснато да осигуряваш пари ден след ден. Moh ching moh meng… без пари няма живот. В замяна жената трябва да се грижи за хармонията — мъжът не може, не през цялото време. Жената, ако иска да ободри своя мъж, може винаги да извади отровата от него. Винаги. Достатъчно е да е спокойна, любяща, нежна и разбираща. Ще те науча на играта на живота. Ще имаш най-високата оценка, но трябва да се стараеш…

„О как се трудих! Но сега, зная. Сега мога инстинктивно да правя това, което се насилвах да уча.“

— Хайде, ела да ти покажа предната част на кораба.

Тя стана, съзнаваща присъствието на капитана и уверено го поведе надолу. По стълбите плъзна ръката си в неговата, с другата хвана парапета. Луксозната каюта беше голяма, с фотьойли и канапета. Коктейлбарът беше добре зареден.

Малък коридор отвеждаше към предната част на кораба. Там имаше четири каюти, две с двойни легла, две с единични, разположени едно над друго. Спретнати и мамещи.

— След това е луксозната приемна на Куилън и неговият апартамент. Апартаментът е много приятен. — Тя се усмихна замислено. — Той ползва винаги най-доброто.

— Да. — Той я целуна и тя отвърна емоционално на целувката му. Желанието му я покори и отвърна на страстта му, сигурна, че сам ще спре.

Тя се притисна към него, леко движейки се. Ръцете му я галеха.

„Великолепно е, по-добре отколкото с Куилън, който винаги беше учителят, контролиращ се, винаги несподелен.“

Бяха върху леглото, когато Бартлет се дръпна. Тялото й ликуваше.

— Да отидем на палубата — чу го да казва.

Горнт прекоси чудесната приемна, влезе в апартамента си и заключи вратата. Момичето сладко спеше в огромното легло, завило се с леко одеяло. Той застана в края на леглото, наслаждавайки й се, преди да я докосне. Тя бавно отвори очи.

— Айейа. Спах много хубаво. Леглото е толкова примамливо — каза усмихната на шанхайски и се протегна като котенце. — Добре ли се нахрани?

— Отлично — отговори той на същия език. — Твоята вечеря беше ли вкусна?

— О да, много! Стюардът ми донесе същите неща, каквито вие сте яли. Най-много харесах октопода с черен боб и чеснов сос. — Тя седна в леглото и се облегна на копринената възглавница, беше почти гола. — Да се облека ли да отидем на палубата?

— Не, котенце, още не. — Горнт седна на леглото, протегна се и погали гърдите й, почувства преминалите по тялото й тръпки. Китайското й име на момиче за забавление беше Бюти Сноу и я нае за вечерта от „Хепи хостис найт клъб“. Мислеше да вземе Мона Люнг, сегашната си приятелка, но тя беше твърде независима и едва ли щеше да се съгласи да чака послушно долу, преди да бъде повикана на палубата.

Избра много внимателно Бюти Сноу. Красотата й беше изключителна, лицето, тялото, кожата. Беше осемнадесетгодишна и едва от един месец в Хонконг. Един приятел от Тайван му разказа за нейната необикновена красота и че ще се мести в „Хепи хостис найт клъб“. Преди две седмици отиде в клуба и сключи благоприятно за двете страни споразумение. Тази вечер, когато Орланда му каза, че ще вечеря с Бартлет и той покани двамата на кораба, позвъня в „Хепи хостис найт клъб“, купи Бюти Сноу за цялата нощ и я доведе на кораба.

— Айейа, готова съм да остана цяла седмица, без да ми се плаща в този плуващ дом. Само храна и шампанско… Мога ли да спя в това легло?

— Разбира се, но първо да се изкъпеш.

— Баня? Благословени да са боговете! Студена и топла вода?

Горнт взе тази вечер Бюти Сноу, за да се подиграе с Орланда, в случай, че реши да го направи. Беше доста по-млада, по-красива и ако Орланда я види горе на палубата, облечена в една от робите, които преди тя носеше, сигурно ще получи удар. По време на вечерята обмисляше кога да покаже момичето, за да се получи най-голям ефект: да впечатли Бартлет и да напомни на Орланда, че е вече стара по стандартите на Хонконг и че без активната му намеса, никога няма да има Бартлет, не по начина, който тя иска.

„Дали искам да се ожени за Бартлет?

Не. И все пак, ако го направи, той винаги ще е в моя власт, защото тя е и винаги ще бъде моя. Поне досега не го е забравила. Все още се страхува от мен. — Той се засмя. — Реваншът ще е сладък, когато насоча стрелата в теб, скъпа. Както ще го направя един ден. О да, мила, не съм забравил кикота на всичките тези самодоволни копелета — Родж, Плъм, Хавъргил или Йан — когато разбраха, че едва се въздържаш да скочиш в леглото на глупак, два пъти по-млад от мен.

Трябва ли да й кажа сега, че е моя mui jai?“

Когато беше на тринадесет години, нейната майка, шанхайка, дойде при него.

— Господине, времената са много тежки, дългът ни към компанията е голям и твоето търпение и любезност са поразителни.

— Времената са тежки за всички ни — отговори й той.

— За нещастие, от миналата седмица отделът на съпруга ми вече не съществува. Трябва да напусне в края на месеца, след седемнадесет години работа, ние не можем да си платим дълговете към теб.

— Едуардо Рамос е добър човек и работник и лесно ще си намери нова и по-добра работа.

— Yin ksiao shin ta, — каза тя. — Заради малките неща изпускаме голямото.

— Джос — надяваше се, че капанът е щракнал и семената, които дълго време, ся са дали плод, най-после.

— Джос — съгласи се тя. — Но имаме Орланда.

— Какво Орланда?

— Може би ще може да стане mui jai. Mui jai беше дъщеря дадена завинаги на кредитор от длъжник, вместо дълга, който не можеш да платиш по друг начин — да бъде довеждана по негово желание, да бъде използвана или подарявана на друг. Това беше вековен китайски обичай.

Горнт още си спомняше огъня, който почувства тогава. Споразуменията отнеха няколко седмици. Съгласи се да опрости дълговете на Рамос, дългове, които самият той насърчаваше да бъдат направени. Съгласи се да възстанови Рамос на работа, да му осигури скромна пенсия и да му помогне след това да се премести в Португалия, да заплати образованието на Орланда в Америка. В замяна на всичко това, Рамос трябваше да гарантира, че ще предаде на осемнадесетия й рожден ден или преди това Орланда, девствена и достатъчно вдъхновена да изпълнява задълженията си. Отказ не можеше да има:

— Това, по волята на боговете, ще бъде постоянна тайна помежду ни. Мисля, ще бъде добре и тя да не знае. Но това, което ще помним и ние и тя е откъде идва купичката ни с ориз.

Грейна при спомена за това време. Последвалите хубави години си заслужаваха цялото търпение и малкото похарчени пари. Всички спечелиха.

— Предстоят ни още наслади.

Погледна към Бюти Сноу.

— Животът е прекрасен — каза той, галейки я.

— Аз съм щастлива. Твоята баня беше дар от боговете. Измих косата си, всичко. — Тя се усмихна. — Ако не искаш да правим оная лудория с приятелите ти, защо не легнеш при мен?

— Да — беше доволен от откровението на китайките в леглото.

Баща му беше казал: „Ти им даваш пари, те ти дават младостта си, облаците и дъжда и те забавляват. В Азия това е честна и достойна размяна. Колкото по-млади, колкото повече смях и ласки, толкова повече трябва да платиш. Това е сделка, но не очаквай романтика или истинска скръб — това не е част от обричането им. Само временно забавление и правене на любов. Не хули честността!“

Щастлив, Горнт се съблече и легна до нея. Тя прокара ръце по гърдите му, покрити с тъмни косми. Мускулите му бяха гладки. Започнаха да правят любов. Тя издаваше слаби звуци, насърчавайки го. И независимо, че бе предупредена от мама-сан, че този quai loh е различен и че няма нужда да се преструва, инстинктивно си спомни първото правило на партньорка в леглото с непознат: „Не позволявай на тялото ти да бъде увлечено от клиента, защото тогава удоволствието няма да има вкус и дързост. Никога не забравяй, когато си с quai loh, че трябва да се преструваш, за да му доставиш голямо удоволствие, винаги се преструвай, че си достигнала до облаците и дъжда, в противен случай ще го приеме като един вид оскърбление на мъжествеността му. Quai loh са нецивилизовани и никога няма да разберат, че yin не може да бъде купена и че твоят подарък — съединяването е само за забавление на клиента.“

Когато Горнт свърши и пулсът му се поуспокои, Бюти Сноу стана и отиде отново в банята, пеейки си щастливо. Още в еуфория, Куилън си почиваше. Тя скоро се върна.

— Благодаря — каза той.

— О, чувствам се толкова чиста и доволна. Ще се любим ли пак?

— Не сега, Бюти. Сега почивай, а аз ще дам възможност на моя ум да блуждае. Ти успокои yang много подходящо. Ще информирам мама-сан за това.

— Благодаря — зарадва се тя. — Ще те харесвам като мой специален клиент.

Той кимна, доволен от топлината и от чувствеността й.

„Кога ще е най-подходящо да се качи горе?“ — питаше се отново сигурен, че Орланда и Бартлет са на палубата, а не в леглото, както биха постъпили цивилизовани хора.

Вътрешно се разсмя.

До леглото имаше илюминатор и той виждаше светлините на Каулуун в далечината. Двигателите работеха нормално, изправи се за момент и отиде до гардероба. Вътре имаше няколко много скъпи нощници, бельо, пъстри роби и тежки халати, които бе купувал за Орланда. Забавляваше го да ги държи и дава на други жени.

— Направи се красива и облечи това. — Даде й жълтата копринена, дълга до земята роба, любимата на Орланда. — Отдолу няма да обличаш нищо.

— Да, добре. О, колко е хубава!

Той също започна да се преоблича.

— Ако лудорията успее, можеш да я задържиш, като награда.

— Ах! Ах, тогава всичко ще стане, както го искаш — пламенно извика тя.

Откровената й алчност го разсмя.

— Първо ще свалим моите пътници на пристанище Хонконг Сайд. — Той посочи през илюминатора. — Виждаш ли големия товарен кораб, този с червеното знаме със сърп и чук?

— Ах, да. Корабът на лошата поличба? Виждам го!

— Когато го доближим, качи се моля те на палубата.

— Разбирам. Какво трябва да кажа?

— Нищо. Само мило се усмихваш на мъжа и на жената, след това на мен и пак слизаш долу. Ще ме чакаш тук.

Бюти Сноу се засмя.

— Това ли е всичко?

— Да, само ще бъдеш мила и красива и ще се усмихваш — най-вече на жената.

— Трябва ли да я обичам или мразя?

— Нито едното, нито другото — каза той, впечатлен от проницателността й, убеден, че двете ще се мразят от пръв поглед.

Съвсем сам в каютата на „Съветски Иванов“, капитан Григорий Суслов довърши разшифроването на спешното съобщение, след това глътна малко водка, проверявайки още веднъж каблограмата:

Иванов на центъра. Артър докладва, папките вероятно подправени. Неговият приятел ще ме снабди с копия тази вечер. С удоволствие докладвам, приятелят на Артър също е събрал информация за самолетоносача. Препоръчвам незабавно възнаграждение. Допълнителни копия изпращам до Банкок за дипломатическата поща, също до Лондон и Берлин за сигурност.

Доволен, върна книгата с шифрите в сейфа и заключи, после вдигна телефона.

— Изпрати ми дежурния радист и помощник-капитана. Той отключи каютата и след това отиде до илюминатора, загледа се към самолетоносача отсреща. Разпозна минаващата яхта „Сий Уич“, разсеяно взе бинокъла и го насочи натам. Видя Горнт на задната палуба, момиче и мъж, седящ на масата с гръб към него. Прегледа кораба с мощния си бинокъл и го изпълни.

„Това копеле знае как да живее. Да можех да имам яхта като тази на котва в Баку след толкова години служба и толкова принос за каузата. Много комисари имат — особено старшите.“

Отново насочи бинокъла към групата. Излезе още едно момиче, азиатска красавица. На вратата се почука.

— Добър вечер, другарю капитан — поздрави радистът. Прие съобщението и се разписа.

— Изпрати го веднага.

— Да, капитане.

Пристигна заместник-капитанът. Василий Бородинов беше буен красив мъж в края на тридесетте, капитан от КГБ, дипломиран в университета във Владивосток с чин морски офицер.

— Да, другарю капитан?

Суслов му подаде разшифрованата каблограма. Съдържанието гласеше:

Заместник-капитан Василий Бородинов да поеме задълженията на Дмитрий Меткин, като политкомисар на „Иванов“, но капитан Суслов остава ръководител на всички нива до получаване на алтернативна заповед.

— Поздравявам те — каза той. Бородинов засия.

— Да, капитане. Благодаря. Какво ще наредите?

Суслов му подаде ключа от сейфа.

— Ако не се обадя или върна до утре в полунощ, отвори сейфа. Инструкциите са в плик с надпис „При непредвидени обстоятелства“. Оттам ще разбереш какво трябва да правиш. Следващото… — Той му подаде запечатан плик. — Тук има два телефона, на които можеш да ме намериш. Отваряш плика само в краен случай.

— Добре. — Лицето на младия мъж се покри с капки пот.

— Няма защо да се притесняваш. Напълно си способен да поемеш командването.

— Надявам се да не се наложи.

Григорий Суслов се засмя.

— И аз се надявам, приятелю. Седни. — Той наля две водки. — Ти заслужаваш повишението.

— Благодаря. — Бородинов се поколеба. — Каква е станало с Меткин?

— Направил е глупава и ненужна грешка. После е бил предаден или сам се е издал. Или проклетите СИ са го проследили и хванали. Или тези от ЦРУ са го изработили. Каквото и да е станало, горкият глупак не е трябвало да превишава правата си и да се излага на опасност. Глупаво е, че е рискувал себе си, да не говорим за цялата ни сигурност. Глупаво!

— Какъв е нашият план?

— Всичко отричаме. И няма да предприемаме нищо за момента. По план трябва да отплуваме във вторник в полунощ. Ще се придържаме към това.

Бородинов погледна към самолетоносача, лицето му помръкна.

— Жалко, този материал щеше да ни тласне доста напред.

— Какъв материал? — попита Суслов с присвити очи.

— Не знаехте ли, капитане? Преди да излезе Дмитрий подшушна, че този път ще получим изключително важна информация — копия от оборудването и ръководството за управление на самолетоносача, затова отиваше лично. Беше твърде важно, за да се довери на обикновен куриер. Трябва да ви призная, че му предложих аз да отида вместо него.

Суслов прикри изненадата си, че Меткин се е доверил на някого.

— Къде е чул за това?

Бородинов вдигна рамене.

— Не обясни. Предполагам американският моряк му е казал, когато Дмитрий разговаря с него по телефона, за да уточни предаването на материала. Ще го накарат ли да проговори?

— О, да — отговори тихо Суслов, искайки Василий да бъде подготвен. — Те могат да пречупят всеки. Затова трябва да сме готови. — Той посочи към леката издутина на върха на ревера си, където беше капсулата с отровата, Бородинов го побиха тръпки. — По-добре е да свършиш бързо.

— Копелета! Те са били предупредени и са побързали, за да не успее да го направи. Ужасно. Животни.

— Дмитрий каза ли ти нещо друго, преди да тръгне?

— Не, само че се надява да получим няколко седмици отпуск и да отиде при семейството си в Крим.

Суслов присви рамене.

— Много жалко, аз го харесвах.

— Да. Наистина жалко, тъкмо когато щеше да излиза в пенсия. Беше добър човек, нищо че направи такава грешка. Какво ще правят с него?

Суслов помисли дали да покаже на Бородинов една от другите каблограми, съдържанието, на която отчасти беше:

Извести Артър, че следвайки искането му за първо предимство, беше наредено незабавно прекъсване в Бомбай за предателя Меткин.

„Няма нужда да му давам тази информация — помисли той. — Колкото по-малко знае Бородинов, толкова по-добре.“

— Ще изчезне докато хванем по-голяма риба от техните, за да я използваме за размяна. КГБ се грижи за хората си. — Суслов сам не вярваше в това, знаейки, че младият Бородинов също не вярва. Трябваше да го каже, беше задължително.

„Мен ще трябва да ме разменят. Да, и то бързо. Знам много секретни неща. Това са единствените ми протекции. Ако не е за това, което зная, те ще наредят и за мен първо предимство, толкова бързо, колкото и за Меткин. Така бих постъпил и аз, ако бях на тяхно място. Дали щях да захапя капсулата, както трябваше да направи това глупаво лайно Меткин?“

Побиха го тръпки.

„Не искам да умирам. Животът е толкова хубав.“

— Отиваш ли отново на брега, другарю капитан?

— Да. — Суслов се концентрира. Подаде на младия мъж лист. — Ти поемаш командването сега. Ето заповедта — постави я на мостика.

— Благодаря. Утре… — Бородинов спря, защото по уредбата настоятелен глас бързо съобщи:

— Две полицейски коли обръщат пред стълбата на парахода, пълни са с ченгета… — Суслов и Бородинов побледняха — около дузина са. Какво да правим?

Суслов нареди:

— Не предприемай нищо! — Поколеба се, след това включи вътрешната уредба. — Тревога, Червена Едно… Тази заповед значеше: „Нежелани посетители се качват на борда.“ В радио и радарните помещения включени всички унищожители на секретни принадлежности. — Изключи предавателя и изсъска на Бородинов:

— Отивай на палубата, слез долу и ги поздрави, задръж ги пет минути, след това покани началниците им на парахода, само тях, ако е възможно. Заминавай!

— Разбира се, няма да се качат да ви…

— Спри ги!

Бородинов излезе навън. Останал сам, Суслов включи секретния унищожител. Ако някой, освен него се опита да отвори сейфа, самозапалващ се напалм ще унищожи цялото съдържание.

Опита се да успокои паникьосания си мозък.

„Стегни се, мисли! Всичко ли е прибрано в случай на неочакван обиск? Да. Упражнявали сме Червена Едно дузина пъти. Но проклети да са Роджър Крос и Артър! Защо по дяволите не ни предупредиха? Дали не са хванали Артър? Или Роджър! Боже, дано не е Роджър! Какво ак…“

Погледът му попадна на купчината каблограми върху бюрото. Отчаяно ги засъбира в пепелника, псувайки, че не ги е видял по-рано. Намери запалката. Пръстите му трепереха. Запалката щракна и в това време уредбата запращя:

— Двама мъже се качват на кораба с Бородинов, само двама, останалите са долу.

— Добре, забавете ги малко. Ще дойда на палубата. — Суслов загаси запалката и ругаейки напъха каблограмите в джоба си. Грабна почти пълна бутилка водка, пое дълбоко въздух и с широка усмивка излезе на палубата.

— Добре дошли на борда! Какъв проблем има? — каза той, заваляйки думите, поддържайки добре изработеното прикритие. — Някой от нашите моряци ли е загазил, Супериндентант Армстронг?

— Това е мистър Сан. Може ли да поговорим? — каза Армстронг.

— Разбира се, разбира се! — отвърна Суслов с престорена веселост. Никога преди не беше виждал китаеца. Изпитателно погледна студените очи и изпитото пълно с омраза лице. — Последвайте ме, моля — после се обърна на руски към Бородинов, който говореше перфектен английски: Вие също. — Кой ще спечели петия тур, суперинтендант?

— Бих искал да знам, сър.

Суслов ги поведе към малкото преддверие пред каютата си.

— Седнете, моля. Дежурен, донеси чай и водка! — Суслов щедро наля, независимо, че двамата полицаи любезно отказаха.

— Моля — подкани весело той. — Кажете какъв е проблемът?

— Изглежда, един от вашия екипаж се занимава с шпионаж срещу правителството на Нейно Величество — любезно каза Армстронг.

— Невъзможно! Шегувате с мен.

— Хванахме го. Правителството на Нейно Величество ще протестира официално.

— Това е търговски кораб, познавате ни от години. Вашият началник ни наблюдава. Не се занимаваме с шпионаж.

— Колко души от екипажа са на брега?

— Шест. Вижте какво, не искам никакви неприятности. Имах достатъчно проклети неприятности с един моряк убит от неиз…

— А да, покойният майор Юрий Бакиан от КГБ. Много жалко.

Суслов се направи на засегнат.

— Името му е Ворански. Не познавам майора, за когото говорите.

— Разбира се. Кога вашите моряци трябва да са обратно на кораба?

— Утре вечер.

— Къде са отседнали?

Суслов се засмя.

— Те са в отпуск. Къде биха могли да са, освен при момичета или в барове? С момичета?

— Не всички — отбеляза студено Армстронг. — Поне един от тях е доста нещастен в момента.

Суслов го наблюдаваше, доволен, че Меткин не е между живите и не можеха да го блъфират.

— Вижте, Супериндентант, не зная нищо.

Армстронг извади и постави на масата снимки, на които се виждаше Меткин, влизащ в ресторант, после под стража, снимка от полицейския архив, снимка в полицейската кола.

— Господи! — ахна Суслов, артистично. — Дмитрий? Това е невъзможно! Аз ще съоб…

— Вашето посолство в Лондон е вече предупредено. Майор Николай Леонов си призна.

Този път шокът на Суслов беше истински. Не беше предполагал, че Меткин ще проговори толкова бързо? Армстронг въздъхна.

— Майор Николай Леонов е от вашето КГБ. Това е истинското му име и чин. Той е бил политическия комисар на кораба ви.

— Да… да, това е истина, но… името му е Меткин, Дмитрий Меткин.

— Нямате нищо против да претърсим кораба? — Армстронг понечи да се изправи. Суслов беше ужасен, Бородинов също.

— Протестирам — Суслов заекна. — Да, Супериндентант, много съжалявам, но официално протестирам и тр…

— Ако на кораба не се занимават с шпионаж и е търговски, защо трябва да протестирате?

— Ние сме под закрилата на международна спогодба, освен ако не представите официална заповед за обиск…

Армстронг бръкна в джоба си. Всичко се обърна в корема на Суслов. Трябваше да се подчини на официалната заповед и това ще бъде провал, защото ще намерят повече доказателства, отколкото могат да си представят. Този проклет кучи син Меткин сигурно им е казал нещо важно. Имаше желание да крещи от ярост, в джобовете му бяха фаталните съобщения.

Лицето му побеля. Бородинов също беше парализиран от напрежението. Армстронг извади само пакет цигари от джоба. Сърцето на Суслов заби отново, независимо, че още му се гадеше.

— Вървете по дяволите! — промърмори на руски той.

— Сър? — попита Армстронг невинно. — Какво ви е?

— Нищо.

— Ще запалите ли?

Суслов се мъчеше да се овладее. Имаше желание да размаже Армстронг за този номер. По гърба и по лицето му изби пот. Взе подадената цигара с треперещи пръсти.

— Това са… ужасни неща? Шпионаж, обиск и заплахи…

— Да. Може би ще бъдете така добър и ще отплувате утре, не във вторник.

— Невъзможно! Да не би да ни гоните, като плъхове? — избухна Суслов, чудейки се колко далеч може да отиде. — Аз ще се оплача на нашето…

— Направете го, моля. Уведомете ги, че сме хванали майор Леонов от КГБ в шпионаж и че има възбудено обвинение срещу него.

Суслов избърса потта от лицето си, опитвайки се да изглежда спокоен. Държеше го само мисълта, че Меткин вече е мъртъв. Но какво друго им е казал, какво друго? Той погледна към пребледнелия Бородинов, който се беше изправил до него.

— Вие кой сте? — попита рязко Армстронг, проследявайки погледа на Суслов.

— Първи заместник-капитан Бородинов — отговори младият мъж със задавен глас.

— Кой е новият политкомисар, капитан Суслов? Кой замести вашия Леонов? Кой е най-старши по партийна линия?

Лицето на Бородинов стана пепеляво, а Суслов отдъхна, защото натискът се отклони от него.

— Той е. Първи заместник-капитан Бородинов.

Армстронг моментално обърна погледа си към младия мъж.

— Кажете си цялото име?

— Василий Бородинов — заекна той.

— Много добре, мистър Бородинов, вие сте отговорен за отплуването на кораба най-късно до полунощ в неделя. Официално ви предупреждаваме, имаме основание да предполагаме, че има вероятност да бъдете нападнати от китайски бандити. Казано ни бе, че атаката е замислена за ранните часове в понеделник — малко след полунощ. Има много китайски бандити в Хонконг, а руснаците са откраднали доста тяхна земя. Безпокоим се за вашата безопасност. Аз ви съветвам…

— Да, да, разбирам.

— Но ремон… ремонтът на кораба — започна Суслов. — Ако поправката на…

— Имайте грижата да бъде завършен, капитане. Ако имате нужда от допълнителна помощ или да бъдете изтеглени на буксир извън хонконгски води, само се обадете. О и още, ще бъдете ли така любезен да се явите в полицейското управление, утре в 10.00 сутринта — съжалявам за уикенда.

Суслов побледня.

— Е?

— Ето официалното съобщение. — Армстронг му го подаде и извади второ копие за Бородинов. — Ето и вашето, Бородинов. — Предлагам ви останалият екипаж да не напуска кораба, с изключение на вас, разбира се. Приберете забавляващата се група от брега. Сигурно доста работа ви чака. Спокойна вечер! — додаде с изненадваща припряност Армстронг, изправи се и бързо излезе, като затвори вратата зад себе си.

Настъпи неловко мълчание. Суслов гледаше как Малкълм се изправи и бавно тръгна към вратата. Той стана, за да го последва, но спря, защото китаецът рязко се обърна към тях.

— Ще ви пипнем, всички до един! — злобно изсъска Сан.

— За какво? Нищо не сме направили — задавено отговори Бородинов. — Ние…

— Шпионаж. Преследване? Вие от КГБ мислите, че сте много умни.

— Махай се от кораба ми! — изръмжа Суслов.

— Ще ви пипнем всички, нямам предвид нас, полицията… — Малкълм Сан мина на перфектен руски. — Махайте се от земята ни! Китай е на крак! Можем да загубим петдесет милиона войници и пак ще ни останат два пъти по толкова. Омитайте се докато още имате време!

— Ще ви изметем от земята! — ревна Суслов. — Ще унищожим цял Китай с атомни бомби. Ще…

Той спря, защото Малкълм Сан се смееше.

— Ние също имаме атомна бомба! Ако започнете, ще ви довършим. Атомни бомби, юмруци, палешници! — гласът му се сниши. — Омитайте се, докато имате шанс. Ще дойдем от изток всички и ще ви изчистим от земята, ще си вземем земята, цялата си земя.

— Изчезвай от кораба! — Суслов почувства болка в гърдите. Причерня му пред очите. Беше готов да се нахвърли, Бородинов също.

— Лайна! Удари ме, ще те арестувам за обида и ще конфискувам кораба!

Струваше им усилие да спрат. Задавен от гняв, Суслов пъхна ръце в джобовете си.

— Моля, напуснете кораба!

— Дю не ло мо, тръгваме от изток, като скакалци…

В този момент отвън се чу шумен спор. Той веднага се обърна и тръгна към вратата, другите двама го последваха.

Суслов видя Армстронг да стои пред вратата на радиокабината, която беше до неговата. Вратата беше избита, двамата изплашени радисти гледаха стреснато англичанина, слисани от случилото се. Парализирани дежурни моряци се бяха събрали наоколо. Вече излизаше пушек от вътрешността на радиосъоръженията. Червена Първа, включена от старши радиста, за привеждане в действие на унищожаващото устройство в случай на отваряне или счупване на ключалката от неприятел, бе свършила предназначението си.

Армстронг се обърна към Суслов.

— Толкова съжалявам, капитане. Сбърках. Извинете — каза той с невинен глас. — Аз мислех, че е луу.

— Какво?

— Тоалетната. Натиснах вратата и тя гръмна. Толкова съжалявам. — Полицаят погледна в радиокабината. — Боже, има пожар. Ще извикам веднага пожарна, Малкълм, обади…

— Не… не! — изкрещя Суслов, после изръмжа на руски на Бородинов и на събралия се екипаж: — Изгасете пожара! — извади ръката си от джоба и бутна Бородинов.

Без да забележи ръкава му закачи една от каблограмите и тя падна на палубата.

— Боже, какво можеше да стане? Сигурен ли сте, че не искате помощ? — попита Армстронг.

— Не, не благодаря — каза Суслов, лицето му бе преобразено от гнева.

— Лека нощ, сър. Хайде, Малкълм. В нарасналото объркване Армстронг се насочи към стълбата, но спря и преди Суслов да разбере какво става, взе падналото листче хартия и се спусна бързо надолу, следван от Малкълм.

Ужасен, Суслов бръкна в джоба си. Забравил пожара, бързо влезе в каютата си, за да провери коя е липсващата каблограма.

Армстронг седна на задната седалка до Съндърс. Очите на шефа на МИ–6 имаха тъмни кръгове и костюмът му бе измачкан.

— Добра работа свършихте, вие двамата! Предполагам, поне ден-два ще останат без комуникация.

— Да, сър. — Армстронг започна да рови в джоба за запалка. Съндърс гледаше към Малкълм, който сядаше на шофьорското място.

— Какво ти е? — попита той, виждайки израза на лицето му.

— Нищо, нищо наистина, сър — Малкълм Сан се обърна назад, пот бе избила по гърба му, сърцето го присвиваше и още беше бесен. — Когато… когато трябваше да ги забавя заради началника аз… те ме впрегнаха, тези копелета.

— Как?

— Започнаха да ругаят и аз им отвърнах. — Сан се обърна напред поуспокоен, искаше да избегне проницателния поглед на Съндърс. — Само ругатни — повтори той.

— Жалко, че някой от тях не ти е посегнал.

— Да, бях се приготвил за такова нещо.

Съндърс се обърна към Армстронг, който на светлината на пламъка се взираше в листче хартия. Суслов беше застанал на върха на стълбата и гледаше към тях.

— Изглежда много ядосан. Добре стана — лека усмивка мина по лицето на Съндърс. — Много добре. Сър Джефри иска да притисне къртиците Артър и „Севрин“, надявайки се да хвърли повече светлина върху тях.

„И върху нашите полицаи — каза губернаторът. — Не е възможно Брайън Куок да е шпионинът, споменат в папките на А. М. Г. Нали?“

Армстронг угаси запалката.

— Малкълм, по-добре се заеми с организирането на детайлите. Няма какво да си губиш времето тук.

— Добре, мистър Съндърс?

— Да. Можем да тръгваме.

Малкълм подкара колата. Армстронг гледаше към застаналия горе Суслов.

— Разбирате ли руски, сър?

— Да. Защо?

Армстронг внимателно подаде листчето, хванал го в едното ъгълче.

— Това падна от джоба на Суслов.

Също толкова внимателно, Съндърс взе хартийката, без да откъсва очи от Армстронг.

— Не се ли доверяваш на Сан? — попита тихо той.

— Да. О, да. Но китайците са китайци и е написано на руски. Аз не разбирам.

— Сводка за времето, Робърт. Съжалявам. Освен ако не е шифровано, изглежда като метеорологичен рапорт. — Сгъна внимателно хартийката. — Може отпечатъците да се окажат ценни. За всеки случай ще го дам на дешифровчиците.

Съндърс се разположи по-удобно. На листчето беше написано:

Известете Артър, че в изпълнение на препоръката му, бе наредено незабавно прекъсване за предателя Меткин за Бомбай. Второ, срещата с американеца е преместена за неделя. Трето и последно, папките на А. М. Г. продължават да са първи приоритет. „Севрин“ трябва да положи максимум усилия, за да успее.

Център

„Кой американец? — питаше се Съндърс — дали срещата е с Артър или с някой друг? И още, капитан Суслов толкова ли е честен, колкото се правеше? Кой американец? Бартлет, Чолок, Банастазио или кой? Питър Марлоу, известният със своите странни теории писател?

Може би Бартлет или Чолок са направили контакт с Центъра през юни в Москва, когато бяха там, със или без участие на Питър Марлоу, който също беше там по време на абсолютно секретната среща на чуждите агенти.

Дали не е Роузмънт? Или Ланган? Двамата биха били перфектни.

Толкова много неща, над които да се чудиш.

Като това за четвъртия човек? Който е над Филби? Къде ще отведе тази нишка? При перовете на Бурк? Може би до някой замък или дворец?

Коя е тази мистериозна мисис Гресенхоф, която прие второто обаждане на Киърнън и после изчезна, като дим небесен?

И тези проклети папки на А. М. Г.? И проклетият Дънрос, който се прави на толкова умен…“

Наближаваше полунощ. Дънрос и Кейси продължаваха да седят един до друг в остъклената, издадена напред част на „Голдън фери“. Фериботът уверено зави и се насочи към пристанище Каулуун Сайд. Беше хубава нощ, нищо че облаците се движеха ниско. Брезентовата, предпазваща от вятъра, преграда беше спусната и гледката беше приказна, приятен солен бриз влизаше през един от отворените прозорци.

— Отново ли ще вали? — попита тя, прекъсвайки приятната тишина.

— Да. Но се надявам проливният дъжд да падне късно утре следобед.

— Вие с вашите състезания! Толкова ли са важни?

— О, да, за цял Хонконг. За мен — и да и не.

— Ще заложа цялото си състояние на твоята Ноубъл Стар.

— Аз не бих го направил — каза той — винаги трябва да се ограничаваш в залагането.

Кейси го погледна.

— Ти не го правиш понякога.

— Понякога не можеш — каза той с усмивка.

Небрежно взе ръката й в своята. Контактът достави удоволствие и на двамата. Това беше първото им докосване. През целия път от хотел „Мандарин“ до „Голдън фери“ на Кейси й се искаше да го хване за ръка. Но се овладя и сега, когато той го направи тя инстинктивно се приближи по-близко до него.

— Кейси, ти не довърши историята с Джордж Тофър — уволни ли го?

— Не, не го направих, не както мислех да го направя. Когато спечелихме контрола, аз влязох в неговата заседателна зала. Той, разбира се, беше готов за връзване, но вече бях наясно, че не е героят, за когото се представяше. Развя пред лицето ми едно от моите писма за парите, които ми дължи и изкрещя, че никога няма да си ги получа, никога. — Тя сви рамене. — Не ги получих, но му взех компанията.

— Какво стана с него?

— Още се мотае наоколо, още мами някого. Хайде да не говорим за него, получавам разстройство.

Той се засмя.

— Забрави го! Страхотна вечер, нали?

— Да.

Вечеряха в „Дрегън рум“ отгоре на хотела — небостъргач.

Шатобриан, няколко тънки, като лист, препечени филийки, салата и за десерт крем брули. Пиха „Шато Лафит“.

— Ознаменуване? — попита тя.

— Само благодарности за „Фърст сентръл Ню Йорк бенк.“

— О, Йан! Съгласиха ли се?

— Муртаг се съгласи да опита.

Отне им само няколко минути да уточнят условията, базирани на съгласието на банката да финансира, така както Кейси беше изложила, 120 процента от стойността на корабите, 50 милиона оборотни фондове.

— Всичко гарантирано с твои лични гаранции? — запита Муртаг.

— Да — каза той, — залагайки своето бъдеще и бъдещето на семейството си.

— Ние, а аз предполагам, че с успешното ръководене на „Струан“, ще успеете да реализирате печалба, така че нашите пари са осигурени и… но мистър Дънрос, трябва да го пазим в абсолютна тайна. Междувременно, аз ще се свържа със Стари приятели от колежа. — Муртаг се мъчеше да прикрие нервността си.

— Моля, направете го, мистър Муртаг. Най-добрите връзки, които можете да използвате. Какво ще кажете, да присъствате на надбягванията утре? Съжалявам, не мога да ви поканя на обяда, даже съм надхвърлил бройката, но ето вземете пропуск, ако сте свободен ще гледаме заедно състезанието след 2.30 часа.

— Господи, тай-пан, наистина ли ме каните?

Дънрос се усмихна вътрешно. В Хонконг покана за ложата на домакина на състезанието беше, като представяне в двореца.

— Защо се усмихна, тай-пан? — попита Кейси, премествайки се леко, почувствала топлината му.

— Защото в момента всичко е добре.

Когато слязоха от ферибота и тръгнаха да излизат от терминала той обясни своята теория, че единственият начин за справяне с проблемите е азиатският: да поставиш проблемите в самостоятелни отделения и да ги изваждаш, когато си готов за тях.

— Хубаво е, ако можеш да го правиш — каза тя, вървейки близо зад него, но без да го докосва.

— Ако не можеш, загиваш — язва, сърдечен удар, преждевременно остаряване, разклатено здраве.

— Жената плаче, това е убежището й. Плаче и след това се чувства по-добре…

Кейси плака, преди да излезе от „Виктория енд Албърт“ за срещата с него. Плака заради Линк Бартлет. Отчасти гняв, отчасти възмущение, отчасти копнеж, отчасти необходимост — физическа. Бяха минали шест месеца откакто бе имала една от нейните много редки, много случайни и много кратки връзки. Когато желанието ставаше твърде потискащо, обикновено изчезваше за по няколко дни, караше ски, отиваше на море и избираше някой, когото допускаше в леглото си. След това, точно толкова бързо го и забравяше.

— Не е ли лошо това, Сирануш — каза веднъж майка й, — да си толкова безчувствена?

— О не, скъпа мамо. Това е справедлива размяна. Сексът ми доставя удоволствие — искам да кажа, когато имам настроение, въпреки че се опитвам да го правя, колкото е възможно по-рядко. Обичам Линк и никого другиго. Но аз…

— Как можеш да го обичаш и да спиш с друг?

— Всъщност не е лесно, отвратително е. Но аз работя за Линк толкова много, работя за всички нас, за теб и чичо Ташиян и Мариан и децата, нали съм работникът в семейството, сега, когато и Мариан е сама. Това ми харесва, наистина ми доставя удоволствие, знаеш, че е така. Но понякога ми идва много и тогава заминавам за малко и си избирам партньор. Честно, мамо, това е само биологическа необходимост. Не е като по твоето време, да благодарим на Бога, скъпа…

Кейси се отдръпна, за да даде път на насрещните пешеходци и леко бутна Дънрос. Инстинктивно го хвана за ръката и той не се дръпна.

След като помоли за равенство и й беше отказано. Не, не е честно, Кейси, каза си тя. Йан не ми отказа, той само ми обясни истината от негова гледна точка. От моя гледна точка? Не зная. Не съм сигурна. Единственото нещо, в което съм сигурна е, че не съм глупачка. Тази вечер се приготвих старателно, малко по-различно, сложих си парфюм и по-силен грим и си държах езика зад зъбите. Държах се обикновено, говорих приятно. Интересно е!

Той беше внимателен, забавен и откровен и аз се чувствах превъзходно. Йан сигурно е страхотен мъж. Опасен и предизвикателен.

Широките мраморни стъпала към входа на хотела се виждаха отпред. Дискретно пусна ръката му.

— Йан, ти си мъдър човек. Мислиш ли, че е честно да правиш любов с някой, който не обичаш?

— А? — Любов е западна дума, госпожице. Аз съм мъж — китаец! — непринудено отговори.

— Сериозно?

Той се засмя.

— Не мисля, че сега е време да бъдем сериозни.

— Но, имаш ли мнение?

— Винаги.

Те се качиха по стълбите във фоайето, което бе препълнено дори и в този късен час. Усети погледите и вниманието. Именно затова не я остави пред входа.

„Всичко, колкото и да е малко, помага — помисли той. — Трябва да изглеждам спокоен и уверен. «Ноубъл хаус» е неопетнена! Не мога и няма да си позволя лукса да изпитам страх — ще е катастрофа, ще навреди на другите и ще нанесе неизмерими щети.“

— Искаш ли да пийнем нещо? — попита тя. — Още не ми се спи. Може Линк да е горе.

— Идеята е добра. Чай с лимон е чудесно.

Като по чудо се появи усмихнат оберкелнерът и празна маса.

— Добър вечер, тай-пан.

— Добър вечер, Гап.

— За мен също чай с лимон — поръча тя. Келнерът се забърза да изпълни поръчката. — Само ще отида да проверя какво има за мен.

— Разбира се. — Дънрос гледаше след нея. Тази вечер още в първия момент, във фоайето на „Мандарин“, забеляза колко по-женствена изглеждаше, едва уловима промяна. Интересна жена. Сексуалност, която чака да експлодира.

„Как бих могъл, по дяволите, да й помогна по-скоро да спечели «големите пари»?“

Гап оживено сновеше нагоре-надолу, приближи Дънрос и тихо каза на кантонезки:

— Тай-пан, наистина се надяваме, че ще се оправиш с пазара на акциите.

— Благодаря. — Дънрос побъбри малко с него, след това погледът му се премести на Кейси.

Найттайм Гап примига хитро с очи.

— Контрабандистът не е в хотела, тай-пан.

— Е?

— Той излезе рано с момиче. Около 7.00 часа. Току-що постъпвах на смяна — нехайно съобщи спретнатият възрастен мъж. — Контрабандистът беше облечен много обикновено. Като за разходка в морето. С него имаше момиче.

— Има много момичета в Хонконг, Найттайм Гап.

— Не, не като това, тай-пан. — Възрастният се засмя многозначително. — Едно време беше любовница на Блек Биърд.

— Еее, човече, имаш силни очи и дълга памет. Сигурен ли си?

— О, съвсем сигурен! — Найттайм Гап беше много доволен от това, че новината му се прие с интерес. — Да — додаде той надуто, — след като чухме, че американците може би ще се свържат с „Ноубъл хаус“, хубаво ще е да се отървете от всички там развратници. Мислех, че е полезно да знаете за това. Също и че Златни Косми се премести в…

— Кой?

Найттайм Гап обясни причината за прякора.

— Можеш ли да си представиш, тай-пан?

Дънрос въздъхна, както винаги удивен колко бързо се разпространяват слуховете.

— Сменила е стаята си?

— О да, на същия коридор в стая 276. Еееий, тай-пан, чух я да плаче през нощта преди две вечери, тази вечер, преди да излезе, също. Да. Търд Тоалетмейд Фанг я е видяла да плаче тази вечер.

— Караха ли се? Тя и контрабандистът?

— О не, не караница, нямаше викане. Но, ако Златни Косми знае за Орланда, това е достатъчна причина, за да бълва проклятия.

Найттайм Гап се усмихна на Кейси с дежурната си усмивка, когато се върна при тях. В ръцете си държеше снопче телеграми и съобщения. Дънрос забеляза сянката в очите й. „Няма бележка от Линк“ — предположи той, изправяйки се. Найттайм Гап дръпна внимателно стола й, за да седне, след това наля чая, продължавайки на своя уличен кантонезки:

— Няма значение, тай-пан, Златни Косми или не, в тъмното всички са еднакви, нали? — старецът се засмя и отдалечи.

Дънрос погледна към книжата в ръцете й.

— Неприятности ли?

— Малко повече от обикновено. — Тя го погледна директно. — Поставих ги по отделения за утре. Тази вечер е моя. Линк не се е върнал още. — Тя пийна от чая, наслаждавайки му се. — Така че аз ще те обсебя.

— Мислех, че аз съм монополистът тази вечер. Не мис… — Спря, защото видя, че Робърт Армстронг и Съндърс влязоха през летящата врата. Двамата застанаха до входа, оглеждайки се за свободна маса.

— Вашата полиция работи извънредно — каза Кейси, и срещайки погледите им, вяло им махна с ръка. Двамата се поколебаха, след което отидоха и седнаха на празна маса в другия край на ресторанта. — Харесвам Армстронг. Другият също ли е полицай?

— Предполагам. Къде се запозна с Робърт?

Тя му разказа.

— Още няма нищо за контрабандното оръжие.

— Мръсен бизнес.

— Ще пиеш ли коняк?

— Защо не? Един за лека нощ, после трябва да тръгвам. Келнер! — Той поръча питиетата. — Колата ще чака утре точно в дванадесет, за да ви вземе.

— Благодаря. Йан, на поканата пише: „Дамите с шапки и ръкавици“. Наистина ли се изисква?

— Разбира се. — Той се намръщи. — Дамите винаги са носили, шапки и ръкавици на състезания. Защо?

— Трябва да си купя шапка. Не съм носила от години.

— Всъщност аз харесвам жените с шапки. — Дънрос се огледа. Армстронг и Съндърс скрито го наблюдаваха. Дали е случайно присъствието им тук?

— Ти също чувстваш погледите, тай-пан? Изглежда тук всички те познават.

— Не мен, „Ноубъл хаус“.

Донесоха коняка.

— Наздраве!

— Сега ще ми отговориш ли на въпроса?

— Отговорът е, „да“. — Той разклати коняка в чашата и го глътна наведнъж.

— „Да“ какво?

Той неочаквано се усмихна.

— Да, нищо, да, не е честно, но се случва всеки ден и аз няма да се впускам в тези прекрасни самоанализи от сорта: „Престанахте ли да биете жена си, напоследък“? Независимо, че доколкото чувам много жени обичат да бъдат бити от време на време, независимо дали носят шапки или не!

Тя се засмя и сянката от лицето й изчезна.

— Зависи, нали?

— Да, зависи! — Той я гледаше със спокойната си ведра усмивка. И двамата го мислеха: от кого, и кога, и къде, и момента, и обстоятелствата и желанието, а точна сега би било фантастично.

Той протегна чашата си и докосна нейната.

— Наздраве за вторник.

Тя се усмихна и вдигна своята, сърцето й заби по-бързо.

— Да.

— Всичко може да почака дотогава. Нали така?

— Да. Да, надявам се, Йан.

— Добре, аз трябва да тръгвам.

— Прекарах чудесно.

— Аз също.

— Благодаря, че ме покани. Утре… — Тя спря, виждайки, че Найттайм Гап идва забързан към тях.

— Извинявай, тай-пан, на телефона.

— О, благодаря. Идвам веднага. — Дънрос въздъхна. — Няма спокойствие за грешниците! Кейси, ще тръгваме ли?

— Разбира се. — Тя също се изправи, обзета от тъжна и сладка болка. — Ще се погрижа за чека!

— Благодаря, вече е уредено. Ще изпратят сметката в офиса. — Дънрос остави бакшиш на масата и я поведе към асансьора. За секунда се изкуши да се качи с нея, само за да ги накара да си чешат езиците. Но не трябваше да дърпа опашката на дявола, точно сега, когато има толкова много дяволи около себе си. — Лека нощ, Кейси, довиждане до утре и не забравяй коктейла между 7.30 и 9.00 часа. Поздрави Линк! — Той махна с ръка и тръгна към рецепцията.

Тя гледаше след него, висок, внушителен и спокоен. Вратата на асансьора се затвори.

„Ако не беше Хонконг нямаше да избягаш, не тази вечер, Йан Дънрос. О не, тази вечер щяхме да правим любов с теб.“

Дънрос спря на рецепцията и вдигна слушалката.

— Хелоу, Дънрос слуша.

— Тай-пан?

— О хелоу, Лим — беше икономът му. — Какво има?

— Току-що звъня Тип Ток-тох, сър. — Помоли да те намеря и каза, ако обичаш да му се обадиш. Каза, че може да звъниш по всяко време преди два часа или след седем сутринта.

— Благодаря, друго има ли?

— Мисис Клаудия звъня в осем и каза, че е настанила вашия гост… — последва шумолене на хартия… — мис Гресенхоф в хотела и срещата за 11.00 е потвърдена.

— Добре. Следващото?

— Мисис се обади от Лондон — там всичко е наред. Доктор Симсън…

— А! Лекарят на Кейти. Остави ли телефон? — Лим му го продиктува, той го записа. — Нещо друго?

— Не, тай-пан.

— Ейдриън върна ли се?

— Върна се около 7.00 часа за няколко минути с млад господин и пак излезе.

— Господинът Мартин Хейпли ли беше?

— Да.

— Благодаря, Лим. Ще се обадя на Тип Ток и после се прибирам.

Той затвори телефона. Отиде до кабината, която не беше далеч от рецепцията. Влезе и набра номера на Тип Ток.

— Уеиий?

— Добър вечер — Дънрос е на телефона.

— А, тай-пан! Само за момент. — Чу приглушени гласове.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате. Имам много неприятни новини.

— О?

— Да. Изглежда вашите полицаи още веднъж са като с кучешки дроб и вълчо сърце. Арестували са много добър ваш приятел, Брайън Куок. Той…

— Брайън Куок? — Дънрос ахна. — Но защо?

— Разбрах, че е бил обвинен като китайски шпионин…

— Невъзможно!

— Съгласен съм. Смешно! Председателят Мао няма нужда от капиталисти да шпионират за него. Трябва да бъде пуснат веднага, също така ако желае да напусне Хонконг, да не му се пречи. Да му се разреши да го направи и да замине, където поиска… веднага!

Дънрос се опитваше да застави мозъка си да работи. Щом Тип Ток казва, че Брайън Куок трябва да бъде пуснат веднага и да му бъде разрешено да напусне Хонконг, значи е китайски шпионин, един от техните шпиони и това е невъзможно, невъзможно, невъзможно.

— Не зная какво да кажа!

— Трябва да отбележа, че Стари приятели не биха могли да очакват подкрепа от Стари приятели, когато полицията им прави такива грешки. Айейа?

— Съгласен съм. — „Боже всемогъщи, те искат да разменят Брайън за парите“! — Аз ще… аз ще говоря с властите утре сутринта…

— Може би ще опитате да направите нещо още тази вечер.

— Много е късно да безпокоя губернатора, но… — Изведнъж се сети за Армстронг и Съндърс и сърцето му подскочи. — Ще опитам. Веднага ще опитам. Сигурен съм, че е грешка, мистър Тип. Да. Трябва да е грешка. При всички положения сигурен съм, губернаторът ще помогне. И полицията. А молбата на „Виктория“ за прословутите пари?

Последва дълга пауза.

— Възможно е да се направи. Възможно е. Стари приятели трябва да помагат на Стари приятели. Да, би могло да стане.

— Получихте ли писмото ми, мистър Тип? Аз се погрижих за всичко. Между другото, „Виктория“ ще участва при търговията с торий. — После внимателно добави: — Също и при повечето от другите ви искания — при благоприятни за вас условия.

— А да, благодаря. Да, аз получих писмото и вашата любезна покана. Толкова съжалявам, че не бях добре. Благодаря, тай-пан. За какъв срок вашето правителство ще иска паричния заем, ако може да се осъществи?

— Предполагам тридесет дни ще бъдат повече от достатъчни, може би даже две седмици. Но става въпрос за „Виктория“, „Блекс“ и другите банки, не за правителството на Хонконг. Утре ще ви дам отговор. Ще имам ли удоволствието да ви видя на обяда утре?

— Съжалявам, няма да мога да присъствам на обяда, но вероятно след това, ако е възможно?

Дънрос недоволно се усмихна. Перфектен компромис.

— Разбира се.

— Благодаря, че се обадихте. Между другото, мистър Йу беше впечатлен от вас, тай-пан.

— Моля, поздравете го. Ще чакам да се видим в Кантон.

— Бях удивен от изявлението на вашия шурей за Китай.

— Да. Аз също. Жена ми и нейният брат са отчуждени от години. Неговите възгледи са ни чужди, враждебни и съвършено неправилни според нас. — Дънрос се поколеба. — Надявам се, че ще успея да го неутрализирам.

— Да. Да съгласен съм. Благодаря ви. Лека нощ. — Отсреща затвориха.

„Господи! Брайън Куок! И аз почти му бях дал папките на А, М. Г. Господи!“

Събирайки ума си с голямо усилие, той се върна във фоайето. Армстронг и Съндърс още седяха там.

— Добър вечер, мога ли да седна за малко при вас?

— Разбира се, мистър Дънрос. Това е приятна изненада. Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

— Чай, китайски чай. Благодаря.

Масата бе отдалечена от другите и въпреки това Дънрос се наведе.

— Робърт, чух, че сте арестували Брайън Куок — каза той с надежда, че може да се окаже грешка. Двамата мъже го зяпнаха.

— Кой ви каза? — попита Армстронг.

Йан им разказа. Двамата слушаха, без да коментират, като от време на време се споглеждаха.

— Това е явна размяна — каза той. — Него срещу парите.

Съндърс пиеше топъл шоколад.

— Колко са важни парите?

— Абсолютно важни, спешни и колкото по-бързо, толкова по-добре. Парите ще спрат наплива в банките, мистър Съндърс. Ние трябва да… — Той спря слисан.

— Какво има? — попита Съндърс.

— Спомних си изведнъж какво пише А. М. Г. в заловеното писмо, че… полицейската къртица може да е, а може и да не е част от „Севрин“. Той част ли е?

— Кой?

— За Бога, не се преструвайте пред мен, това е сериозно! Да не мислите, че съм глупак? — каза ядосан Йан. — В „Струан“ има внедрен шпионин на „Севрин“. Ако Брайън е част от „Севрин“, имам право да знам.

— Напълно съм съгласен — спокойно отговори Съндърс, независимо, че очите му гледаха студено. — В момента, в който предателят проговори, можете да бъдете сигурен, че ще ви уведомим. Имате ли някаква идея кой друг би могъл да бъде?

Дънрос поклати глава, овладявайки раздразнението си. Съндърс го наблюдаваше.

— Вие казвахте — ние трябва да… Трябва да какво, мистър Дънрос?

— Трябва да вземем тези пари веднага. Какво е направил Брайън?

— Банките няма да бъдат отворени до понеделник. Така че понеделник е решаващият ден?

— Банките трябва да имат парите преди това — да отворят с пари по гишетата. Какво е направил Брайън?

Съндърс запали цигара.

— Ако този човек, Брайън, наистина е арестуван, не мисля, че това е благоразумен въпрос, мистър Дънрос.

— Бих се басирал на всичко — каза безпомощно Йан — на всичко, Тип Ток не би предложил размяна, освен ако наистина е шпионин. Никога. Сигурно Брайън е дяволски важен за тях, но Господи, до къде стигна светът? Вие ли ще преговаряте или мистър Крос? Предполагам ще е необходимо одобрението на губернатора.

Шефът на МИ–6 духна пепелта от цигарата си.

— Съмнявам се, че ще има размяна, мистър Дънрос.

— Защо не? Парите са по-важни от…

— Въпрос на мнение тай-пан, ако Брайън Куок наистина е арестуван. При всички обстоятелства, правителството на Нейно Величество едва ли би се съгласило да стане обект на изнудване. Много лош вкус.

— Доста. Но сър Джефри ще се съгласи веднага.

— Съмнявам се. Той ми направи впечатление на много умен човек, за да се съгласи на такава сделка. Що се отнася до размяната, мистър Дънрос, аз мислех, че ще получим папките на А. М. Г.

Йан почувства ледено пробождане в стомаха си.

— Направих го тази вечер.

— За Бога, не се преструвайте пред мен, това е сериозно! Да не мислите, че съм глупак? — Съндърс се засмя и продължи със същото ледено спокойствие. — Вие със сигурност ни дадохте вариант на тези папки, но за нещастие те се различават от заловената. — Студеният му поглед стана още по-враждебен и заплашителен, независимо, че лицето му оставаше непроменено. — Мистър Дънрос, вашият експеримент беше доста сръчен, похвален, но ненужен. Ние наистина искаме тези папки оригиналните.

— Ако не ви задоволяват, защо не прегледате книжата на А. М. Г.?

— Направих го. То е като онази приказка за разбойниците по пътищата — „Парите или животът.“ Тези папки може би са фатални за вас. Не мислиш ли Робърт?

— Да, сър.

— Та значи, мистър Дънрос, вашият Тип Ток иска да търгува, а? Всички в Хонконг искат да търгуват. То е във въздуха. А? Но, за да търгуваш, трябва да получиш стока срещу парите си. Предполагам, че ако искаш концесии, можеш да ги вземеш и от врага… добре, нали казват, че на война и в любовта всичко е разрешено. Така ли?

— Така казват. Ще говоря с губернатора рано сутринта. Нека го запазим в тайна, докато получа неговия отговор. Лека нощ.

Те продължиха да го гледат, докато се изгуби зад летящата врата.

— За какво мислиш, Робърт? Дали Дънрос е разменил папките?

Армстронг въздъхна.

— Не зная. Не можах нищо да разбера от държанието му. Наблюдавах го внимателно. Нищо. Но умът му е като бръснач.

— Да. — Съндърс размисли малко и каза: — Значи врагът иска размяна, а? Предполагам, че Куок ще е на наше разположение, най-много още двадесет и четири часа. Кога е следващият разпит?

— В 6.30 сутринта.

— О! Щом ще започваш толкова рано, по-добре да ставаме. — Съндърс извика на келнера. — Ще се консултирам с мистър Крос, но зная какво ще каже — всъщност, каквото нареди Лондон.

— Какво, сър?

— Много са обезпокоени, защото той е в течение на много секретни неща, политиката на Генералния щаб, Кралската канадска полиция — Съндърс се замисли. — Като помислиш, Робърт, независимо какво прави Дънрос, единственият ни ход е да засилим разпитите. Това е. Отменяме разпита в 6.00 часа, продължаваме със събуждане през час и червената стая. При положение, че физически издържи.

Армстронг пребледня.

— Но…

— Съжалявам — каза Съндърс с мек тон. — Зная, че ти е приятел, че ти е бил приятел, но твоят мистър Тип Ток и мистър Дънрос ни отнеха доста време.

59

Събота

09:32 часа

Самолетът от Токио кацна перфектно на летище „Кай Так“, оставяйки облак прах след колелата си. Издавайки силен вой зави към комплекса на аерогарата.

Пасажери и екипаж минаха през пресата на натоварения терминал, митница, емиграционна служба и чакалня. Излизането от граничната зона беше лесно. Освен за японците. Китайците имат дълга памет. Годините на японската окупация през Втората световна война бяха твърде близко, твърде тежки и твърде жестоки, за да бъдат забравени или простени. Поради тази причина японските пътници бяха подлагани на основно претърсване. Даже членовете на екипажа и красивите стюардеси, някои от които не са били родени по време на окупацията. На тях също им връщаха документите след проверката със студен израз на лицето.

Непосредствено след екипажа вървеше един американец.

— Добро утро — поздрави той, подавайки паспорта си на служителя.

— Добро утро. — Младият китаец отвори паспорта, погледна снимката после пътника и прелисти за визата. Без да бъде забелязан, натисна с крак скрит бутон. Това предупреди Крос и Съндърс, които бяха в близкия офис за наблюдение. Двамата отидоха до огледалната стена, през която се виждаше само от тяхната страна.

В паспорта, издаден преди една година пишеше, че Винченцо Банастазио е роден в Ню Йорк, 16 август, 1910 година. Коса сива, очи кафяви. Чиновникът небрежно погледна и другите визи: Англия, Испания, Италия, Холандия, Мексико, Венецуела, Япония. Той удари печат на паспорта и му го подаде безизразно.

Банастазио мина през митническата проверка, в едната си ръка носеше скъп сак от крокодилска кожа, в другата държеше плик с напитки от безмитния магазин, на рамото му висеше фотоапарат.

— Добре изглежда — отбеляза Съндърс. — Грижи се за себе си.

Банастазио потъна в тълпата. Крос натисна уоки-токито.

— Видяхте ли го? — попита той.

— Да, сър — чу се незабавен отговор.

— Ще контролирам на тази честота. Продължавай да ме информираш.

— Да, сър.

Крос се обърна към Съндърс.

— Няма да имаме проблеми със следенето.

— Не. Радвам се, че го видях. Обичам, когато съм видял враговете си на живо.

— Той враг ли е?

— Мистър Роузмънт мисли така. Ти не мислиш ли?

— Сигурен съм, че е мошеник — имах предвид, че едва ли е замесен в шпионаж.

Съндърс въздъхна.

— Провери ли микрофоните?

— Да.

Късно снощи екип от СИ отиде в „Хилтън“ и монтира подслушватели в спалнята на Банастазио, монтираха в офиса и в апартамента на фотографа Нгъ, Вии Сии Нгъ.

Чакаха търпеливо. Уоки-токито изсъска и пропука леко. След малко Съндърс попита разсеяно:

— Какво ще правим с другия?

— Кой? Куок?

— Да. Колко време, мислиш ще отнеме?

— Няма да е много.

— Кога ще го вкараш в червената стая?

— Вероятно по обяд. Може и по-рано, ако е готов?

— Армстронг ли ще води разпита?

— Да.

— Робърт го бива. Държа се много добре на „Иванов“.

— Моля да ме предупреждавате при такива операции, това все пак е мой район?

— Разбира се, Роджър. Беше внезапно решение на Лондон.

— Какъв е поводът за събирането в неделя?

— Министърът е изпратил специални инструкции. — Съндърс се намръщи. — Нямаме много време? От досието на Куок се вижда, че е от големите асове. Бил е великолепно внедрен, за да остане толкова дълго и така вътре в нещата.

— О да. Но, съм абсолютно сигурен, че ще проговори. След като направихме стаята, сам я изпробвах няколко пъти. Издържах вътре най-много до пет минути и всеки път се чувствах, като пребито псе — правих го преди монтирането на дезориентиращите предмети. Сигурен съм, че няма да имаме проблеми. — Крос изгаси фаса си. — Много ефикасно, патент на КГБ.

— Жалко, че ползваме такива методи. Много противно. Отвратително наистина. Предпочитах го по време на… дори тогава, мисля, че нашата професия никога не е била чиста.

— Искаше да кажеш по време на войната?

— Да. Трябва да призная, тогава го предпочитах. Нямаше го лицемерието на някои от лидерите ни сега — или медиите. Всички разбираха, че сме във война. Но сега, когато съществуването ни е застрашено трябва. — Съндърс спря и посочи. — Виж, Роджър, това не е ли Роузмънт?

Американецът стоеше с още един мъж до изхода.

— Да, той е. Този с него е Ланган. От ФБР. Миналата вечер се съгласих да си сътрудничим в този случай, въпреки че ми се иска тези проклетници от ЦРУ да ни оставят на мира.

— Да. Наистина стават много досадни.

Крос взе уоки-токито и тръгна напред.

— Стенли, нали се разбрахме с теб миналата вечер, следенето да е наша грижа, а вие да поемете хотела. Така ли беше?

— Разбира се, Родж. Добро утро, мистър Съндърс. — Лицето му бе напрегнато. Той представи Ланган, който също бе стегнат. — Не се месим, Родж, независимо, че този негодник е американец. Не за това сме тук. Изпращам Ед.

— О?

— Да — каза Ланган. Беше уморен и мрачен, като Роузмънт. — Заради фотокопията, Родж. И хартиите с Томас К. К. Лин. Трябва да ги занесе лично в Бюрото за разследване. Прочетох част от тях на шефа. Хвръкнаха му чивиите, щеше да се пукне по шевовете.

— Представям си.

— Ще намериш на бюрото си официално искане за оригиналите и…

— Никакъв шанс — отвори Съндърс вместо Крос. Ланган сви рамене.

— Искането е на бюрото ти, Родж. Щом наистина ни трябват, шефовете ти и при Господ да са, ще ти изпратят заповед. По-добре да тръгвам. Слушай, Родж, не можем да изразим, колко сме ти благодарни за сведенията. Длъжници сме ти. Тези копелета…

Сбогуваха се и той тръгна.

— Кое от сведенията пукна шевовете, мистър Роузмънт?

— Всичките са фатални, мистър Съндърс. Това е преврат за нас, за нас и за Бюрото, най-вече за Бюрото. Ед каза, че неговите хора са изпаднали в истерия. Политическите изводи за демократи и републиканци са необятни. Прав беше. Ако сенатор Тилмън — президентският кандидат, който е тук в момента, се добере по някакъв начин до тези документи, не може да се опише какво ще стане. — Роузмънт не беше същият човек. — Моят началник изпрати телекс на връзката ни в Южна Америка и ще започне издирването на Томас К. К. Лим по всички посоки, така че скоро ще го „интервюираме“ — ще получиш копие. Родж, има ли нещо друго?

— Моля?

— Няма ли още нещо, което да използваме?

Крос хладно се усмихна.

— Разбира се. Какво ще кажеш за хелиографно копие, документиращо лично финансиране на революция в Индонезия?

— О, Господи…

— Да. А за фотокопия от нареждания за изплащане суми във френска банка на много важни виетнамски госпожа и господин — срещу специални услуги.

Роузмънт побледня.

— Какво още?

— Не е ли достатъчно?

— Има ли още?

— За бога, Стенли, разбира се има и ти го знаеш много добре, и ние го знаем. Винаги има още.

— Сега можем ли да ги получим?

— А вие какво ще направите в замяна? — отговори Съндърс.

Роузмънт ги погледна.

— Ще го дискутираме на обяд…

Уоки-токито се включи.

— Обектът е с куфарите си, сега излиза от митницата отправя се към такситата… Посреща го някакъв китаец, симпатичен, облечен е в скъпи дрехи, не го познавам… Отиват към Ролс Ройс, хонконгска регистрация… а, това е лимузина на хотела. Двамата се качват.

Крос каза в предавателя:

— Оставаш на тази честота. — Той започна да търси на други честоти. Чуваха се атмосферни смущения, смущения от трафика и други шумове.

— Вие сте монтирали подслушвател в лимузината? — зарадва се Роузмънт. — Страхотно, Родж, бях пропуснал това!

Мълчаха и чакаха предавателя, после се чу ясно:

— Много се радвам, че ме посрещна, Вии Сии — казваше Банастазио.

— Беше удоволствие за мен, — отговори му културен глас.

— Виж, имам нещо за теб, Вии Сии…

Заглушени звуци и после силни смущения, които доминираха и заличаваха изцяло гласовете. Крос превключи на други честоти, работеше перфектно.

— Лайно такова, използва портативна машинка за бръснене, за да ни блокира — възмутено възкликна Роузмънт. — Това копеле е професионалист! Басирам се, че всичките ни подслушватели ще блокира. Сто на сто, когато започнем да чуваме, разговорът ще е никакъв. Казах ви, Банастазио е мошеник.

60

10:52 часа

— Тай-пан, обажда се доктор Симсън от Лондон. Натиснете трета линия.

— О благодаря, Клаудия. — Дънрос натисна бутона. — Хелоу, доктор Симсън. Работите до късно.

— Току-що се връщам от болницата — съжалявам, че не успях да звънна по-рано. Обаждали сте се за сестра си, мисис Гавалан?

— Да. Как е тя?

— Вижте, сър, започнахме нова серия изследвания. Интелектуално, трябва да кажа, че е много добре. Страхувам се, че не е така физически…

Дънрос слушаше със свито сърце. Лекарят детайлно обясняваше, че още никой не знае много за болестта, че няма методи за лечение и че в нейния случай, болестта се задълбочава — щом се засегне и нервната система няма да е възможно да се възвърне предишното й състояние.

— Позволих си да извикам за консултация професор Клинбърг от клиниката в Лос Анжелос, световноизвестен експерт в тази област. Можете да бъдете спокоен, ще направим всичко възможно за мисис Гавалан.

— Така както обяснихте, докторе, не виждам как изобщо бихте помогнали.

— Вижте, не е чак толкова зле, сър. Ако мисис Гавалан е разумна, почива достатъчно, спазва указанията, би могла да има нормален живот още дълги години.

— Колко дълги години? — Дънрос изчака колебанието му.

— Не зная. В много случаи тази болест е в божии ръце, мистър Дънрос. Болестта при различните пациенти не следва един и същи ход. За мисис Гавалан, по-точно бих могъл да отговоря след шест месеца, някъде около Коледа. Междувременно я прехвърлих като пациент към Обществено осигуряване, така че…

— Не. Държа да остане частен пациент, доктор Симсън. Моля, изпращайте сметките до моя офис.

— Мистър Дънрос, няма разлика в качеството на обслужването. Трябва само да чака малко по-дълго в моята чакалня и да бъде в общо отделение, не в самостоятелна стая.

— Моля, оставете я като частен пациент. Предпочитам го, съпругът й също.

Дънрос чу въздишката и го намрази.

— Добре — съгласи се доктор Симсън. — Имам всичките ви телефони и ще се обадя, когато професорът направи изследванията и резултатите са готови.

Дънрос му благодари и затвори телефона.

„Ох Кейти, горката скъпа Кейти.“

По-рано, на разсъмване, той говори с Пенелоуп. Каза му колко по-добре се чувства сега и как доктор Симсън бил много обнадежден. По-късно Пенелоуп сподели, че Кейти изглеждала много уморена.

— Не изглежда добре, Йан. Няма ли възможност да дойдеш за седмица-две преди 10 октомври?

— В момента не, Пен, но никога не знаеш.

— Ще заведа Кейти до Ейвиърд, щом излезе от болницата. Най-късно следващата седмица. Ще се почувства по-добре там. Пейзажът ще й се отрази добре, не се безпокой, Йан.

— Пен, когато отидеш в Ейвиърд, ще се разходиш ли до Шриикинг трий заради мен?

— Какво се е случило, Йан?

Почувства загриженост в гласа й.

— Нищо, скъпа — каза той, мислейки за Жак и Филип Чен — как да й обясни? — Нищо специално, само малко повече работа от обикновено. Исках да кажеш „Хелоу“ на нашето истинско Шриикинг трий.

— Нашето дърво там не върви ли?

— О, добре е, но не е същото. Може би ще трябва да донесеш калем обратно в Хонконг.

— Не. По-добре да го оставим, където си е. Освен това трябва да си дойдеш у дома, нали Йан?

— Може ли да заложа вместо теб днес на надбягванията?

— Десет долара на кон по твой избор. Аз подкрепям твоя избор. Винаги ще го подкрепям. Обади ми се утре. Обичам те… бай, бай.

Спомни си, когато за първи път му каза, обичам те и след това, когато я помоли да се ожени за него, всеки път отказ и накрая през сълзи обясни истинската причина: „О Господи, Йан, аз не съм за теб. Ти си от висшето общество, аз не. Стана случайно в началото на войната. Бях евакуирана в чудесно старо имение в Хампшир, където всички момичета бяха от вашата класа. В бъркотията цялото ни училище беше отишло на друго място, само аз попаднах там и тогава открих, че говоря различно — понякога и сега правя грешки! Боже, нямаш представа колко ужасно беше да откриеш толкова млад… че си обикновен и че има безгранични разлики между хората в Англия, различен начин на говорене.

Да знаеш колко много се стараех да им подражавам. Те ми помагаха, имаше една учителка, която беше много добра с мен. Заклех се да стана по-добра от тях и да не се връщам назад — никога, никога, никога няма да се върна. Но не, мога да се оженя за теб, скъпи — нека останем любовници — не съм достойна за теб.“

След време се ожениха. Баба Дънрос я убеди да го направи. Пенелоуп се съгласи, след като двете отидоха до Шриикинг трий. Никога не разбра, какво й бе казала баба Дънрос.

„Аз съм щастливец — помисли Дънрос. — Тя е най-добрата жена, която един мъж би могъл да има.“

След връщането си от хиподрума на разсъмване той работи сериозно. Петдесет телеграми. Дванадесет международни разговора. Безброй местни. В 9.30 се обади на губернатора и му разказа за предложението на Тип Ток.

— Трябва да се консултирам с министъра — каза сър Джефри. — Най-рано мога да говоря с него в четири следобед. Това трябва да се пази в абсолютна тайна, Йан. Боже, о Боже, Брайън Куок трябва да е много важен за тях.

— Или вероятно само още една удобна концесия срещу парите.

— Йан, не мисля, че министърът ще се съгласи на размяната.

— Защо?

— Правителството на Нейно Величество може да го окачестви като прецедент. Аз също бих го окачествил така.

— Парите са жизнено необходими.

— Парите са временен проблем. Прецедентите, за нещастие, остават завинаги. Ходи ли до хиподрума?

— Да, сър.

— В добра форма ли са?

— Всички изглеждат в чудесна форма. Алексей Травкин каза, че Пайлът Фиш е основният опонент, смята, че състезанието ще протече гладко. Ноубъл Стар е знаменита, независимо че не се е състезавала при влажно време.

— Ще вали ли?

— Да. Но дано имаме късмет, сър.

— Да се надяваме. Ужасни времена, Йан. Мисля, тези неща са изпратени, за да бъдем подложени на изпитание, ех? Ще ходиш ли на погребението на Джон?

— Да, сър.

— Аз също. Горкото момче…

На погребението тази сутрин тай-панът каза хубави думи за Джон Чен, за престижа на „Хаус ъф Чен“ и за всички предци от фамилията Чен, които са служили на „Ноубъл хаус“ дълго и усърдно.

— Мерси, тай-пан — благодари Филип Чен. — Още веднъж съжалявам за станалото.

— Съжалявам си е съжалявам, но това няма да ни помогне да се измъкнем от капана, в който ти и синът ти ни вкарахте, нито да се оправим с проклетия Фор Фингър и третата монета.

— Зная, зная! — Филип Чен, кършеше ръце. — Зная, че докато не вдигнем акциите обратно на старата цена, всички сме разорени! Ох, ох след като ти обяви бума купувах и купувах и сега сме разорени.

— Имаме пред нас уикенда, Филип. Сега слушай, проклет да си! Ще искаш реванш за всяка услуга, която си правил. Искам Ландо Мата и Тайтфист Танг да са готови до полунощ в неделя да гарантират. Най-малко 20 милиона.

— Но тай-пан, не…

— Ако не получа това до 12 през нощта в неделя, искам твоята оставка на бюрото си до 9.00 часа сутринта в понеделник, преставаш да си компрадор, синът ти Кевин вън, твоят клон също завинаги вън, ще избера нов компрадор от друг клон на фамилията.

След като му каза тези неща си отдъхна, мразеше и Филип, и Джон Чен, а може би и Жак де Вил. Предадоха доверието му. Отиде при таблата с кафето и си наля. Днес то не му се услади. Телефоните не спираха, повечето във връзка със застрашителното спадане на акциите. Хавъргил, Джонджон, Ричард Куанг. Нищо от Тайтфист, Ландо Мата или Муртаг. Единственият светъл лъч беше разговорът с Дейвид Макструан в Торонто.

— Дейвид, искам те тук за конференция в понеделник. Можеш ли да… — Прекъсна го радостният изблик на Дейвид.

— Тай-пан, тръгвам веднага. Аз…

— Чакай малко, Дейвид! — Дънрос му обясни плана си за преместването на Жак в Канада.

— Ох, приятелче, ако го направиш аз съм твой роб до гроб!

— Ще имам нужда от нещо повече, Дейвид — каза той внимателно.

Последва дълга пауза и гласът от другата страна стана по-твърд.

— Всичко каквото поискаш, тай-пан, ще го имаш. Всичко.

Дънрос се усмихна, стоплен от спомена за далечния си братовчед. Отиде и погледна през прозореца. Пристанището беше в мъгла, небето слязло ниско и почерняло, но не беше започнало да вали.

„Дано издържи до петия тур. След четири може да вали. Искам да победя Горнт и Пайлът Фиш и о, Боже помогни ми с «Фърст сентръл» или Ландо Мата или Тайтфист или «Пар-Кон»! Заложил съм на всички възможни места. А Кейси? Дали не ми готви капан, като Бартлет? И като Горнт? Какво ако…“

Чу се включването на вътрешната уредба.

— Тай-пан, срещата ви за единадесет часа.

— Една секунда, Клаудия — той извади от чекмеджето плик с 1000 долара и й го подаде. — Парите за залагане, както бях обещал.

— О благодаря, тай-пан. — Имаше бръчки от грижи в обикновено веселото й лице, а зад усмивката се прокрадваше сянка.

— В ложата на Филип ли ще бъдеш?

— Да, чичо Филип ме покани. Той… той изглежда много съсипан — каза тя.

— Заради Джон е. — Дънрос не беше сигурен, дали тя знае. Вероятно, помисли той, или скоро ще узнае. Няма тайни в Хонконг. — Какви са ти предвижданията?

— В първия рейс, мисля, победител ще е Делайт, Бъкейниър във втория.

— Двама аутсайдери? — Той я погледна учудено. — Имаш осведомител?

— О не, тай-пан — малко от нормалния й хумор се върна. — Само сведение за подготовката им.

— А в петия тур?

— Няма да залагам в петия тур, но всичките ми надежди са за Ноубъл Стар — додаде загрижено Клаудия. — Има ли някакъв начин да помогна, тай-пан? Какъвто и да е? За пазара на акциите и… трябва да разбием Горнт по някакъв начин.

— Аз някак си съм привързан към него — той е такъв fang-pi! — Кантонезката мръсотия беше толкова живописна, че тя се разсмя. — Сега можеш да поканиш мисис Гресенхоф.

— Да, тай-пан.

Дънрос се изправи, за да поздрави гостенката. Тя беше най-красивата жена, която бе виждал през живота си.

— Ikaga desu ka? — попита я на японски Дънрос. — Как сте? — беше изумен, че е могла да бъде омъжена за Алън Медфърд Грант, чието име, Бог да ни е на помощ, се предполага също, че е Ханс Гресенхоф.

— Genki, тай-пан. Domo. Genki desu! Anatawa? Чудесно, тай-пан, благодаря. А вие?

— Genki. — Той се поклони леко в отговор и не се ръкува, забеляза колко малки са ръцете и стъпалата и колко дълги краката й. Поговориха малко, после минаха на английски.

— Много добре говорите японски, тай-пан. Съпругът ми не ми беше казал колко сте висок.

— Ще пиете ли кафе?

— Благодаря… разрешете ми да взема и за вас. — Преди да успее да я спре, тя беше при таблата с кафето. Наблюдаваше я как деликатно налива. Предложи му първата чаша с лек поклон. — Моля.

Рико Гресенхоф — Рико Анджин беше едва около метър и шестдесет, съвършено пропорционална, с къса коса, прекрасна усмивка и тежеше около петдесет и четири килограма. Беше облечена с копринен костюм в кестенов цвят.

— Благодаря за парите, които мис Клаудия ми предаде.

— Няма нищо. Ние дължим за имота на съпруга ви 8 000 паунда. Ще кажа на касиера да подготви чек за утре.

— Благодаря.

— Вие ме изненадахте, мисис Гресенхоф. Знаете ли…

— Моля, наричайте ме Рико, тай-пан.

— Добре, Рико-сан. Вие знаете за мен, но аз нищо не знаех за вас.

— Да. Моят съпруг ми каза да ви кажа всичко, което искате да знаете. Каза ми, че щом се уверя, че наистина сте тай-пана да ви предам един плик, който той ви изпраща. Мога ли да ви го донеса по-късно?

— Аз ще ви изпратя и ще го взема.

— О не, не искам да ви затруднявам. Може би ще е удобно да ви го донеса следобед.

— Колко е голям? Пликът?

Нейните изящни ръце показаха големината във въздуха.

— Това е обикновен плик, не е много дебел. Можете лесно да го поставите в джоба си. — Отново същата усмивка.

— Може би ще се съгласите да… — беше очарован от присъствието й. — След минута-две ще ви изпратя с колата! Вие ще вземете плика и ще се върнете тук. — Искате ли да присъствате на състезанията и обяда на хиподрума?

— О, но… но трябва да се преоблека и… о благодаря не, това ще е голямо безпокойство за вас. Вероятно ще мога да донеса писмото по-късно или утре? Съпругът ми каза да го предам във вашите ръце.

— Няма нужда да се преобличате, Рико-сан. Изглеждате прекрасно. Имате ли шапка?

Тя се взря недоумяващо в него.

— Моля?

— Да, това е, това е наш обичай, дамите да носят шапки и ръкавици на състезанията. Имате ли шапка?

— О да. Всяка дама има шапка. Разбира се.

— Значи е уредено.

— О! Щом казвате. — Тя се изправи. — Трябва да тръгвам тогава?

— Ако имате време останете малко. От кога сте женени?

— Четири години. Ханс… — Тя се поколеба. След това каза твърдо — Ханс ми каза да ви предам, само на вас — само в случай, че умре и аз трябва да дойда, както стана, да ви предам, че бракът ни е по споразумение.

— Какво?

Тя се изчерви, но продължи:

— Моля извинете ме, но трябваше да ви го кажа. Това бе брак по споразумение. Аз получих швейцарско гражданство и паспорт, а той — човек, който да се грижи за него. Аз… аз не исках да се женя, но той ми предлагаше много пъти, наблягайки, че ще бъда осигурена след неговата смърт.

Дънрос беше смутен.

— Той знаеше ли, че ще умре?

— Мисля, че да. Обясни ми, че брачният договор е за пет години, но не трябва да имаме деца. Отидохме при адвокат, който направи договор за пет години. — Тя отвори чантата си, пръстите й трепереха, но гласът й остана непроменен, извади плик и му го подаде. — Ханс ми каза да ви го дам. Там има копие от контракта, кръщелното ми, удостоверението за брак, неговото завещание. Тя извади носна кърпичка и я притисна до носа си. — Моля да ме извините.

Дънрос позна почерка на А. М. Г.

Тай-пан, това писмо ще потвърди, че Рико Гресенхоф е моя съпруга. Обичам я с цялото си сърце. Тя заслужава и заслужаваше много повече от мен. Ако има нужда от помощ… моля, много те моля, помогни й.

— Не заслужавам повече от него, тай-пан — каза тъжно тя с тих глас. — Съжалявам, че е мъртъв.

Дънрос я наблюдаваше.

— Той боледуваше ли? Очакваше ли да умре от някаква болест?

— Не зная. Никога не ми е казвал. Едно от исканията му, преди да се оженим бе никога да не задавам въпроси, къде ходи, защо и кога ще се върне. — Видими тръпки преминаха по нея. — Много трудно се живее така.

— Защо се съгласихте? Разбира се не се е налагало?

Рико отново се поколеба.

— Родена съм в Япония през 1939 година и съвсем малка заминах със семейството си в Берн — баща ми беше чиновник в японското посолство там. През 1943 година, той се върна обратно в Япония, с майка ми останахме в Женева. Живеем в Нагасаки. През 1945 година, баща ми и цялата ни фамилия загинаха. Нямаше къде да се върнем, майка ми искаше да останем в Швейцария, заминахме в Цюрих с един добър човек, който умря преди четири години. Той… те плащаха за образованието ми и се грижеха за мен и бяхме щастливи. Знаех, че не са женени, независимо, че се преструваха. Когато умря бяха останали много малко пари. Ханс се познаваше с този човек, моя втори баща. Казваше се Симеон Терак. Беше объркан човек — без родина и живееше в Швейцария. Твърдеше, че преди войната е бил счетоводител в Будапеща. Майка ми уреди брака ми с Ханс Гресенхоф. — Тя вдигна очи от килима и го погледна. — Беше… беше добър брак, тай-пан, поне се опитвах да е така, както той и майка ми искаха. My jiri, мой дълг е да се подчиня на майка си, neh?

— Да — отвърна любезно той. — Вие сте изпълнила вашия jiri перфектно, сигурен съм. А сега какво казва майка ви за вашия jiri?

— Майка ми е мъртва, тай-пан. Когато вторият ми баща почина, тя не искаше да живее повече. Веднага, след като се ожених, замина на ски и там е паднала в пукнатина на глетчер.

— Ужасно.

— О не, тай-пан, хубаво е. Тя умря така, както искаше. Нейният мъж беше мъртъв, аз бях осигурена, какво щеше да прави по-нататък?

— Да — усещаше нежността на гласа, искреността и спокойствието й. В ума му изскочи друга японска дума, wa — хармония. Ето какво притежава това момиче. Хармония. Може би това е, което я прави толкова красива.

Един от телефоните позвъня.

— Да, Клаудия?

— Травкин е, тай-пан. Съжалявам, че ви прекъсвам, но каза, че е спешно.

— Благодаря. Извинете ме за момент, Рико-сан. Да, Алекс?

— Съжалявам за безпокойството, тай-пан, Джони Моор е болен и няма да може да язди. — Джони Моор беше най-добрият им жокей.

Гласът на Дънрос стана твърд.

— Тази сутрин изглеждаше добре.

— Сега има температура, докторът каза, че може да е отравяне.

— Искаш да кажеш, че е подкупен?

— Не зная, тай-пан, зная само, че днес не е добре.

Йан се поколеба. Знаеше, че Джони е по-добър от другите му жокеи, по-тежък е и ще натоварва допълнително Ноубъл Стар.

— Алекс, запиши Том Уонг. Ще решим преди старта.

— Да. Благодаря.

Дънрос затвори телефона.

— Анджин е странно име — каза той. — Означава пилот, пилот или навигатор, нали така?

— Легендата твърди, че един от нашите прадядовци е бил англичанин, който станал самурай и съветник на Шогун Йоши Торанага. Преди много, много години. Разказва се, че първо имал феодално имение в Хеми, близо до Йокохама, след това заминал със семейството си за Нагасаки. Говори се, че е бил женен за жена от знатен род на име Рико. — Смехът й изпълни стаята. — Вие знаете какви са японците! А gai-jin, чужденец, оженил се за благородна дама. Но както и да е, историята е приятна и обяснява името ми, neh? — Тя се изправи, той — също. — Трябва да тръгвам вече. Да?

Черният „Даймлер“ спря пред хотел „Виктория енд Албърт“, на вратите му стояха гербовете на „Струан“. Кейси и Бартлет чакаха на стъпалата. Тя беше облечена със зелена рокля, носеше кръгла шапка без периферия и бели ръкавици. Бартлет беше със син костюм и подходяща връзка. Не си говореха.

Шофьорът се приближи към тях.

— Мистър Бартлет?

— Да. Колата за нас ли е?

— Да, сър. Извинете, взели ли сте пропуските с емблемата и поканите?

— Да, ето ги — каза Кейси.

— А, добре. Извинете, но без тях… Казвам се Лим. Обичаят е, джентълменът да съедини двете емблеми през отвора на реверите, дамите обикновено носят със себе си карфица.

— Както кажете. — Кейси се качи отзад в лимузината и той я последва. Седнаха в двата края на задната седалка. Мълчешком започнаха да се оправят с емблемите.

Шофьорът любезно затвори вратите, забелязвайки студенината помежду им и вътрешно се развесели. Вдигна междинната преграда и включи микрофона.

— Ако искате да говорите с мен, използвайте микрофона над главите си.

— Разбират се, благодаря Лим.

Веднага щом потегли, той се протегна под таблото и включи друг микрофон. Веднага се чу гласът на Бартлет.

— Дали ще вали?

— Не зная, Линк. По радиото казаха, че ще вали, но всички се молят да се размине — поколеба се, но продължи. — Все още мисля, че грешиш.

Лим доволно се облегна назад. Най-големият му брат, Лим Чу, икономът на тай-пан нареди на друг от братята, радио механик, да инсталира този ключ, така че да може да подслушва пътниците си. Имаше голям риск и старият брат забрани да се използва, при каквито и да е обстоятелства, когато вътре се вози тай-панът. Никога, никога, никога. И не беше го правил. Повръщаше му се при мисълта, че може да бъде изненадан и хванат, но желанието да подслушва надделяваше.

— Ох хо-хо — изкикоти се той. — Златни Косми наистина е бясна.

Кейси кипеше.

— Дай да приключим с това, Линк, а? — каза тя. — След сутрешното заседание се държиш, като мечка с болен задник!

— Ами ти? — Бартлет я погледна. — Ще продължим с Горнт — така както аз го искам.

— Сделката е моя, казвал си го сто пъти, обеща, преди винаги си се вслушвал. Господи, нали сме съдружници. Опитвам се да те предпазя. Знам, че грешиш.

— Ти мислиш че греша. И това е заради Орланда.

— Той е мошеник! Аргументирах се хиляда пъти. Ако Йан се измъкне от капана, тогава за нас е по-добре да сме с него, не с Горнт.

— Досега не сме фалирали, Кейси, но ако искаш да решаваш за твоите акции — решавай, аз ще решавам за моите. Ще останеш по гол задник, преди да си преброила до десет!

Сърцето й силно биеше. Още от сутринта, от заседанието със Сиймър Стайглър денят вървеше трудно. Бартлет беше непреклонен — техният курс трябва да е с Горнт, нито единият от аргументите й не го разубеди. След един час безуспешни опити, тя закри срещата и отиде да се оправя с куп телекси, пристигнали през нощта. След това, сещайки се в последния момент, тя хукна да купува шапка.

Когато срещна Бартлет във фоайето, очакваше той да забележи шапката и да му хареса. Опита да се помирят, но Линк я прекъсна.

— Забрави, Кейси. Ние сме на различни мнения. И какво от това?

— Какво мислиш?

— Казах ти, най-добре за нас е Горнт.

— Питах за шапката.

Погледна я безразлично.

— А, това било! Добре е.

Искаше й се да я свали и да я накъса на парчета.

— Парижка е. В поканата пишеше шапки и ръкавици, не си ли спомняш? Глупаво е, но такъв е обичаят.

— Какво те кара да мислиш, че може да се измъкне от капана?

— Умен е. И е тай-пан.

— Горнт го е подгонил.

— Само така изглежда. Нека оставим това засега. Да излезем да чакаме навън. Колата ще дойде точно в дванадесет.

— Само за момент, Кейси. Какви ги мътиш?

— Какво искаш да кажеш?

— Познавам те по-добре от който и да било. Какво си намислила?

Кейси се поколеба, чудеше се дали да каже за „Фърст сентръл“.

„Няма причини да го правя — размисли тя. — Йан ми обеща, че първа ще узная, ако успее да получи кредита и да се измъкне. Тогава Линк ще си покрие двата милиона, ще купим още акции, за да си възвърнем загубите от разпродажбата. Когато пазарът е на дъното, Йан, Линк и аз влизаме, прибираме реколтата на борсата и правим нашия удар. Аз съм първата, която ще знае след Муртаг и Йан. Йан ми го обеща. Но мога ли да му вярвам?“

Доповръща й се. Може ли човек да вярва, на когото и да е в бизнеса, тук или където и да е? На мъж или жена?

На вечерята миналата вечер, тя му вярваше. Виното и храната бяха й повлияли и тя му разказа за отношенията си с Линк и за уговорката, която бяха направили.

— Това е доста тежко и за двама ви, нали?

— Да и не. И двамата бяхме над двадесет и една, Йан, и аз исках повече от това да бъда мисис Линк Бартлет, майка, любовница, слугиня и затворена у дома. Това убива всяка жена. Накрая домът се превръща в затвор и те побърква, да бъдеш хваната като в капан до края на живота си и да станеш част от него. Виждала съм го много често.

— Някой трябва да се грижи за дома и за децата. Работата на мъжа е да печели пари, а на жената да се грижи за семейството и за…

— Да. В повечето случаи, да. Но не и за мен. Не съм готова да приема това и не мисля, че е неправилно да се стремиш към нещо друго. Аз издържам семейството си. Съпругът на сестра ми почина и трябваше да се грижа за нея и децата, за майка си и за чичо си. Образована съм и съм по-добра от повечето в бизнеса. Светът се променя, всичко се променя, Йан.

— И преди ти казах, това не се отнася за тук, слава Богу!

Спомни си как надви старата Кейси и вместо това попита:

— Йан, разкажи ми за Хег? Как го е правила? Каква е била тайната й? Как е станала равна на мъжете тук?

— Тя държеше кесията с парите. Абсолютно. Отстъпи несъществените позиции и престижа на Кълъм и на следващите тай-панове, но не и сметките, тя уволняваше и назначаваше — беше силата на фамилията. Когато Кълъм умираше, беше лесно да го убеди да я направи тай-пан. Той й предаде фамилния печат, всички юзди и всички тайни. Назначаваше само хора, които можеше да контролира и никого от тях не допусна до кесията.

— Но да управляващ чрез други достатъчно ли е?

— Властта си е власт и не мисля, че това има значение, стига ти да управляваш. За жена — след определена възраст — властта се осъществява единствено чрез контрола върху парите. Но ти си права за „големите пари“. Хонконг е единственото място, където можеш да ги спечелиш. С пари, истински пари, можеш да си равна на всеки. Дори на Линк Бартлет. Аз го харесвам, между другото. Много го харесвам.

— Аз го обичам. Нашето партньорство си го бива, Йан. Мисля, че е добро за Линк — о, колко искам да е добро. Той е нашият тай-пан и аз не се стремя да го изместя. Искам само да успея, като жена. Той страшно много ми помогна, разбира се така беше. Без него никога нямаше да го направя. Така че в бизнеса сме заедно до рождения ми ден. До 25 ноември тази година. Това е Денят. Така решихме.

— И?

— Не зная. Наистина не зная. Обичам го сега повече от всякога, но не сме любовници.

След това, когато се връщаха, болезнено й се прииска да го попита за Орланда. Реши да не го прави.

— Може би трябваше — промърмори гласно.

— Какво?

— О! — съжалявам, Линк, бях се замислила.

Тя го погледна и видя, че е хубав, както винаги, нищо, че сега я гледаше студено.

„По-хубав си от Йан и от Куилън.

И въпреки това, в момента предпочитам да спя с някой от тях двамата. Защото ти си копеле.“

— Искаш ли да поставиш твоите акции срещу моите? — каза той.

Кейси го погледна, ядосана.

„Кажи му да ходи да се фотографира — той има нужда от теб повече, отколкото ти от него, в теб са юздите на «Пар-Кон», ти знаеш къде са заровени труповете, можеш да съсипеш това, което сте изградили“. Спомни си думите на тай-пана за мъжкия свят и за властта. И за Хег.

Тя отклони погледа си и се разплака. Веднага видя промяната в него.

— Господи, ти никога не си плакала преди… — той протегна ръце към нея. — Господи, никога не си плакала. Слушай, минавали сме през мелницата толкова пъти, ад, стотици пъти, няма защо толкова да го преживяваш. Ние вкарахме „Струан“ и Горнт в битка. Няма значение кой ще победи накрая. Ние ще останем „Ноубъл хаус“, но начело, начело с Горнт е по-добре. Зная, че съм прав.

„О не, не си“ — мислеше доволна, стоплена в прегръдката МУ.

61

12:32 часа

Брайън Куок крещеше от ужас. Знаеше, че е в затвора, в ада и това продължаваше безкрайно. Целият му безумен свят беше една ослепителна светлина, всичко около него кърваво червено, таванът, стените, подът, без врати и прозорци. Подът покрит с кръв, но всичко изкривено и с краката нагоре, по някакъв начин лежеше на тавана, цялото му същество измъчено, отчаяно. Опитваше да се добере до нормалното и всеки път безуспешно. Пак тъмнина, смазващи гласове, заглушаващи Робърт. После отново ослепителната, експлодираща в главата светлина, кръв, която тече, но не мокри. Отчаяно протягаше ръце към столовете и масата, които стояха в кървава вода, която се отдръпваше. Лудост, лудост, дяволско изобретение…

Кървава светлина и мрак и смях и воня и отново кръв и отново и отново…

Знаеше, че бълнува от години, молеше ги да спрат, молеше да го пуснат, кълнеше се, че всичко ще направи само да го пуснат, че той не е човекът, когото търсят, че още не е за ада… всичко е грешка, това е грешка, не, не е грешка, аз бях враг, кой е враг, какъв враг? О, моля ви оставете света на място и нека застана, където трябва, о Господи, Робърт помогни ми…

— Добре, Брайън. Тук съм. Ще поставя всичко на място. Всичко! — той чу състрадателните думи, идващи от този водовъртеж, заглушаващи смеха. Заобикалящата го кръв изчезна. Почувства ръката на приятеля си, хладна, нежна и се вкопчи в нея ужасен, че може пак да сънува предишния сън.

— О, Господи, Робърт не ме оставяй…

Невъзможно! Таванът си е на място и аз лежа на леглото, стаята е нормална, всичко е чисто, цветя, щорите пуснати, аз съм с краката надолу.

— О, Господи, Робърт…

— Здравей, приятел — каза нежно Армстронг.

— Господи, Робърт благодаря, благодаря, аз стоя нормално сега, благодаря, благодаря.

Беше му трудно да говори, почувства се уморен, без сили, но кошмарът свърши, лицето на приятеля му в мъгла, но истинско.

„И с цигара, наистина ли пуша? О, да. Мисля, че си спомням, Робърт ми остави цигари, после ония дяволи дойдоха миналата седмица, намериха цигарите и ги взеха… Кога беше, миналия месец, миналата седмица, кога? Спомням си, че Робърт дойде и ми даде да пия нещо миналия месец, миналия месец ли беше? Вкусът му беше толкова приятен и аз заспах, нямах кошмари, Робърт, беше ми спокойно, нямаше кръв там горе, тавана в кръв, не лежах горе, а тук долу, не в ада, о благодаря, благодаря…“

— Трябва да тръгвам сега.

— О не, не тръгвай, може пак да дойдат, моля те седни при мен. Виж, ще говорим, да, точно така, ще говорим, ти искаше да говорим… не си отивай. Моля говори…

— Добре, приятел, тогава говори, няма да тръгвам докато говорим. Какво искаш да ми кажеш? За Нинг-ток и за баща си? Не отиде ли да го видиш?

— Да, веднъж ходих да го видя, да, малко преди да умре, приятели ми помогнаха, беше само за един ден, много отдавна…

— Йан беше ли с теб?

— Йан? Не… беше ли Йан? Не си спомням… тай-пан? Някой дойде с мен. Не беше ли ти, Робърт? А, с мен в Нинг-ток? Не, не беше ти, нито Йан, беше Джон Чанслър от Отава. Робърт, той също мрази руснаците, те са големият враг. Дори в училище и дяволът Чанг Кай-шек и неговите убийци Фонг Фонг и… и… толкова съм уморен и толкова ми е добре, че си тук.

— Кажи ми за Фонг Фонг.

— Беше лош човек, Робърт, той и цялата му шпионска група бяха против нас, КНР. Знам го. Какво ме питаше? Какво?

— Беше за долния Грант, а?

— Да, за него беше и аз почти припаднах, когато разбра къде бях стигнал, о да, но аз спрях Фонг Фонг веднага.

— На кого каза?

— Цу-ян. Подшушнах на Цу-ян. Той се върна в Пекин. Беше от тези горе, нищо че не знаеше кой съм всъщност. Бях много законспириран… След това в училище, баща ми ме изпрати след убийството на стария Ш’ин… дойдоха главорези и го пребиха на селския площад, защото беше наш съмишленик, един от народа, един от хората на Мао и когато бях в Хонконг живеех при чичо… Ходех на училище… и той ме обучаваше нощем. Мога ли да поспя сега?

— Кой е чичо ти Кар-шун и къде живееше?

— Не си спомням…

— Тогава трябва да си вървя. Следващата седмица ще дойда…

— Не, чакай, Робърт, чакай, беше Уу Ца-финг, на… на „Фоу алей“ в Абърдийн… на номер 8, петия етаж. Ето, спомних си го! Не си тръгвай!

— Много добре, Стари приятелю, много добре. Дълго ли посещава училище в Хонконг? — Робърт говореше с тих, предразполагащ глас. Сърцето го заболя за някогашния приятел. Чудеше се, че Брайън толкова лесно се пречупи, толкова лесно.

Готов да бъде разнищен. Не изпускаше от очи развалината, лежаща в леглото, окуражаваше го да си спомня, за да записват другите, които подслушваха разговора — да записват всички факти и цифри и имена и места, истината и полуистината, която Брайън Куок издаваше и щеше да продължи докато имаше сили. И знаеше, че ще продължава да го изучава, да го увещава, или заплашва, или ще става нетърпелив, ядосан, ще се преструва, че си тръгва, или ще ругае надзирателя за това, че ги безпокои. Заедно с Крос и Съндърс, които следяха и записваха разпита. Беше оръдие, като Брайън Куок, оръдие на други, които използваха ума и таланта му за собствени цели.

„Ще измъкнем от него всичко каквото знае — помисли си той. — Контактите му, наставниците, враговете и приятелите. Горкият Фонг Фонг и момчетата. Никога повече няма да ги видим — освен ако станат агенти на другата страна. Какъв мръсен, отвратителен занаят, да продадеш приятелите си, да работиш с враговете, които всеки знае, искат да те поробят.“

— Във Ванкувър беше прекрасно, прекрасно беше, Робърт. Там имах момиче, което… Да и аз почти щях да се оженя за нея, но Сенсибъл Ток, Сенсибъл беше моят 489, той живееше… живееше на… да, на „Педър стрийт“ в Чайнатаун, там имаше ресторант — „Хохо-ток“… да Сенсибъл Ток ми каза, че трябва да служа на Председателя Мао и да го предпочитам пред quai loh… Ох, колко я обичах, но той ми каза, че quai loh са били наши насилници с векове… Знаеш, че това е истина, това е истина.

— Да, истина е — каза Армстронг, иронизирайки го. — В Канада единственият ти приятел Сенсибъл Ток ли беше?

— О не, Робърт имах много приятели…

Армстронг слушаше внимателно, изумен от богатата информация за внедрената в Канада шпионска мрежа и за размерите на инфилтрацията на комунистически Китай в цяла Америка и Европа. Навсякъде, където имаше китайски ресторант, или магазин, или някакъв бизнес имаше потенциална възможност за натиск.

— И Уу-Так на „Сентръл стрийт“ в Лондон е центърът, където аз… когато аз бях… О, главата ме боли, толкова съм жаден…

Армстронг му подаде вода, в която имаше стимуланти. Когато той или Крос преценяваха, че моментът е подходящ, му даваха уталожващ жаждата и приятно ухаещ китайски чай. В него поставяха приспивателното.

След това от Крос и Съндърс зависеше дали отново червената стая и връщане към реалното — много внимателно, така че да не се получат постоянни увреждания.

„От тях зависи. Прав беше Съндърс да увеличим натиска докато имаме време. Знае твърде много. Много добре е подготвен и ако трябва да го разменим, без да го изцедим, ще е безотговорно. Трябва да изпреварим размяната.“

Армстронг запали две цигари и дръпна дълбоко от своята.

„Ще откажа пушенето преди Коледа. Не мога сега, не при този ужас. Не при спомена за ужасния вой на Брайън, само двадесет минути след като за втори път го затвориха в червената стая. Наблюдаваха го с Крос и Съндърс през шпионки в стената, безумните му опити да достигне тавана, който беше под.“

— Невъзможно, — мърмореше той.

— Може да симулира — предложи Съндърс.

— Не — каза Крос. — Не. Казва истината.

— Не вярвам — да се предаде толкова лесно.

— Ще повярваш, Робърт. — След като пренесоха Брайън в тази чиста и приятна стая и червената стая беше изчистена, Роджър Крос предложи: — Хайде, Робърт, опитай, тогава ще можеш да се произнесеш.

— Не, не благодаря. Това е като „Кабинета на доктор Китгари“. Не, благодаря!

— Опитай за една минута. Ще е полезно преживяване за теб. Някой ден може да им попаднеш в ръцете. Трябва да си готов. Една минута може да ти спаси разсъдъка. Опитай за собствено добро.

Накрая Робърт се съгласи. Затвориха вратата зад него. Стаята беше абсолютно червена, малка, но цялата наклонена, ъглите изкривени, перспективата сбъркана. Наклоненият таван беше от червено стъкло. Над стъклото се стичаше вода. Към него бяха прикрепени червени столове, маса с небрежно пръснати писалки и листове, червени възглавнички върху столовете с цялата тази декорация се получаваше ефекта на под, имаше и фалшива врата, леко открехната.

Внезапна тъмнина. След това ослепителна неонова светлина и зашеметяващото въздействие на червеното. Тъмнина, червено, тъмнина, червено. Инстинктивно се протегна към масата, столовете, пода, вратата, препъна се и падна, неспособен да се ориентира, течащата вода горе, стъклената преграда изчезна, само умопомрачаваща кървава вода по пода — горе. Тъмнина и пулсиращи гласове и отново червеният ад. Стомахът му се сви, независимо, че си казваше: „това е трик, затвори очи, затвори очи, затвори очи…“

След цяла вечност, накрая влезе дневна светлина и истинската врата се отвори. Той лежеше на истинския под и повръщаше.

— Копелдаци. Каза само минута, лъжливо копеле! — Въздъхна и се помъчи да се изправи.

— Съжалявам, беше само минута, Робърт — каза Крос.

— Не вярвам…

— Честно — потвърди Съндърс. — Аз засякох времето. Наистина! Изключително ефективно.

Отново му се догади при спомена за водата горе, масата и столовете. Той отпъди мислите и се съсредоточи върху разговора с Брайън Куок.

— Ти казваше, че си предавал нашите досиета на приятеля си Бактуут Ло?

— Не, не беше… уморен съм, Робърт, уморен… какво.

— Ако си уморен, ще те оставя! — той понечи да стане. — Следващия месец аз…

— Не… не… моля те не си отивай… те… не, недей моляяяяяяя!

Седна отново, продължавайки играта, знаейки, че е нечестно и че толкова объркан затворник може да бъде заставен да подпише всичко, да каже всичко каквото му дойде в главата.

— Ще стоя докато говориш, приятелю. Говорехме за Бактуут Ло от „Принцес билдинг“? Той ли беше посредникът?

— Не… не… да, в известен смисъл… Доктор Менг… Доктор Менг взимаше пакетите, които оставях… Менг никога не узна, че съм аз… уговорката ставаше по телефона или с писмо… той ги занасяше на Ло, на когото се плащаше, за да ги занесе на друг човек, не зная на кого… не зная…

— О, аз мисля, че знаеш, Брайън. Не мисля, че искаш да остана.

— О, Господи искам… кълна се… Бактуут… Бактуут сигурно знае… или Нгъ, Вии Сии Нгъ, Фотографът Нгъ, той е на наша страна, Робърт… Попитай него, той ще знае… той беше с Цу-ян за вноса на торий…

— Какъв торий?

— Рядка пръст за… за атомна бомба… о да, ще имаме наша атомна бомба и водородна, след няколко месеца… — Брайън Куок изпадна в истеричен смях. — Първата след няколко седмици… няколко седмици, още не съвършена, но наша и скоро ще имаме наши и… за да се защитаваме от тези хегемонисти, които заплашват да ни унищожат, само след няколко седмици! Господи, Робърт, помисли за това! Председателят Мао го направи, той го направи… Ще си вземем заграбената земя… ще го направим, Джо ще ни помогне, Джоузеф Йу ще… О, ще ги спрем сега, ще ги спрем и ще си вземем земята обратно. — Той протегна ръка и хвана Робърт Армстронг. — Слушай, ние сме вече във война, с руснаците, Чанг Ли ми го каза, той ми е специалната връзка… там се стреля. На север, дивизии, не патрули близко до Амур. Там убиват още китайци и заграбват наша земя, но… не за дълго. — Легна обратно, изтощен и започна да мънка.

— Атомна бомба? Следващата година? Не вярвам — каза Армстронг, преструвайки се, че се присмива, главата му щеше да се пръсне. Боже, атомна бомба след няколко месеца? Няколко месеца? Светът вярваше, че са на десет години от това време. Китай с атомна бомба и водородна бомба?

Невинно попита:

— Кой е Джо Йу?

— Кой?

Брайън Куок се обърна внезапно и го погледна със странни, проникващи очи, различни от преди малко. Моментално застана нащрек и се подготви.

— Джо Йу — повтори той още по-непринудено.

— Кой? Не познавам никакъв Джо Йу… не… Какво, какво… какво правя тук? Какво е това място? Какво става с мен? Йу? Защо… защо трябва да го познавам? Кой?

— Няма причина — каза Армстронг, успокоявайки го. — Ето, ето пийни си чай, трябва да си много жаден, Стари приятелю.

— О да… да, аз… къде да… Господи какво става?

Армстронг му помогна да пийне от чая. След това му запали нова цигара. След няколко минути Брайън Куок отново заспа.

Вратата се отвори. Съндърс и Крос влязоха.

— Много добре, Робърт — въодушевено каза Съндърс, — много добре!

— Да — добави Крос. — Аз също почувствах, че се съвзема. Избра времето много точно.

Армстронг нищо не каза, чувстваше се омърсен.

— Боже — усмихна се Съндърс, — този е златен. Министърът ще бъде възхитен. Атомна бомба, след няколко месеца и боеве на границата в момента. Отлично, Робърт, отлично!

— Вярваш ли му? — попита го Крос.

— Абсолютно, ти не вярваш ли?

— Вярвам, че казва каквото знае. Дали това е факт, е друго нещо. Джо Йу? Джо или Джоузеф Йу говори ли ви нещо? — Другите поклатиха глави. — Джон Чанслър?

— Не.

— Чанг Ли?

Армстронг се обади.

— Чанг Ли е приятел на Брайън — запалянковец по коли — шанхаец, голям индустриалец — може да е той.

— Добре. Но кой е Джо Йу. Може да е важно. — Крос погледна Съндърс. — Продължаваме ли?

— Разбира се.

62

13:45 часа

Ентусиазирани възгласи екнаха от 50 000 гърла, когато седемте коня, участници в първия тур, с жокеите на гърба си, приближиха рампата, излизайки изпод трибуните, за да загреят в заградената ливадка до конюшнята, където притежателите и треньорите чакаха. Собствениците и техните съпруги бяха облечени в най-хубавите си дрехи, много от жените бяха с кожени наметки, Мей-линг Куанг и Дайан Чен бяха сред тях, съзнаващи завистливите погледи на множеството.

От двете страни на пистата имаше голямо табло, където се регистрираха имената на конете, жокеите и резултатите за всеки тур. Всичко беше притежание и се поддържаше от „Търф клъб“. Нямаше легални букмейкъри, нито тук нито извън хиподрума. Тук беше единственото място за залагания в цялата колония.

Небето беше потъмняло и негостоприемно. По-рано пропръска дъжд, но сега въздухът беше чист.

Зад ливадката и кръга на победителя, на същото ниво, бяха съблекалните на жокеите, офисите на чиновниците, складовете за храна и първите редици на гишетата за залагане. Над тях бяха трибуните, четири амфитеатрално разположени редици тераси, подовете, които лежаха на конзоли. На нивото на всички трибуни имаше гишета за залагания. Първата редица беше за членовете на клуба без право за гласуване, следващата за имащите право, горните две бяха предназначени за личните ложи и радиоуредбата. Ложите имаха собствена кухня. Всеки от десетте ежегодно избирани управители беше в отделна ложа, както и губернаторът — патрон на клуба; главнокомандващият, по една за „Блекс“ и „Виктория“; и „Струан“. „Струан“ имаше най-добрата позиция, точно срещу стълба на финиша.

— Защо така, тай-пан? — попита Кейси.

— Защото Дърк Струан е основателят на „Търф клъб“, изготвил правилата, поканил сър Роджър Блоър — известен експерт по конни състезания, да стане първият секретар на клуба. Той финансира първата среща, дава парите за направата на трибуните, за първата партида коне от Индия и помага в уговарянето на пълномощния министър, сър Уилям Лонгстаф, да издаде акт за вечно ползване земята на „Търф клъб“.

— Хайде сега, тай-пан — каза весело Доналд Макбрайд, ръководител на днешното състезание, — кажи го както си е било, а? Твърдиш, че Дърк Струан „помага в уговарянето“? Не е ли наредил на Лонгстаф да го направи?

Дънрос се разсмя с другите от масата — Кейси, Хиро Тода и Макбрайд, който току-що бе пристигнал. В ложата имаше бар и три кръгли маси, всяка за по дванадесет човека.

— Предпочитам моята версия. Във всеки случай, Кейси, легендата е, че Дърк Струан е бил издигнат на този пост след построяване на първите трибуни.

— Това не е истина, Кейси — обади се Уили Так от съседната маса. — Не е ли искал Тайлър Брок този пост, като полагащо се на „Брок енд санс“? Не го ли е предизвикал да се надбягват за поста, един до друг, на първото събрание?

— Не, това са приказки.

— Не са ли се надбягвали, тай-пан? — попита Кейси.

— Сигурно са щели да го направят, ако не е бил тайфунът. Всъщност Кълъм отказал да финансира, така ще имаме ложата докато пистата съществува.

— И с право. „Ноубъл хаус“ заслужава най-хубавото. От времето, когато първите управители са били избрани, мис Кейси, тай-панът на „Струан“ винаги е бил управител. Винаги провъзгласяван от народа. Е, аз трябва да тръгвам. — Той си погледна часовника и се усмихна на Дънрос. И много официално добави: — Моля разрешение за започване на първия тур, тай-пан?

— Разрешението дадено. — Макбрайд бързо излезе. Кейси погледна Дънрос.

— Трябва ли да искат разрешение за започването?

— Такъв е обичаят. — Дънрос присви рамене. — Мисля, че е хубава идея някой да каже: — Добре, да започваме! Страхувам се, че за разлика от сър Джефри, губернаторите на Хонконг в миналото не са били известни с точността си. Освен това, традицията не е лошо нещо — дава ти чувство за приемственост, за принадлежност — закрила. — Той си допи кафето. Ще ме извините ли за малко, имам да свърша няколко неща. Забавлявайте се!

Тя го проследи с поглед, харесваше й повече от миналата вечер. Точно тогава влизаше Питър Марлоу и Дънрос спря да размени няколко приказки с него.

— Хелоу, Питър, радвам се да те видя. Как е Фльор?

— Оправя се, благодаря, тай-пан.

— Влизай! Заповядай, вземи си нещо за пиене, ще се върна след малко. Заложи на номер пет, Ексълънт Дей, за първия тур! Довиждане за сега.

— Благодаря, тай-пан.

Кейси кимна на Питър Марлоу, но той не я видя. Гледаше към Грей, който беше на балкона с Джулиън Бродхърст. Говореха с другите. Видя, че лицето му помръкна и сърцето й подскочи, спомняйки си тяхната враждебност.

— Питър! Здравей, ела да седнеш тук.

Очите му се оживиха.

— О! О хелоу — каза той.

— Радвам се, че Фльор се възстановява.

— Тя много се радва, че си отишла да я видиш.

— Беше удоволствие за мен. Децата добре ли са?

— Ти?

— Прекрасно! Обедът за тридесет и шест души в ложата на „Струан“ беше фантастичен, китайски ястия или ако предпочиташ топъл стейк, пай с бъбреци и зеленчуци, табли с пушен колбас, ордьоври, сирена и сладкиши от всякакъв вид и накрая целувки с формата на сградата на „Струан“ — всичко приготвено в тяхната кухня. Шампанско, най-хубавите бели и червени вина, алкохол. Страхувам се, трябва да съм на диета през следващите петдесет години.

— Не и ти. Как върви?

Почувства изучаващия му поглед.

— Добре. Защо?

— Нищо. — Той погледна пак към Грей, после към другите.

— Мога ли да ви представя Питър Марлоу? Хиро Тода от „Тода шипинг индъстри“ в Йокохама. Питър е писател на сценарии от Холивуд. — В този момент „Чанги“ изплува в главата й и добави: — три и половина години пленник в Япония. — Очакваше експлозията. Последва малко колебание. Тода любезно подаде визитката си, Питър също поднесе своята. Той се поколеба за момент и протегна ръка.

— Как сте?

Японецът стисна подадената му ръка.

— Голяма чест е за мен, мистър Марлоу.

— О?

— Човек не се запознава често с прочут писател.

— Не съм, съвсем не съм толкова известен.

— Вие сте много скромен. Много харесвам книгата ви. Да.

— Вие сте я чели? — Питър Марлоу се вгледа в него. — Наистина ли? — Седна и продължи да се вглежда в Тода, който беше много по-нисък от него, гъвкав, добре сложен, симпатичен и елегантно облечен. Погледът му — спокоен, двама мъже на една и съща възраст. — Къде я купихте?

— В Токио. Имаме много английски книжарници там. Купих книгата с меките корици, не се продаваше изданието с твърди корици. Новелата ви осветява много от проблемите на онова време.

— О? — Питър Марлоу извади цигари и му предложи. Кейси се обади.

— Пушенето не е полезно за вас, двамата го знаете!

Усмихнаха се.

— Ще ги откажем на Велики Пости — каза Питър Марлоу.

— Разбира се.

Питър се обърна към Тода.

— Бяхте ли в армията?

— Не, мистър Марлоу. Във флотата. Участвах в битката при Коралово море, през 43-та, след това Мидуей, подполковник, по-късно при Гуадалканал. Два пъти ни потопяваха, но имах късмет, несъмнено повече от вас.

— И двамата сме живи, и двамата сме цели, малко или много.

— Съгласен съм. Войната е любопитен начин на живот. Някога, ако това не ви причинява болка и имате желание, много бих искал да поговорим за „Чанги“, за урока от войните. Моля ви?

— Разбира се.

— Тук ще остана няколко дни. Отседнал съм в „Мандарин“, ще се върна следващата седмица. Обяд или вечеря?

— Благодаря. Ще ви се обадя. Ако не сега, вероятно следващия път. Един ден ще отида в Токио.

След малко японецът каза:

— Трябва да поговорим за вашата книга, ако желаете. Искам да ви опозная по-добре. Англия и Япония имат много общи неща. Извинете ме за малко, ще отида да си направя залаганията. — Той любезно се поклони и излезе.

Кейси си пиеше кафето.

— Беше ли ти много трудно да се държиш любезно?

— О не, Кейси. Изобщо не. Сега сме равни, той и аз. Японците, корейците, които мразех бяха с пушки и патрони, докато аз нямах нищо. — Видя измъчената му усмивка. — Mahlu, не бях готов за такава среща тук.

— Mahlu? Това какво е, на кантонезки ли е?

— Малайски. Значи „срамувам се“. — Усмихна се на себе си. Беше съкращение на puki mahlu. Mahlu — срамувам се, puki златна долина. Малайците включват всичко в тези думи: жажда, печал, любезност, алчност, колебание, срам, гняв — нищо и всичко.

— Няма нужда да се срамуваш, Питър — каза тя, не разбирайки. — Чудя се как говориш, на който и да е от тях, след ужаса. Наистина много ми хареса книгата. Не е ли чудесно, че той също я е прочел?

— Да. Това ме обърка.

— Може ли да те попитам?

— Какво?

— Ти каза, че Чанги било начало. Какво означава това?

Той въздъхна.

— Чанги промени всички, промени стойностите завинаги. Например направи ни нечувствителни към смъртта. Видяхме я толкова пъти, че не й придаваме същото значение, като нормалните хора. Ние сме генерация на динозаври, ние, малкото оцелели. Предполагам, че всеки, който ходи на война, каквато и да е война, вижда живота по друг начин, ако оцелее.

— Ти как го виждаш?

— Много говеда, които, са боготворени. Голяма част от „нормалния, цивилизован“ живот е такава свинска история, дето не можеш да си представиш. Това е така за нас ексчангите — късметлии сме, пречистени, и знаем какво е животът. Това, което плаши вас, нас не ни стряска, нещо, което плаши мен, би те разсмяло.

— Например?

Той се усмихна.

— Достатъчно за мен. Имам отлично сведение за първия тур… — Той спря и зяпна учуден. — Господи, коя е тя?

Кейси се засмя.

— Рико Гресенхоф. Тя е японка.

— Кой е мистър Гресенхоф?

— Тя е вдовица.

— Господи!

— Да не си посмял, Питър!

— Аз съм писател! Това е въпрос на Проучване!

— Глупости!

— Права си.

— Питър, казват, че всички първи новели са автобиографични. Кой си ти в книгата?

— Героят, разбира се.

— Кралят? Американският предател?

— О не. Не той. Стига за миналото ми. Хайде да говорим за теб. Сигурна ли си, че всичко е наред?

— Какво?

— Говори се, че си плакала миналата вечер.

— Глупости.

— Така ли?

Тя го погледна.

— Разбира се. Всичко е наред. — Колебание. — Някога, някога може да ми потрябва твоята помощ.

— О? — той се намръщи. — Отивам в ложата на Макбрайд, втората надолу по коридора. Можеш да дойдеш, ако искаш. — Той погледна към Рико. Възхищението му угасна. Тя говореше с Робин Грей и Джулиън Бродхърст. — Изглежда днес не ми върви — промърмори той. — Ще дойда по-късно, искам да заложа. Довиждане, Кейси.

— Каква ти е горещата новина?

— Номер седем, победителят е Делайт.

Делайт победи с малка разлика фаворита Ексълънт Дей. Много доволна от себе си, Кейси се нареди на опашката пред гишето за залагания, стискайки печелившия си билет. Отчаяни играчи вече чакаха на другите гишета да заложат за втория тур, който е първи етап на двойната куинела. За да спечелят куинела, трябваше да улучат първия и втория победител. Двойната куинела поставяше втория тур заедно с петия — най-силният на днешното състезание. Печалбите при нея са много големи, разликата при предвиждане за четири коня — огромна.

— Защо така, Линк? — попита тя точно преди започването на рейса, гледайки през балкона към конете на входа, всички посетители викаха, без да махат биноклите от очите си.

— Погледни таблото. — Електронните номера непрекъснато се меняха с постъпването на залозите за различните коне. — Погледни залозите за това състезание, Кейси! Повече от три и половина милиона ХК долара. Пада се по долар на всеки мъж, жена и дете в Хонконг и това е само първият тур. Сигурно е най-богатото състезание на света! Тези хора залагат ненормално.

Когато се вдигна стартовата бариера, шумен рев екна. Тя го погледна и се усмихна.

— Добре ли се чувстваш?

— Разбира се. Ти?

— О да.

— Хелоу, Кейси! А, и ти ли спечели?

— Хелоу, Куилън, да спечелих. — Тя застана до Горнт, всички около нея бяха непознати. — Бях заложила само десет долара, но спечелих.

— Няма значение колко, важното е, че си спечелила. — Горнт се усмихна. — Харесва ми шапката ти.

— Благодаря.

„Любопитно — помисли тя, — двамата с Йан веднага забелязаха. По дяволите Линк.“

— Голям късмет е да улучиш първия победител.

— Не бях аз. Подсказаха ми го. Питър ми го каза. Питър Марлоу.

— А да Марлоу. — Видя, че погледът му леко се промени. — Още ли сте „да“ за утре?

— Да. Позволява ли времето?

— Дори да вали. При всички положения обяд остава.

— Великолепно. На пристанището точно в десет. Къде е твоята ложа? — видя моменталната промяна, която той се помъчи да скрие.

— Нямам ложа. Не съм в управлението на клуба. Постоянен гост съм в ложата на „Блекс“ и от време на време я наемам за партита. Надолу по коридора е, би ли минала по-късно? „Блекс“ е отлична банка и…

— Но не колкото „Виктория“ — подвикна Джонджон шеговито, минавайки покрай тях. — Не вярвай нито на дума на това, което казва, Кейси. Честито! Какъв късмет, да спечелиш още от първия път. Довиждане.

Кейси внимателно го наблюдаваше. След това каза:

— Какво ще кажеш за банките, Куилън? Като че никой не го е грижа — сякаш нищо не става, няма сгромолясване на акциите, нито надвиснал фалит.

Горнт се разсмя, имайки предвид околните, които дочуваха разговора им.

— Днес е ден за състезанието и утре ще дойдат грижите. Джос! Стоковата борса отваря в понеделник точно в 10.00. Понеделникът ще реши много съдби. Между другото, Кейси, всеки китаец, който може да измъкне пари, ги държи днес в юмрука си. Твой ред е.

Тя си получи парите, 15 към едно — 150 ХК долара. Горнт получи голяма пачка банкноти, 15 000.

— Фантастично.

— Най-лошите конни надбягвания, на които съм присъствал — чу се кисел американски акцент. — Ад, чудно, че не дисквалифицираха жокея и не анулираха победителя.

— Хелоу, мистър Билтмън, мистър Пагмайър. — Кейси си ги спомни от нощта на пожара. — Кого да дисквалифицират?

Билтмън стоеше на опашката.

— В Щатите щеше да има възражение километър дълго. Излизайки в правата отсечка от последния завой можеше да видиш жокея на Ексълънт Дей да дърпа юздите с всички сили. Беше уредена победа за Делайт.

Тези, които знаеха, се подсмихваха вътрешно. Слуховете в стаята на жокеите и на треньорите бяха, че няма да спечели Ексълънт Дей, а Делайт.

— Хайде, мистър Билтмън. — Дънрос чу разменените приказки. — Ако жокеят не беше се старал или имаше някакво подкупване, управителите щяха да се намесят веднага.

— Може да е наред за аматьори, Йан и за малък трек, но на всеки професионален трек у дома, жокеят на Ексълънт Дей щеше да е дисквалифициран до края на живота си. Наблюдавах го с бинокъла през цялото време.

Дънрос тихо попита:

— Паг, видя ли жокеят да прави нещо нередно? Аз изобщо не съм гледал.

— Не, не съм.

— Някой друг?

Тези около Дънрос поклатиха глави.

— Изглеждаше нормално — някой се обади. — Нищо различно от друг път.

— Никой от управителите не оспорва. — Дънрос забеляза пачката в ръцете на Горнт. Той вдигна погледа си към него. — Куилън?

— Не. Но искрено казано намирам маниерите му ужасни. Едва ли е подходящо допълнение към „Търф клъб“.

Видя Робин Грей да отива към гишетата и се усмихна при неочакваната мисъл.

— Ще ме извините ли? — кимна любезно и се отдалечи. Кейси го задържа.

Беше забелязала как Дънрос погледна пачката в ръцете на Горнт и се смути от израза в очите му.

— Възможно ли е Билтмън да е… прав? — попита нервно тя.

— Разбира се. Измами стават навсякъде. Всъщност не там е въпросът. Нямаше никакви оплаквания от управители, жокеи или треньори. — Очите му станаха тъмносиви. Вената на челото му пулсираше. — Това не е най-важното.

„Не — мислеше той. — Това е въпрос на проклети обноски. Ако е така, успокой се. Трябва да си много хладнокръвен и спокоен.“

През целия ден имаше само неприятности. Единственият светъл момент беше Рико Анджин Гресенхоф. Но последното писмо на А. М. Г. го изпълни с мрачни мисли. Още беше в джоба му. В него пишеше, че ако още не е унищожил оригиналните папки, да нагрее дванадесет определени страници, пръснати между другата секретна информация и написани със симпатично мастило и да предаде написаната там информация на премиер-министъра или на настоящия началник на МИ–6, Едуард Съндърс и копие на Рико Анджин.

„Ако направя това значи да призная, че папките, които им предадох са фалшиви — помисли той, уморен от А. М. Г., шпионажа и инструкциите му. — Проклетият Муртаг още не е пристигнал, сър Джефри не може да звъни в Лондон преди 4.00 и да разговаря за Тип Ток и Брайън Куок. И отгоре на всичко някакъв си грубиянин ни нарича аматьори — каквито сме. Залагам сто срещу изкривена игла за шапка, Куилън знаеше победителя преди началото.“

Неочаквано му хрумна нещо и той небрежно попита.

— Как позна победителя, Кейси? С магическа пръчка?

— Питър ми каза. Питър Марлоу. О! Мислиш ли, че е знаел за измамата?

— Ако съм подозирал дори за момент, този рейс щеше да се отмени. Сега нищо не може да се направи. Билтмън. — Ахна при внезапно хрумналата в главата му идея.

— Какво има?

Дънрос я хвана за ръката и я дръпна настрана.

— За да изкараш твоите пари „на всяка цена“, готова ли си на хазарт? — попита тихо.

— Разбира се, разбира се, Йан, стига да е легално. Но с какво? — възкликна Кейси, вроденото й чувство за самосъхранение взе връх.

— Всичко, което имаш в банката, къщата в Лаурел каньон, акциите си — 2 милиона срещу 4 за срок от тридесет дни. Какво казваш на това предложение?

Сърцето й думкаше, очевидната му възбуда я завладя.

— Окей — каза тя и веднага си пожела да беше го премълчала, в стомаха й стана кухо. Господи!

— Добре. Стой за секунда. Ще отида за Бартлет.

— Чакай. Той трябва ли да участва в това?

— Възможност за скромна сделка. Да, Бартлет е важен. Това променя ли решението.

— Не, но бях казала извън „Пар-Кон“.

— Не съм забравил. Чакай тук. — Дънрос бързо влезе в ложата си, намери Бартлет и го доведе, след това ги поведе през суетящия се поток хора към кухнята на „Струан“, поздравявайки наляво и надясно. Кухнята беше малка, оживена и светеща от чистота. Никой не им обърна внимание. Врата водеше към малка звукоизолирана стаичка. Четири стола, маса и телефон.

— Баща ми я е построил по негово време — много, много сделки са се сключвали по време на дербита. Седнете, моля — погледна Бартлет. — Имам предложение за теб и Кейси, извън сделката с „Пар-Кон“, нищо общо с „Пар-Кон“ и „Струан“. Интересуваш ли се?

— Разбира се. Това е Хонконг?

— Имаш ли нещо против? — Йан се усмихна. — Това е честно хонконгско бизнес предложение.

— Добре, дай да видим.

— Преди да го изложа, имам основни изисквания: Това е моя игра, вие двамата сте само зрители, но участвате с 49 процента от печалбата, която ще разделите помежду си. О’кей?

— Какъв е целият план, Йан? — внимателно попита Бартлет.

— Следващото: внасяш 2 милиона US до 9.00 преди обяд в Швейцарска банка по мой избор.

Бартлет присви очи.

— Срещу какво?

— Срещу 49 процента от печалбата.

— Каква печалба?

— Ти си дал 2 милиона на Горнт, без документ, без печат, нищо, освен потенциална печалба.

Бартлет се усмихна.

— От кога знаеш?

Дънрос също се засмя.

— Казах ти, няма тайни в Хонконг. Участваш ли? — Дънрос видя, че той погледна Кейси и дъхът му спря.

— Кейси, знаеш ли за какво става въпрос?

— Не, Линк. — Кейси се обърна към Дънрос. — Каква е схемата, Йан?

— Първо искам да зная, получавам ли 2 милиона аванс, чисти — ако ще участвате.

— Каква е потенциалната печалба? — попита Кейси.

— От 4 до 12 милиона. Без данъци.

Кейси побледня.

— Без данъци?

— Свободни от данъци в Хонконг и можем да ви помогнем да избегнете данъците в Щатите, ако желаете.

— Какъв е срокът за изплащането? — попита Бартлет.

— Печалбата ще се уреди за тридесет дни. Изплащането — пет до шест месеца.

— Четирите до дванадесет милиона е цялата печалба или само нашият дял?

— Вашият дял. Това е голяма печалба за двадесет и четири каратово, честно предложение.

Последва дълго мълчание. Дънрос чакаше.

— Два милиона? — каза Бартлет. — Никакви гаранции, нищо?

— Не. Но след като изложа плана, можете да приемете или не.

— Какво общо има Горнт с това?

— Абсолютно нищо. Тази сделка няма нищо общо с Горнт, „Ротуел-Горнт“, „Пар-Кон“, вашите интереси там, или с нас. Това е вън от всичко, каквото и да се случи — имате моята дума. И думата ми пред Бог, че никога няма да кажа на Куилън за 2-та милиона, че двамата сте ми партньори и участвате в печалбата — и между другото, че тримата сте ме продали. — Той се усмихна. — Беше много хубава идея.

— Сделката ще става с моите 2 милиона?

— Улеснена. Аз нямам 2 милиона US долара, както знаете, иначе нямаше да ви поканя.

— Защо нас, Йан? Можеш да вземеш лесно тези 2 милиона от някой от твоите приятели тук, ако е толкова добра.

— Да. Но избрах вас. Между другото, вие сте обвързани с мен до полунощ във вторник — категорично каза Дънрос. След това гласът му се промени и те почувстваха възбудата. — Но с тази, с тази сделка мога да докажа, колко сме над „Ротуел-Горнт“, колко по-вълнуващо е да си свързан с нас. Вие сте играчи, аз също. Контрабандистът Бартлет, така те наричат тук и аз съм тай-пан на „Ноубъл хаус“. Твоят комар с Горнт е нищожен и ти заложи 2 милиона, без печат, без нищо, защо не с мен?

Бартлет погледна Кейси. Не каза да или не, независимо че знаеше предубеждението й.

— След като ти определяш правилата, Йан, отговори ми, след като аз давам 2-та милиона, защо трябва да деля по равно с Кейси?

— Спомням си какво каза по време на вечерята за парите „на всяка цена“. Ти имаш твоите, тя ги няма. Може би това е начинът да ги има.

— Защо толкова си загрижен за Кейси? Защо искаш да приложиш правилото „Разделяй и владей“?

— Тя е дясната ти ръка, ти го каза. Ясно ми показа, че е много важна за теб и „Пар-Кон“, значи има право.

— Тя какво рискува?

— Ще заложи къщата си, акциите в „Пар-Кон“, спестяванията си — това е всичко, което има — заедно с твоите 2 милиона. Ще заложи всичко срещу половината от вашата печалба. Съгласна ли си?

Кейси кимна, вцепенена.

— Разбира се.

Бартлет остро се обърна към нея.

— Мисля ти каза, че нямаш нищо общо с това?

Тя го погледна.

— Преди две минути, Йан ме попита дали бих заложила всичко, за да спечеля моите пари „на всяка цена“. — Тя преглътна и додаде: — Казах о’кей и веднага пожелах, да не бях го казала.

Бартлет помисли за момент.

— Кейси, откровено — участваш или не?

— Да.

— О’кей. — Бартлет се усмихна. — О’кей, тай-пан, сега кого трябва да ликвидираме?

Найн Карат Чу, когото във „Виктория“ използваха от време на време за кули и имаше двама синове и две дъщери — Лили Су, приятелката на Хавъргил и Уистерия, любовницата на Джон Чен, която бе пребита до смърт вън от „Хо-Пак“ в Абърдийн — чакаше реда си пред едно от гишетата.

— Да, човече? — подкани го нетърпеливият касиер.

Той извади свитък пари. Всички пари, които имаше и които бе успял да вземе в заем, оставяйки си само за три инхалации с бялата прах, за да изкара нощната смяна тази вечер.

— За двойната куинела, с благословията на боговете! Осем и пет във втория тур, седем и едно в петия.

Касиерът старателно преброи намачканите банкноти, 728 ХК. Той натисна бутоните и провери първия билет. Беше верен: пет и осем — втори тур; седем и едно — пети тур. Внимателно преброи 145 билета, всеки за по 5 ХК, най-ниския залог, и му ги подаде с 3 ХК ресто.

— По-бързо, за Бога — подканяше от опашката следващият. — Ръцете в задника ли са ти?

— Имай търпение! — промърмори старецът, чувствайки се отпаднал, — това е сериозна работа!

Внимателно провери билетите. Първите три напосоки и последния, номерата бяха правилни, чак тогава отстъпи място на следващия и започна да си пробива път, за да излезе на въздух. Когато се измъкна, още му се виеше свят, но беше по-добре. Извървя пътя от сградата, където работеше дотук пеша, за да спести парите от билета.

Отново провери билетите. Осем и пет в този тур и седем и едно в пети — големия тур. „Добре — помисли, поставяйки ги внимателно в джоба си. — Направих всичко, което зависи от мен. Останалото е в ръцете на боговете.“

Боляха го гърдите и отиде в тоалетната, запали клечка и вдиша пушека. След малко му стана по-добре и излезе навън. Беше започнал вторият тур. С бутане се добра до парапета, без да обръща внимание на ругатните, които го съпровождаха. Конете тъкмо влизаха в далечния завой, галопирайки към последната права отсечка за кръга на победителя. Минаха като много голямо петно и той търкайки зачервените си влажни очи не можа да различи своите номера.

— Кой води? — попита той, задъхвайки се. Никой не му обърна внимание. Гръмогласният шум изчезна моментално, след като победителят спечели.

— Кой спечели? — задъхано питаше Найн Карат Чу, главата му гърмеше.

— Не искам да знам! — каза някой с поток от ругатни. — Не беше моят!

— Не мога да видя номерата, кой спечели?

— Резултатът е оспорван, ще се установи от снимката, глупчо, не виждаш ли! Три коня завършиха заедно. Трябва да чакаме.

— Но номерата… какви са номерата?

— Пет, осем и четири, Лаки Коурт, моят кон! Хайде проклетник! Четири и осем за куинелата с Божия помощ!

Чакаха и чакаха. Старецът имаше чувство, че ще припадне и се замисли за по-приятни неща, като разговора тази сутрин с „Хаус ъф Чен“. Три пъти звъня и всеки път прислугата вдигаше телефона и после затваряше. Едва като каза Бивши вълци, самият Филип Чен се обади.

— Извинете, че споменах отвратителните убийци на вашия син — започна той. — Аз съм бащата на любовницата му, на която той написа любовното писмо — публикувано във вестника.

— Е? Лъжец! Всичко това са лъжи. Да не мислиш, че съм глупак, готов за изстискване от всеки изнудвач? Кой си ти?

— Името ми е Хси-мен Су — лесно излъга той. — Има още две писма, благородни Чен. Мислех, че може би ще искаш да ги имаш, независимо, че са единственото нещо, останало от бедната ни дъщеря и бедния ви син, когото зачитах като собствен син, когато той и…

— Пак лъжи! Мазната уличница никога не е имала писма от сина ми! Нашата полиция затваря фалшификаторите в затвора, о да! Да не мислиш, че съм маймуна от село, която можеш да лъжеш? Внимавай! Сега сигурно ще измислиш дете и да обявиш сина ми за негов баща? А? А?

Найн Карат Чу почти изпусна слушалката. Той беше обсъждал това с жена си, синовете и Лили. Лесно щяха да намерят роднина, който да им заеме бебе срещу възнаграждение.

— Е — запелтечи той, — лъжец ли съм? Аз, който честно, за толкова малко пари дадох единствената си девствена дъщеря за любовница на сина ти. — Той внимателно използваше английските думи, дъщеря му Лили го беше учила с часове, така че правилно да ги изговаря. — Кълна се в боговете, че запазих великото ти име неопетнено! Когато отидохме да искаме тялото на дъщеря си, ние не казахме на полицията, която искаше да открие, кой е писал писмото, за да хване Бившите вълци! Проклети да са от всички богове тези зловещи кучи синове! Четири китайски вестници обявиха награда за името на автора на писмото, айейа? Справедливо е да ти предложа писмата на теб, преди да взема награда за тях от вестниците, айейа?

Търпеливо изчака да отминат ругатните, които предшестваха пазаренето. На няколко пъти от двете страни заплашваха, че ще затворят телефона, но никой не прекрати пазарлъка. Накрая решиха да бъде изпратено фотокопие на едно от писмата на Филип Чен, като доказателство, че то и другите не са фалшифицирани.

— След това, може би, Хси-мен Су, другите писма… ще заслужават много скромно възнаграждение.

Найн Карат Чу се изкикоти вътрешно.

„О да — помисли той доволен — «Хаус ъф Чен» щедро ще плати, особено след като прочете написаното за себе си. О, ако ги отпечатат, сигурно ще го направят за срам пред цял Хонконг и ще остане, без престиж завинаги. Сега, на колко да се съглася?“

Неочакван рев на тълпата почти го събори. Сърцето му се разтупка, въздух не му стигаше. Вкопчи се в парапета и се втренчи в таблото.

— Кой… кои са номерата? — попита той, след това изкряска над шума и задърпа съседа си. — Номерата, кажи ми номерата!

— Победителят е осми, Бъкейниър, скопецът на „Ноубъл Хаус“. Айейа, не виждаш ли тай-панът го води в кръга на победителя? Бъкейниър плаща 7 към 1.

— Вторият? Кой е вторият кон?

— Номер пет, Уинсам Лейди, 3 към 1… Какво ти е, човек, да не се парализира?

— Не… не… — Отмалял, Найн Карат Чу пипнешком се отдалечи.

По-нататък намери свободно място, постла афиша и седна на мокрия бетон.

„Ох-ох-ох! Нищо друго, освен да чакам, щом времето за чакане е толкова дълго, ще използвам още малко от белия прах, да, ще ми остане последната доза, за да изкарам нощната смяна. Сега, всички богове, концентрирайте се! Спечелих първия стадий на двойната куинела с моята собствена хитрост. Моля концентрирайте се на петия! Седем и едно! Всички богове, концентрирайте се…“

Около кръга на победителя се бяха натрупали всички управители, собственици и служебни лица. Дънрос спря коня и поздрави жокея. Бъкейниър имаше чудесно постижение и той поведе скопеца към кръга на победителя, сред нов изблик аплодисменти и поздравления. Искаше светът да види удоволствието и увереността му, съзнаващ значението на победата, като огромно предзнаменование. Ако спечели и с Ноубъл Стар? Два коня в двойната куинела ще поставят Горнт и съюзниците му на място. И ако Муртаг направи своята магия или Тип Ток държи на предложението да замени Брайън Куок за парите или Тайтфист или Ландо или Фор Фингър…

— Хей, мистър Дънрос, сър, честито!

Йан погледна към множеството на парапета.

— О хелоу, мистър Чой — отговори той, познавайки седмия син на Фор Фингър Уу. Приближи и се ръкува. — Беше ли заложил на победителя?

— Да, сър, за „Ноубъл хаус“ съм през цялото време. Двамата с чичо сме заложили на двойната куинела. Току-що спечелихме първия стадий, пет и осем, имаме едно и седем за петия тур.

— Тогава да се молим да спечелим, мистър Чой.

— И още как, тай-пан — каза младият човек с непринудена американска фамилиарност.

Дънрос се усмихна и отиде при Травкин.

— Сигурен ли си, че Джони Мур не може да язди Ноубъл Стар? Не искам Том Уонг.

— Казах ти, тай-пан, Джони е по-зле от пиян казак.

— Трябва ми тази победа. Ноубъл Стар трябва да спечели.

Травкин видя, че Дънрос гледа към Бъкейниър.

Не, тай-пан, моля те недей ти да яздиш Ноубъл Стар. Състоянието на трека е лошо, много лошо и опасно, ще стане и по-лошо, като разбият тревната площ! Сигурно това още повече ще те предизвика.

— Моето бъдеще може да зависи от тази победа — и престижът на „Ноубъл хаус“.

— Знам. — Чепатият стар руснак плесна ядосано с камшика, който постоянно носеше със себе си. — И зная, че си по-добър от всички жокеи, но този трек е опасен.

— Нямам доверие на никого, Алексей. Не мога да си позволя грешка. — Дънрос сниши гласа си. — Беше ли нагласен първият победител?

Травкин спокойно го погледна.

— Не бяха дрогирани, тай-пан. Не, доколкото аз знам. Докторът от полицията ги заплаши, за да не се изкушат.

— Добре. Но беше ли нагласено?

— Това не беше мой тур. Аз се интересувам от моите коне. Не следих този тур.

— Това е удобно, Алексей. Изглежда и никой от другите треньори също не е видял.

— Слушай, тай-пан, имам жокей за теб. Аз. Аз ще яздя Ноубъл Стар.

Дънрос присви очи и погледна небето. Беше потъмняло.

„Ще има дъжд — помисли той — има още неща да свърша, преди да завали. Аз или Алексей? Краката му са добри, ръцете най-добрите, опитът му огромен. Но мисли повече за коня, отколкото за победата.“

— Ще помисля — каза той. — След четвъртия тур ще реша.

— Ще спечеля — Алексей беше решен да се измъкне от споразумението със Суслов. — Ще спечеля дори, ако трябва да уморя Ноубъл Стар.

— Няма нужда да правиш това. Аз имам слабост към този кон.

— Тай-пан, може ли да помоля за услуга? Имам проблем. Мога ли да ви видя тази вечер или неделя, късно неделя или понеделник, да кажем в „Синклер тауърс“?

— Защо там?

— Ние направихме нашата уговорка там, искам там да говорим. Но ако не може тогава, да го направим по-следващия ден.

— Искаш да ни напуснеш ли?

— Не, не е това. Ако имаш време. Моля.

— Добре, но не може да стане тази вечер, неделя или понеделник. Заминавам за Тайпей. Мога да те видя във вторник 10.00 часа следобед. Какво ще кажеш?

— Чудесно. Вторник е добре, да, благодаря.

— Ще дойда долу след следващия тур.

Алексей видя тай-панът да се насочва към асансьора. Беше привързан към Дънрос и очите му се изпълниха със сълзи.

Премести поглед към Суслов, който стоеше на близката трибуна. Опитвайки се да изглежда нормално, той вдигна предварително уговорения брой пръсти: един за тази вечер, два за неделя, три за понеделник, четири за вторник. Зрението му бе много добро и видя как Суслов потвърди сигнала. Мислено го изруга. „Предател на майка Русия и на всички нас, ти и изчадията на КГБ! Няма значение това! Така или иначе, аз ще яздя Ноубъл Стар.“

Дънрос се ками в асансьора сред поздравления и много завист. На най-горния етаж го чакаха Гавалан и Жак.

— Всичко ли е готово? — попита.

— Да — отговори Гавалан. — Горнт е горе и другите, които искаше. Какво се готви?

— Ела е нас и ще видиш. Впрочем, Ендрю, разменям Жак и Дейвид Макструан. Жак ще поеме Канада за една година, Дейвид…

Лицето на Жак се озари от усмивка.

— О благодаря, тай-пан. Страшно благодаря. Ще направя Канада много печеливша, обещавам го.

— Как ще стане размяната? — попита Гавалан. — Искаш първо Жак да отиде там и след това Дейвид да дойде?

— Той пристига в понеделник. Жак, прехвърляш всичко на Дейвид и следващата седмина двамата се връщате за две седмици. Летиш през Франция? Ще вземеш Сюзан и Аврил, дотогава сигурно ще се е оправила. В момента в Канада няма нищо важно, по-спешно е тук.

— Да, да, благодаря, тай-пан.

Гавалан каза замислено:

— Хубаво, че ще видим стария Дейвид.

Той много харесваше Дейвид Макструан, но още се чудеше на размяната и дали тя означава, че Жак е аут от борбата за наследяване мантията на тай-пан и Дейвид е вътре, а неговата собствена позиция променена или заплашена, ако има какво да се наследява след понеделник. И какво ще стане с Кейти?

„Джос — каза си той. — Каквото има да се случва ще се случи. По дяволите всичко!“

— Вървете напред — каза Дънрос. — Аз ще извикам Филип.

Той влезе в ложата на Чен. По стар обичай, компрадорът на „Ноубъл хаус“ автоматически ставаше управител.

„Вероятно за последна година — мрачно помисли Дънрос.

Ако Филип Чен не осигури помощ от Фор Фингър Уу, Ландо Мата, Тайтфист или някакъв начин да се оправят до полунощ в неделя, той е вън от «Ноубъл хаус».“

— Здравей, Филип, — каза той с приятелски глас, поздравявайки гостите в неговата ложа. — Готов ли си?

— О да, да, тай-пан. — Филип Чен изглеждаше още по-състарен. — Честито за победата.

— Да, тай-пан, хубаво предвещание — всички се молим за петия тур! — извика Дайан Чен, опитвайки да скрие опасенията си.

— Благодаря — каза Йан, сигурен, че Филип е разказал за разговора им.

Тя носеше шапка, украсена с пера от райска птици и много бижута.

— Шампанско, тай-пан?

— Не, благодаря. Може би по-късно. Извинявай, Дайан, трябва да взема за малко Филип. Няма да е задълго.

Навън в коридора той спря за момент.

— Нещо има ли, Филип?

— Аз… с всички говорих… всички. Утре ще се събират да решават.

— Къде? В Макао?

— Не, тук. — Филип Чен понижи глас. — Съжалявам за… за всичката бъркотия, която синът ми направи… да, много съжалявам, — каза искрено той.

— Приемам извинението ти. Ако не беше твоята небрежност и предателство, никога нямаше да станем толкова уязвими. Господи, ако Горнт получи балансите ни от последните няколко години и вътрешните споразумения между тръстовете, ние сме като в лодка без гребла, обратно на течението.

— Аз… аз мислих, тай-пан, как да измъкнем — как да измъкнем „Ноубъл хаус“. След дербито, може ли да имам… малко време?

— Ще дойдеш ли да пийнем по нещо тази вечер? С Дайан?

— Да, ако… да, моля. Мога ли да взема Кевин?

Дънрос се усмихна отвлечено. Явно официалният наследник. Толкова скоро. Карма.

— Да. Елате.

— За какво е това събиране, тай-пан?

— Ще видиш. Моля те нищо не казвай, нищо не прави, само покажи — и то убедително — че си част от групата, а когато си тръгна, последвай ме, разгласи новината и големите възторзи. Ако не успеем, „Хаус ъф Чен“ пропада първа, като в ад, наводнение или тайфун!

Влезе в ложата на Макбрайд. Имаше спонтанни поздравления и много приказки за добрата съдба.

— Добър е Господ, тай-пан — каза Макбрайд — ако Ноубъл Стар победи в петия тур, ще е страхотно!

— Пайлът Фиш ще победи — уверено го прекъсна Горнт. — Той беше на бара с Джейсън Плъм. — 10 000 срещу едно, че ще победи твоята кобилка.

— Приемам — веднага каза Дънрос.

Последваха възторжени овации наред с подигравателни дюдюкания от около тридесетината гости и още веднъж Бартлет и Кейси, които по уговорка с Дънрос уж случайно бяха дошли тук да се видят с Питър Марлоу, се смаяха от веселата атмосфера, която се създаваше и от неговата самонадеяност.

— Как си, Дънстън? — попита Дънрос.

Той не обърна внимание на Кейси и Бартлет. Гледаше едрия мъж, по-колоритен от обикновено с двойно бренди в ръка.

— Много добре, благодаря, Йан. Улучих първия, Бъкейниър — донесе ми куп пари, но ми изгърмя куинелата. Лаки Коурт ми изневери.

Стаята беше голяма, колкото тази на „Струан“, но не така добре обзаведена, независимо че беше изпълнена с елита на Хонконг, някои поканени преди малко от Гавалан и Макбрайд по поръчение на Дънрос. Ландо Мата, Холдбрук — вътрешният брокер на „Струан“, сър Луис Базилио — шеф на стоковата борса, Джонджон, Хавъргил, Саутърби — президент на „Блекс“, Ричард Куанг, Билтмън, Пагмайър, сър Дънстън Бар, младият Мартин Хейпли от „Чайна гардиън“. И Горнт. Дънрос погледна към него.

— Улучи ли победителя от миналия тур?

— Не. Не ми беше по вкуса нито един от участващите. За какво е това, Йан? — попита Горнт и вниманието на всички се повиши. — Искаш да направиш изявление?

— Да, мисля, че съм длъжен да ви уведомя — Дънрос се обърна към Пагмайър. — Паг, „Ноубъл хаус“ официално ще се състезава, при превземането на твоите „Хонконг дженеръл сторис“, от „Америкън суперфудс“.

Последва дълго мълчание. Всички го гледаха. Пагмайър побеля.

— Какво?

— Предлагаме 5 долара повече за дял от „Суперфудс“. В следващите 30 дни даже ще повишим предложението си — 30 процента в брой, 70 в акции!

— Да не си полудял! — избухна Пагмайър. Идваше му да крещи. — Не показах ли достатъчно ясно, че искам всички вън включително и теб? Нима не го одобрихте всички. Ти дори не се възпротиви. Нима нещата не се уреждат така по дяволите — частните разговори в клуба, на състезания или на вечеря, където и да било? Не може така?

— Вече съм го направил.

— Това, което си направил е само един анонс. Как мислиш да платиш? — безчувствено го попита Горнт. — Колко дни ще са ти необходими, тридесет или триста?

Дънрос го погледна.

— Залогът е обявен. — Имаме тридесет дни. Паг, в девет и тридесет понеделник сутринта ще получиш официалните документи, заедно с първоначална сума, която да подплати първата партида акции.

Моментално бе заглушен от другите, които започнаха да задават въпроси, всеки загрижен дали ще бъде засегнат от това учудващо развитие. Никой досега не бе оспорвал предварително споразумение за поемане. Джонджон и Хавъргил бяха бесни, че Дънрос го направи, без да се консултира с тях, другият банкер, Саутърби, от „Блекс“, банкерът търговец по поемането за „Суперфудс“, също беше уязвен и ядосан. Въпреки това, всеки един от тях, дори Ричард Куанг обмисляше и смяташе възможните изходи, тъй като, ако стоковият пазар бе нормален и акциите на „Струан“ — на нормална цена, все още имаше възможност предложението на „Струан“ да се окаже достатъчно благоприятно за двете страни. Даваха си сметка, че именно менажерската политика на „Струан“ е в състояние да съживи богатия, но в сериозен застой hong. Такова едно постижение би заздравило позициите на „Ноубъл хаус“, би повишило годишния приход поне с двадесет процента и разбира се би увеличило техните дивиденти. Отгоре на всичко този успех би задържал печалбата в Хонконг, без да позволи никакво изтичане навън при аутсайдер. Специално Билтмън.

„О Небеса — мислеше с безкрайно възхищение и без никаква завист Бар, — Йан да направи предложението тук, публично, в събота, без нито дума, че обмисля немислимото, нищо, с което да го е загатнал, така че тихо да купиш миналата седмица на най-ниска цена, да направиш състояние само с едно телефонно обаждане, беше изключително. Разбира се, първото нещо, което ще стане в понеделник е литването на цените на акциите от «Дженеръл сторис». Но как, по дяволите, Йан и Хавъргил, са го запазили в тайна? Господи, можех да направя купища пари, ако знаех, дали още няма възможност? Слуховете, че «Виктория» нямало да подкрепи «Струан» очевидно са скърпени.“

„Почакай — помисли сър Луис Базилио — миналата седмица не бяхме ли подставено лице при покупка на огромен блок от «Дженеръл сторис» за заинтересовано лице? Боже, тай-панът всички ли успя да преметне? Но Богородице, почакай, какво става с бързото падане на акциите му, ами опашките в банката и откъде пари за «ХК дженеръл сторис», ами…“

Дори Горнт пресмяташе, обзет от яд, че сам не бе се сетил за тази комбинация. Даваше си сметка, че залогът е добър, дори идеален, не би могъл да го надвие, поне не в момента.

„Но, Йан не може да го доведе до край. Няма…“

— Можем ли да го пуснем в пресата, тай-пан? — резкият канадски акцент на Мартин Хейпли прекъсна шумната врява.

— Разбира се, мистър Хейпли.

— Няколко въпроса?

— Зависи какви? — непринудено отвърна Дънрос, гледайки проницателните кафяви очи. Беше неприятно забавно. Можем да използваме отвратителното копеле в семейството — ако мога да му имам доверие за Ейдриън. — Какво имате предвид?

— За първи път се конкурира поемане. Мога ли да попитам, защо го правите?

— „Струан“ винаги са били новатори. Колкото до момента, намираме го за много удачен.

— Значи преценявате тази събо…

Билтмън грубо прекъсна:

— Имаме уговорка. Въпросът нали е приключен? — Той се обърна към Пагмайър. — Е?

— Беше приключен, мистър Билтмън — живо отвърна Дънрос. — Ние конкурираме твоето предложение, както се прави в Щатите, според американските правила. Предполагам нямате нищо против състезанието? Разбира се тук сме аматьори, но с удоволствие ще се учим. Нищо не е окончателно до съвещанието на акционерите, такова е правилото, нали?

— Да, но… но всичко беше решено! — високият с прошарена коса мъж се обърна към Пагмайър, едва успяваше да говори, толкова бе ядосан. — Ти каза, че всичко е о’кей.

— Да, директорите се съгласиха — неловко се обади Пагмайър, съзнаващ, че всички слушаха, особено Хейпли, до известна степен пленен от новото предложение, от друга страна ядосан, че също не са го предупредили, за да може да закупи солидно количество акции. — Но, а, разбира се акционерите трябва да го ратифицират на съвещанието в петък. Нямахме представа, че… А, Йан, ъ, Чък, не мислиш ли, че едва ли тук му е място да го дискутираме…

— Съгласен съм — каза тай-панът. — Но в момента няма много неща за дискутиране. Предложението е направено. Всъщност, Паг, твоята сделка остава, само се удължава от пет на седем години, с място в съвета на „Струан“ за същия период.

Устата на Пагмайър увисна.

— Това част от предложението ли е?

— Ще имаме нужда от твоя опит, разбира се — ведро обясни Дънрос и всички разбраха, че Пагмайър клъвна. — Останалото остава, както сте се договорили със „Суперфудс“. Ще имаш документите на бюрото си до 9.30. Може би ще поставиш за разглеждане нашето предложение в петък, на съвещанието на акционерите. — Той отиде при Билтмън и му подаде ръка. — Успех. Предполагам, веднага ще направите контрапредложение.

— Трябва да се консултирам с главния офис, тай-пан. — Билтмън беше почервенял от яд. — Ще се запретнем и… Много добро предложение направихте. Да. Но при този спад на вашите акции и натиска върху банките и пазара, ще ви е трудно да го изпълните, нали?

— Нищо подобно, мистър Билтмън — отговори Дънрос, рискувайки всичко, с което Бартлет не би се съгласил при преговарянето за обещаните пари, че ще приключи сделката с „Пар-Кон“, ще се измъкне от Горнт и ще вдигне акциите си на необходимата стойност. — Можем да доведем предложението докрай без проблем.

Гласът на Билтмън стана остър:

— Паг, мисля, добре трябва да обмислиш нашето предложение. Важи до вторник — каза той, сигурен, че до тогава „Струан“ ще бъде в кланицата. — Отивам да заложа за следващия тур. — Той излезе от ложата. Напрежението се вдигна с няколко градуса.

Хейпли се провикна:

— Тай-пан, може ли да задам един въпрос?

Отново вниманието замръзна.

— Какъв е въпросът?

— Разбрах, че е обичай при поемане на фирма, да има плащане в брой, като гаранция за честност. Може ли да попитам, колко ще внесе „Струан“?

Всички чакаха със затаен дъх. Йан огледа лицата, наслаждавайки се на напрежението, знаейки, че всички очакват унижението му, почти всички, освен… освен кой?

„Кейси, тя беше в играта. Бартлет? За него не зная, не със сигурност. Клаудия? О да, Клаудия тя не отделяше погледа си от него, побледняла. Доналд Макбрайд, Гавалан, дори Жак.“

Погледът му се върна на Мартин Хейпли.

— Може би мистър Пагмайър не иска да дискутира този въпрос публично — каза той, подвеждайки ги. — А, Паг?

— Йан, след като си решил да бъдеш неортодоксален, защо не направиш всичко публично? Това, което ще поставиш, като гаранция ще покаже колко струва предложението ти. Пали така? — подметна Горнт.

— Не. Всъщност не. Но добре тогава. Паг, какво ще кажеш за 2 милиона US долара заедно с предложението в 9.30 понеделник? Честно.

Всички ахнаха. Хавъргил, Джонджон, Саутърби, Горнт. Филип Чен само дето не припадна.

— Йан, не мислиш ли, че ние…

— О, не го ли обсъждахме достатъчно, Пол?

— О да, да разбира се, повече от достатъчно, но, ъ… — Думите му заглъхнаха под втренчения поглед на Дънрос.

— Само за момент… — Дънрос се направи, че неочаквано му хрумва нещо — не се тревожи, Пол, няма да те ангажирам без твое съгласие. Имам алтернативно финансиране за тази сделка, финансиране отвън. Както знаеш, японските банки, а и много други нямат търпение да се настанят в Азия. Реших, че е по-добре, да пазим всичко в тайна, за да предотвратим обикновеното в такива случаи изтичане на информация — да финансирам отвън, докато стана готов за анонсиране. За щастие „Ноубъл хаус“ има приятели навсякъде по света! Засега на всички, довиждане!

Той се обърна и излезе. Филип Чен го последва. Мартин Хейпли забърза към телефона, всички започнаха да коментират.

— Не го вярвам. Господи, ако Йан има такива възможности, за външно финансиране…

В суматохата Хавъргил се обърна към Джонджон.

— Коя е японската банка?

— Ще ми се да я знам. Ако Йан има финанси за това… Господи, 2 милиона US са двойно повече, отколкото са му нужни за предложението.

Саутърби, който беше с тях, избърса дланите си.

— Ако Йан го осъществи, печалбата ще е 10 милиона US, първата година. — Той саркастично се засмя. — Е, Пол, по всичко изглежда ние двамата няма да участваме в подялбата на баницата.

— Да, така изглежда, само че не виждам как Йан може… и да го пази толкова дълбоко в тайна!

Саутърби се наведе по-близко към него:

— Междувременно — попита тихо той, — по-важното е, какво става с Тип Ток?

— Нищо, още нищо. Не отговаря на моите обаждания, нито на обажданията на Джонджон. — Погледът на Хавъргил попадна на Горнт, който в този момент говореше с Плъм. Той се обърна с гръб към него. — Какво ще прави сега Куилън?

— Ще купува веднага в понеделник сутрин. Налага му се. Трябва да го направи, много е опасно да продължава — обясни Саутърби.

— Съгласен съм с теб — намеси се сър Луис Базилио, присъединявайки се към тях. — Ако Йан може да размахва такива пари наоколо, тези, които го подценяват по-добре да внимават. Като помислиш, купувахме „Дженеръл сторис“ по номинална миналата седмица. Сигурно си е осигурил позиции, хитър дявол!

— Да — измърмори Джонджон. — Да ме убият не мога да разбера… Боже милостиви, ако спечели сега и с Ноубъл Стар! С такъв джос може да обърне цялата бъркотия в своя полза, знаеш какви са китайците!

— Да — каза Горнт, сепвайки ги. — Но да благодарим на Бога, че не всички сме китайци. Остава да видим парите.

— Трябва да ги има, трябва да ги има — каза Джонджон. — Въпрос на престиж е.

— А, престиж. — Горнт се засмя саркастично. — 9.30, сутринта? Ако беше умен щеше да каже на обяд или 3.00 следобед, така нямаше да знаем целия ден и можеше да ни манипулира. Така както сега стоят нещата… — Горнт присви рамене. — Аз печеля и в двата случая, ако не и контрола. — Той погледна отсреща в стаята, кимна на Кейси и Бартлет, после излезе.

Бартлет хвана Кейси за ръка и я изведе на балкона.

— Какво мислиш? — попита тихо той.

— За Горнт ли?

— За Дънрос.

— Фантастично! Той е невероятен. „Японска банка“, това беше такава червена херинга — каза възторжено тя. — Сложи цялата група в приказна въртележка, това се виждаше и ако успя с тази група, значи е успял и с цял Хонконг. Ти чу какво каза Саутърби?

— Разбира се. Изглежда успя, ако се измъкне от капана на Горнт.

— Да се надяваме. — Тогава тя забеляза усмивката му. — Какво?

— Знаеш ли какво направихме току-що, Кейси? Купихме „Ноубъл хаус“ срещу обещание за 2 милиона.

— Как?

— Йан играе с моите 2 милиона.

— Това не е комар, Линк, това е сделка.

— Разбира се. Но да предположим, че не му ги дам. Всичките му карти пропадат. Ако не получи двата милиона той е свършен. Вчера казах на Горнт, че може да дръпна черджето понеделник сутринта. Да предположим, че изтегля 2-та милиона преди отваряне на борсата. Йан отива по дяволите.

Тя го гледаше ужасена.

— Няма да го направиш?

— Дойдохме тук да завладяваме и да станем „Ноубъл хаус“. Виж Йан какво направи с Билтмън, какво направиха всички. Горкото копеле, не разбра какво го цапардоса. Пагмайър направи сделка, но се изметна и мина на другата страна, прие по-изгодното предложение. Така ли стана?

— Това беше друго. — Тя го погледна с невиждащ поглед. — Ти искаш да се изметнеш, след като си направил сделката?

Бартлет се усмихна със странна усмивка, гледайки надолу към множеството.

— Може би. Може да зависи от уикенда. Горнт или Дънрос, не е ли все едно.

— Не съм съгласна.

— Да, Кейси, зная — каза спокойно той. — Но това са мои 2 милиона и моя игра.

— Да. И твоята дума и престиж! Ти стисна ръка за сделката.

— Кейси, тези момчета ще ни изядат на закуска, ако им се отдаде такъв шанс. Да не мислиш, че Дънрос няма да ни продаде, ако трябва да избира между себе си и нас?

След кратка пауза тя попита:

— Твърдиш, че сделката няма да стане, независимо от всичко?

— Искаш ли 4 милиона свободни от данъци?

— Знаеш какъв е отговорът?

— Ти си вътре с 49 процента от новата „Пар-Кон-Горнт“, свободни и чисти. Трябва да си струва.

— Още? — страхуваше се от насоката на разговора и за първи път в живота си не беше сигурна в Линк.

— Искаш ли тези 49 процента?

— В замяна на какво, Линк?

— В замяна на връщане към „Пар-Кон-Горнт“ — 100 процента.

Почувства стомаха си стегнат и го погледна, опитвайки се да прочете мислите му. Обикновено успяваше, но не след Орланда.

— Това предложение ли е?

Той кимна с глава, усмивката му беше все същата.

— Не. Не още.

Тя потрепери, страхувайки се, че би могла да приеме предложението, ако наистина бе направено.

— Радвам се, Линк. Мисля, че се радвам. Да, така е.

— Положението е ясно и просто, Кейси, Дънрос и Горнт играят играта, за да спечелят, но срещу различен залог. Защото същото положение би означавало за тях повече от 2 или 4 милиона. Ние дойдохме тук, аз и ти, за да спечелим и победим. Какво, Кейси?

— Нищо.

— Ще отида да обиколя и да видя каква е реакцията. Ще се видим в нашата ложа.

— Ами петият тур? — попита тя.

— Ще чакаме резултатите. Ще се върна преди старта.

— Забавлявай се!

Тя го проследи с очи, докато се скри от погледа й, след това се обърна и се наведе през парапета, за да се скрие от него и от всички. Едва не повърна. Ще дръпне ли черджето, ще се изметне ли?

„Господи, преди Орланда, преди Хонконг никога не би се наложило да си задавам такъв въпрос. Линк преди никога не би се изметнал от сделка, ами за Муртаг? Трябва ли да му кажа сега за Муртаг или после, защото трябва да го знае, преди 9.30 в понеделник. О Боже, никога да не бях идвала тук.“

Дъждовни капки запръскаха на стадиона и някой каза:

— Дано не стане по-лошо!

Трекът вече беше кален и много хлъзгав. Пътят пред главния вход в локви и задръстен.

Роджър Крос, Съндърс и Робърт Армстронг слязоха от полицейската кола, минаха през бариерите и пропусквателните пунктове и отидоха на служебния асансьор. От пет години, Крос беше от членовете на клуба с право за гласуване, Армстронг от една година. Крос беше и стюард. Всяка година пълномощникът на полицията предлагаше на стюардите, полицията да има своя ложа и всяка година предложението ентусиазирано се приемаше и след това нищо не се случваше.

Армстронг запали цигара. Лицето му бе набраздено от умора. Отидоха на бара и си поръчаха напитки, поздравявайки се с членове на клуба.

— Коя е тази? — попита Съндърс. Армстронг проследи погледи му.

— Това е една от нашите забележителности, мистър Съндърс. — Гласът му бе саркастичен. — Казва се Винъс Пун и е телевизионна звезда.

Винъс Пун беше облечена в дълго кожено палто и бе заобиколена от група обожатели.

— Този от лявата й страна е Чарлс Уанг — филмов продуцент, мултимилионер, кина, нощни клубове, барове и две банки в Тайланд. Ниският възрастен мъж, който прилича на бамбукова пръчка и е жилав, като такава е Фор Фингър Уу, един от местните пирати. Контрабандата е неговият доживотен занаят, много е добър.

— Да — допълни Крос. — Почти го бяхме хванали преди два дни. Мисля, че сега е в бизнеса с наркотици, разбира се, в бизнеса със злато също.

— Кой е нервният със сивия костюм? Мъжът от външната страна?

— Това е Ричард Куанг от „Хо-Пак“ — отговори Армстронг. — Банкерът. Той е сегашният или е вече предишният — как беше думата — patron!

— Интересно. — Съндърс се зазяпа във Винъс Пун. Роклята й беше с голямо деколте и екстравагантна. — Да, много. Онази там, коя е? Онази с европееца.

— Къде? О, това е Орланда Рамос. Португалка, което тук значи евроазиатка. Едно време беше любовница на Куилън Горнт. Сега, сега не зная. Мъжът е Линк Бартлет, контрабандистът на оръжие.

— А! Не е ли свързана с него?

— Вероятно, не.

— Изглежда скъпа любовница. — Съндърс пийна от питието си й въздъхна. — Възхитителна, но скъпа.

— Бих казал, много скъпа — каза Крос с неприятно чувство. Орланда Рамос беше заобиколена от няколко жени на средна възраст, всичките облечени екстравагантно. — Малко претрупани за моя вкус.

Съндърс го погледна, озадачено.

— Не бях виждал от години на едно място толкова много супер мадами — и толкова много бижута. Никога ли не стават обири тук?

Крос разтърка очи.

— В „Търф клъб“? Боже Господи, не — разбира се никой не би посмял.

Армстронг се усмихна.

— Всеки полицай тук, от най-горе до най-долу, прекарва повече от времето си в планиране на перфектен обир. Печалбата от последния ден е най-малко 15 милиона. Това ни обърква всички. Охраната е много стегната и много способна — мистър Крос я организира.

— А!

Крос се усмихна.

— Искаш ли закуска, Едуард? Може би сандвич?

— Хубава идея. Благодаря.

— Робърт?

— Не благодаря, сър. Ако нямате нищо против ще разгледам и ще ви видя по-късно.

Армстронг болезнено съзнаваше, че след седмия тур ще се върнат и ще продължат с Брайън Куок.

— Робърт е сериозен играч при залагане на конни състезания. Направи ми услуга, покажи на мистър Съндърс къде да залага и му поръчай сандвич. Аз трябва да видя дали губернаторът има свободна минута — ще се върна скоро.

— С удоволствие — каза Армстронг.

Пликът с 40 000 ХК долара, които импулсивно взе от бюрото пареше в джоба му. „Господи, да го направя ли или не? — непрекъснато се питаше, опитвайки се да реши и пропъждайки мисълта за Брайън Куок и следващия разпит — не, вече не е приятел, а обречен, високо квалифициран чужд агент, безценен улов, който случайно разкриха.“

— Робърт — Крос беше подчертано любезен, — ти свърши много добра работа днес. Много добра.

— Да — потвърди Съндърс. — Ще докладвам на министъра за това и разбира се на ЦП.

Крос тръгна към асансьора. На последния етаж отмина губернаторската ложа и влезе в ложата на Плъм.

— Хелоу, Роджър! — поздрави приветливо Плъм.

— Нещо за пиене?

— Кафе, благодаря. Какво става?

— Ще ми свалят и ризата от гърба, въпреки че някои спечелиха първия етап от куинелата. Ти?

— Току-що пристигам.

— О, значи си пропуснал представлението! — Плъм разказа за анонса на Дънрос. — Йан остави Паг, като ударен с мокър парцал.

— Или му направи страхотно предложение — обади се някой.

— Истина е.

Ложата на Плъм беше като другите, препълнена със смях, разговори, пиене и хубава храна.

— Чаят ще бъде след половин час. Роджър, аз ще тръгвам за съвещателната стая. Искаш ли да дойдеш с мен?

Съвещателната стая беше в края на коридора. Влизаше се през охранявани отвън врати. Беше малка, с маса и дванадесет стола, телефон, голям прозорец гледащ към трека и малък балкон към нея. Вътре нямаше никой. Фалшивата усмивка на Плъм изчезна.

— Говорих със Суслов.

— О?

— Бесен е за снощното нахлуване на „Иванов“.

— Мога да си представя. Нареждането е било от Лондон. Разбрах чак тази сутрин. Отвратителният Съндърс!

Плъм стана още по-мрачен.

— Да не се съмняват в теб?

— О, не. Това е практика. На специалните служби, МИ–6 и Съндърс размахват крила. Те са доста потайни и то с право, няма нищо общо със СИ. Продължавай нататък.

— Той каза, ако дойдеш, че ще е до телефонната будка. — Плъм му подаде листчето с телефона. — Ето. Ще чака пред този телефон в края на следващите три тура. Моля те обади се, каза, че е спешно. За какво е било нахълтването?

— Да подплашат КГБ, там, на кораба и то така да ги подплашат, че сами да се издънят със „Севрин“. Трябва натиск. Както със заповедта, Суслов и новият комисар да се явят в неделя в Главното управление. Това е за сплашване.

— Колкото до това, достатъчно е уплашен. — Саркастична усмивка се разля по лицето на Плъм: — Задникът му няма да функционира поне още десет години. Всички ще трябва да дават обяснения. Когато Армстронг „по погрешка“ отворил радиокабината, „Червената“ се задействала и те прилежно и без да има защо си повредили всичките съоръжения, заедно със специалните радарни скенери.

Крос сви рамене.

— „Иванов“ ще отплува и те имат достатъчно, за да ги сменят. Вината не е на Суслов или наша. Можем да изпратим рапорт до Центъра с обяснение на случая. Ако решим да го направим.

Плъм каза с присвити очи.

— Ако?

— Роузмънт и неговите хора от ЦРУ са взели чаша с отпечатъци, при обиска на „Синклер тауърс“. Отпечатъците на Суслов са по цялата чаша.

Плъм побеля.

— Господи! Сега значи е картотекиран?

— Трябва да е. Той е в нашата картотека, но не като КГБ, мисля, че само аз имам негови отпечатъци. Махнах ги от досието му преди години. Бих казал, че е въпрос на време ЦРУ да се добере до него, така че колкото по-бързо напусне Хонконг, толкова по-добре.

— Мислиш ли, че трябва да съобщим в Центъра? — неловко попита Плъм. — Те ще го обвинят по всички показатели, защото го е допуснал.

— Ще решаваме през уикенда. Познавахме Ворански от няколко години, знаехме, че може да му се вярва. Но този човек? — Крос не се доизказа, създавайки в Плъм впечатление, ме контактът му със Суслов е от скоро, също както и на Плъм. — Все пак той е незначителна фигура в КГБ. Дори не е официален заместник на Ворански и ние трябва да помислим за това.

— Наистина! — Плъм стана по-сериозен. — Аз съм сигурен, че никой не ме следеше до „Синклер тауърс“. Колкото до разкодираната каблограма — дъжд от ясно небе!

— Какво?

— Разкодираната каблограма — тази дето Суслов изпуснал на палубата на „Иванов“ и Армстронг прибрал. Трябва да решаваме за това.

Крос се обърна, за да прикрие ужаса от факта, че нито Армстронг нито Съндърс бяха споменали каблограмата.

— Каза ли ти какво е пишело там?

— Разбира се. Аз настоях.

Крос видя, че Плъм го наблюдава.

— Какво точно каза, че е написано там?

— О? Мислиш, че би могъл да излъже? — Плъм издаде вълнението си. — Беше горе-долу така: „Информирай Артър, че спазвайки неговото искане за «Първи Приоритет», беше наредено за предателя Меткин, незабавно прекъсване в Бомбай. Второ, срещата с американеца е изтеглена напред за неделя. Трето и последно: Папките на А. М. Г. остават «Първи Приоритет». Максимални усилия от «Севрин», за постигане на успех. Център!“ — Плъм облиза устни. — Така ли е?

— Да — рискувайки, каза Крос, почти мокър от напрежение. Започна да преценява постъпките на Армстронг и Съндърс. „Защо, абсолютно съзнателно, не ми казаха за това?“

— Ужасно, а?

— Да, но не е сериозно.

— Не съм съгласен. — Това определено свързва КГБ със „Севрин“ и абсолютно потвърждава съществуването на Артър и на „Севрин“.

— Да, но папките на А. М. Г. вече го бяха направили. Успокой се, Джейсън, ние сме в безопасност.

— Дали сме? Имаше много издънки по моя преценка. Доста много. Вероятно трябва да прекъснем за известно време.

— Ние сме прекъснали. Само проклетите папки на А. М. Г. ни създават главоболия.

— Да. Най-малкото за този негодник не беше точно.

— Искаш да кажеш за Банастазио?

— Да. Още не мога да разбера каква е неговата роля.

В хванатите папки на А. М. Г., Банастазио бе наречен американската връзка на „Севрин“. След случая с папките, Крос разбра от Роузмънт кой е всъщност Банастазио.

— Човекът, който го посрещна се казва Вии Сии Нгъ — каза Крос.

Плъм сбърчи вежди.

— Как се връзва тук Фотографът Нгъ?

— Не мога да разбера. Кораби, контрабанда. Той е във всякакви тъмни сделки. — Крос направи красноречив жест.

— Възможна ли е теорията на този писател? Как се казваше? Марлоу. Може ли КГБ да провежда операция в наша територия, без да са ни осведомили?

— Възможно е. Или да е работа на друг департамент, провокирана в Америка от КГБ. Или е само съвпадение. — Крос беше възвърнал самообладанието си, уплахата от каблограмата отмина. Мислеше много по-трезво. — Какво иска Суслов, което е толкова належащо?

— Коронски пристига със следобедния самолет.

Крос подсвирна.

— Центърът?

— Да. Имаше съобщение тази сутрин. Сега след повредата на кораба аз съм връзката.

— Добре. Какъв е фалшивият му паспорт?

— Ханс Мейкър, западногерманец. Ще отседне в „Севън дрегънс“ — напрегнатостта на Плъм растеше. — Виж, Суслов каза, че Центърът е наредил да подготвим отвличане на Йан и…

— Те са побъркани! — избухна Крос.

— Съгласен съм, но Суслов смята, че е единственият начин бързо да разберем дали папките са подменени и ако са, къде са скрити. Той твърди, че Коронски може да го направи. С помощта на медикаменти, може да му… изпразни главата.

— Това е лудост. Дори не сме сигурни дали са подменяни. Това е само предположение, за Бога!

— Суслов твърди, че може да се припише на Бившите вълци — тези негодници са отвлекли Джон Чен, така че биха могли да го направят и с тай-пана, заради големите пари.

— Не. Много е опасно.

Плъм избърса дланите си.

— Да се отвлече Йан в този момент ще бъде фурор за цял Хонконг. Може би това е моментът за такова нещо.

— Защо?

— „Ноубъл Хаус“ ще бъде в съвършено безредие. При всичките банкови проблеми и бедствието на стоковата борса, Хонконг отива по дяволите и това ще накара Китай да изпадне в шоково състояние. Делото ни ще отиде напред с десет години и неимоверно ще подпомогне международния комунизъм и работниците от цял свят. Боже, Роджър, не си ли уморен от това да си само куриер? Сега може да осъществим „Севрин“ без почти никакъв риск. След това за известно време прекратяваме всякаква дейност.

Крос запали цигара. Той почувства напрежението в гласа на Плъм.

— Ще го обмисля. Да го оставим за момента. Тази вечер ще ти позвъня. Суслов каза ли ти кой е американецът от каблограмата?

— Не. Каза само, че няма нищо общо с нас.

Крос се ядоса.

— Всичко тук има общо с нас.

— Съгласен съм. — Плъм го наблюдаваше. — Може да е кодова дума или нечий псевдоним.

— Възможно е.

— Имам лудо предположение — Банастазио.

— Защо той? — попита Крос, дошъл до същото заключение.

— Не зная защо, но се басирам, че тази операция, ако изобщо е операция, е замислена или най-малкото подсказана от КГБ. Това е от класиката на Сън Цу: да използваш силата на врага срещу самия него — врагът, Щатите и Китай. Силният обединен Виетнам активен антикитайски военен гарант. А?

— Възможно е. Да, има резон — съгласи се Крос. „Освен едно, — помисли той — Вии Сии Нгъ. Докато Брайън Куок не избълва нещо — Вии Сии Нгъ е един от нас.“ — Не беше склонен да мисли по друг начин за него, освен като за моден фотограф и търговец.

— Ако Банастазио е „Американецът“, ще разберем. — Той си допуши цигарата. — Друго имаше ли?

— Не. Роджър, обмисли за Дънрос. Моля те. Бившите вълци го правят възможно.

— Ще го имам предвид.

— Роджър, този уикенд ще бъде съвсем подходящо.

— Знам.

Орланда гледаше през мощния си бинокъл конете, когато стартираха за четвъртия тур. Тя стоеше в ъгъла на балкона за членове на клуба заедно с Бартлет. Той наблюдавайте нея, извивката на гърдите под тънката материя, скулите на лицето й, вълнението й.

— Хайде, Кросфайър — тихо подканяше тя, — хайде! Той е пети, Линк, о хайде, красавецо, хайде…

Той се засмя, Орланда отнесена в състезанието. Бяха уговорили да се видят тук между трети и четвърти тур.

— Ти от гласуващите членове ли си? — попита я миналата вечер той.

— О не, скъпи. Отивам с приятели. Стари семейни приятели. Още едно питие?

— Не, не благодаря — по-добре да тръгвам.

Целунаха се и той отново почувства непреодолимото й желание. Това го правеше неспокоен и изостряше нервите му през целия път на връщане и през цялата вечер.

„Ти си хванат, Стари приятелю“ — каза си той, гледайки я. Върхът на езика й докосваше устните, погледът й съсредоточен, забравил всичко, освен заложените 50 на сивия фаворит.

— Хайде… хайде… мина напред, Линк… сега е втори.

Бартлет гледаше към групата, галопираща в последната обиколка: Кросфайър малко след Уестърн Скот, кафявият скопец, съвсем малко пред него, трекът беше много лош — елин кон падна в третия тур. Сега състезателят направи решителния си устрем, Уинуел Стег, скопецът на Хавъргил, на който Питър Марлоу бе заложил, идваше от външната страна на трека, заедно с Кросфайър й Уестърн Скот, всички хвърчаха сред бурния рев на множеството.

— О хайде, хайде, хайде Кросфайър… о той спечели, спечели!

Бартлет се засмя, когато в бъркотията Орланда в изблик на радост се хвърли на врата му.

— О Линк, колко е хубаво!

Последваха нови бурни възгласи, след като на таблото се появиха резултатите, потвърждаващи реда на класиране.

— Кросфайър Плаща 5 към едно.

— Не е много — каза той.

— О много е, много, много!

Орланда никога не беше изглеждала по-хубава. С великолепна шапка, много по-хубава от тази на Кейси — веднага забеляза шапката и направи комплимент. Тя мина напред, наведе се през парапета и погледна надолу към кръга на победителите.

— Виж собственика, Вии Сии Нгъ, той е шанхаец, търговец. Баща ми го познава. — Тя му подаде бинокъла.

Мъжът, водещ окичения с гирлянди кон към кръга на победителите, беше облечен със скъпи дрехи, усмихнат, добре сложен китаец в края на петдесетте. След това Бартлет разпозна Хавъргил с неговия Уинуел Стег — вторият само с носа си след първия. На ливадката до конюшнята видя Горнт, Плъм, Пагмайър и много от стюардите. Дънрос беше близо до парапета и говореше с един по-нисък от него мъж. Губернаторът се движеше от група на група със съпругата си и антуража. Бартлет ги наблюдаваше и малко им завиждаше, собствениците с шапки и дъждобрани със съпругите и приятелките им, поздравляващи се едни други, всички те членове на вътрешния кръг, властващите в Хонконг. Всички те твърде много британци, твърде умни.

„Дали ще пасна тук по-добре от Билтмън? Разбира се. Освен ако решат да ме изхвърлят, толкова силно, колкото него. Лесно ще стана от гласуващите членове на клуба. Йан го каза. Ще бъде ли Орланда подходяща? Разбира се. Като приятелка или съпруга, все едно.“

— Кой е този? — попита той. — Човекът, който говори с Йан?

— О, това е Алексей Травкин, треньорът на тай-пан… — тя спря да говори, когато Робърт Армстронг ги приближи.

— Добър ден, мистър Бартлет — поздрави той любезно. — Вие също ли заложихте на победителя?

— Не, не аз загубих този тур. Мога ли да ви представя мисис Рамос, Орланда Рамос, груповият Робърт Армстронг.

— Хелоу. — Тя се усмихна на Армстронг и той забеляза притеснението й.

„Защо всички се страхуват от нас, невинните също както и виновните? Единственото нещо, което правим, е да прилагаме техните закони, да ги защитаваме от насилници и безбожници. Защото всеки тук нарушава някакъв закон, дори малчуганите, всеки ден, повечето дни, защото много от законите са глупави — като закона за залаганията. Така че всички са виновни, дори вие, хубава госпожице с вашата сексуална походка и обещаваща усмивка. Какво престъпление си извършил днес, Линк Бартлет, за да влезеш в капана? Не особено искрен в повечето неща. Но срещу някой възпитан от Куилън Горнт? Красива евроазиатка без път на никъде, освен надолу? Айейа! Как бих искал да си сменим местата! Да, с твоите пистолети, пари, пиленца като Кейси и това тук, срещи с негодници като Банастазио, о да — бих дал десет години от живота си, повече, защото днес се заклех, че мразя това, което трябва да върша, каквото само за Англия бих могъл да върша.“

— Вие на печелившия ли бяхте заложили? — питаше тя.

— Не, не за нещастие.

— Това е вторият й печеливш — каза гордо Бартлет.

— Ако сте попаднали на печеливша жилка, кажете кой ще спечели в петия рейс?

— Мъчех се да реша. Нямам предчувствия — какви са вашите предчувствия?

— Предвижданията са за Уининг Били, така се чува. Аз също не мога да реша. Добре, пожелавам ви късмет. — Армстронг ги остави и тръгна към гишетата на тотализатора.

Беше заложил 500 на коня от третия ред, подсигурявайки се с други залози. Винаги избираше основен залог и след това се подсигуряваше с други, надявайки се да излезе напред. Повечето пъти се получаваше. Този следобед беше изостанал, но все още не бе пипнал от 40 000 — в джоба.

В коридора се поколеба. Змията, главният инспектор Доналд С. С. Смит, тръгваше от едно гише за получаване на печалби със свитък банкноти в ръката.

— Хелоу, Робърт. Как си?

— Горе-долу. Ти пак си голяма работа?

— Опитвам се. — Змията се приближи към него. — Как вървят работите?

— По протокол. — Още веднъж на Робърт Армстронг му се догади при мисълта за червената стая.

— Не изглеждаш добре.

— Не съм много добре. Кой мислиш ще спечели петия?

— Осланям се на мнението на твоя приятел от Пара. Говори се за Пайлът Фиш. Той предсказа и за Бъкейниър, но при този трек може да има изненади.

— Да. Нещо за Бившите вълци?

— Нищо. В задънена улица сме. Претърсихме цялата местност, но при тези дъждове е безнадеждно. Тази сутрин говорих с Дайан Чен и жената на Джон Чен, Барбара. Получих само сладки приказки. Басирам се, че знаеха повече отколкото казаха. Говорих малко и с Филип Чен, той също не прояви желание да сътрудничи. Горкият много е потресен. — Змията го погледна. — Случайно Мери да знае нещо за Джон?

— Не съм имал възможност да я попитам. Ако ме оставят на спокойствие, тази вечер ще поговорим.

— Няма. — Лицето на Смит се набръчка от изкривената му усмивка. — Заложи твоите 40 на Пайлът Фиш.

— Какво 40?

— Едно малко птиче не спира да ми казва, че златното пиле е кацнало на рамото ти. Не се безпокой, поемай риска, Робърт. Там, откъдето е дошло има още много такива. Наслука! — Той си тръгна.

Армстронг го изпрати с поглед изпълнен с омраза.

„Негодникът е прав, помисли Робърт с болка в душата. — Има много, но вземеш ли веднъж, втори път и дори нищо да не предадеш, нищо да не признаеш, нищо да не гарантираш, ще му дойде времето за разплата. Това е толкова сигурно, колкото, че и утре ще съмне. Винаги идва денят за разплата. Мери има нужда от този курорт, има такава голяма нужда и сметката на брокера и всички други сметки и… О Господи, с тези акции, отиващи по дяволите. Почти съм свършен. Да са проклети парите — и липсата на пари.

40 на печелеща куинела ще оправи всички неща. Дали да заложа всичко на Пайлът Фиш? Всичко или половината или нищо. Ако е всичко, има много време за залагане по другите гишета.“

Краката го заведоха при едно от гишетата за залагане. Мнозина го познаха и чувствайки вътрешно страх, пожелаха полицията да си има своя ложа, свой тотализатор и да не се меси с честните граждани. Фор Фингър Уу беше един от тях. Набързо постави своя залог от 50 000 на куинелата — Пайлът Фиш и Бътърскот Лес и бързо се върна в стаята за членове на клуба, продължавайки да пие с удоволствие бренди със сода.

„Мръсна полиция, да плаши честните граждани — мислеше той, очаквайки завръщането на Винъс Пун. — Еееий, нейната Златна Долина заслужава всеки карат от диамантения пръстен, който й обещах миналата вечер. Два облака и дъжд преди залез и обещание за нова схватка в неделя, когато yang се възстанови.“

Внезапни бурни възгласи отвлякоха вниманието му. Бързо си проправи път през множеството на балкона. Имената на конете и жокеите в петия рейс се изписваха едно по едно върху таблото. Пайлът Фиш, номер едно, получи овации с пълно гърло; последва Стрийт Вендър, аутсайдер, втори номер; Голдън Лейди, трети. Когато светна името на номер седем, Ноубъл Стар върху таблото, последва грандиозен рев, а при последния, номер осем, фаворитът, Бътърскот Лес, възгласите бяха още по-грандиозни.

Долу при парапета Дънрос и Травкин оглеждаха трека. Беше разбит и хлъзгав, колкото по-близко до парапета, толкова по-лош. Небето отгоре потъмняло и надвиснало. Започна да пръска и последва недоволен рев от петдесет хиляди гърла.

— Отвратително, тай-пан — каза Травкин, — трекът е много лош.

— Еднакъв е за всички. — Дънрос за последен път премисли възможностите. „Ако аз съм жокеят и спечеля, ще има необятни последствия. Ако загубя, ще е много лошо. А ако бъда победен от Пайлът Фиш ще е най-лошото. Ще бъда много лесно уязвим. Не мога да си го позволя… «Ноубъл хаус» не може да си позволи да бъде обезглавен днес, утре или в понеделник. Ако Травкин язди и загуби или завърши след Пайлът Фиш ще е лошо, но не чак толкова. Това ще е джос.

Но аз няма да бъда уязвим. Ще спечеля. Искам този рейс повече от всичко на света. Няма да се проваля. Не съм сигурен в Алексей. Мога да спечеля — ако боговете са с мен. Да, но колко съм готов да заложа на боговете?“

— Иий, малки Йан — много пъти беше казвал Олд Чен-Чен, — внимавай, когато чакаш помощ от боговете, колкото и да ги молиш и обещаваш злато. Боговете са богове и те обядват, спят, скучаят и поглеждат настрани. Боговете са като хората: добри и лоши, мързеливи и силни, благи и кисели, глупави и мъдри! Нима има друга причина да са богове, айейа!

Дънрос чувстваше ударите на сърцето си и топлата, остра, сладникаво-кисела конска пот. Можеше да усети смразяващото дъха движение, властното стискане на камшика, събиране в завоите, после по правите отсечки, последно излизане от завой, болезнения и сладък кошмар на скоростта, владеенето на камшика, надминаване на самия себе си, внимателно притискане към парапета на Пайлът Фиш, изваждането му от крачка, Пайлът Фиш изостанал, финалният стълб отпред… хайде, хайде… победа…

— Трябва да решим, тай-пан. Време е.

— Да. Ти — каза той, поставяйки „Ноубъл хаус“ над себе си.

И сега, след като го реши, потупа топло Травкин по рамото.

— Победи, Алексей, за Бога.

Алексей, съсухрен и жилав, вдигна очи, кимна и тръгна да се преоблече. Както вървеше погледна към мястото, където стоеше Суслов, гледащ с бинокъла към него. Той трепна. Суслов обеща, че за Коледа Несторова ще дойде в Хонконг, ще й бъде разрешено да дойде. Ако сътрудничи. Сътрудничи и прави, каквото искат от него.

„Вярваш ли му? Не. Изобщо не, на тези лъжци, но може би този път… Господи, защо ли ми заповядват да определя среща на Йан късно вечерта на «Синклер тауърс»? Защо? Милостиви Боже, какво да правя? Не мисли, ти си стар. Стар си и скоро ще си мъртъв, но преди това трябва да спечелиш. Ако спечелиш, тай-панът, ще изпълни твоето желание. Ако изгубиш? Спечелил или изгубил, как би живял със срама да предадеш човека, който ти помогна и ти се довери?“

Влезе в стаята на жокеите.

Останал сам, Дънрос погледна таблото. Предвижданията при победа — тоталната сума набрана от залозите вече достигна два и половина милиона. Бътърскот Лес беше 3 към 1, Ноубъл Стар 7 към 1, още без обявен жокей, Пайлът Фиш 5 към 1, Голдън Лейди 7 към 1. Още е рано да се прогнозира. Травкин ще промени съотношението. Побиха го студени тръпки. Чудно дали вече не преговарят треньори и жокеи, дали не сключват в момента сделка помежду си? Боже, трябва много внимателно да следя този рейс, много внимателно.

— А, Йан!

— О хелоу, сър — Дънрос се усмихна на сър Джефри, който се приближи към него, след това погледна Хавъргил, който беше с губернатора и каза: — Пол, жалко за Уинуел Стег, направи великолепен рейс.

— Джос — отговори любезно Хавъргил. — Кой ще язди Ноубъл Стар?

— Травкин.

Лицето на губернатора се озари.

— О, много хубаво. Да, той ще направи много хубав рейс. Йан, за момент помислих, че ще се изкусиш.

— Аз бях. Още съм, сър. Ако Алексей междувременно пострада, аз ще съм жокеят.

— За доброто на всички и на „Ноубъл хаус“, нека се надяваме такова нещо да не става. Не можем да си позволим да бъдеш наранен. Трекът изглежда ужасно. Започна отново да превалява. Досега имахме късмет. Няма тежко пострадали. Ако започне сериозно да вали, може би ще си струва да помислим за прекъсване.

— Вече го дискутирахме, сър. Малко закъсняхме. Рейсът ще започне с десет минути закъснение. Ако не започне силен дъжд, хората ще са доволни.

Сър Джефри го гледаше.

— Между другото, Йан, опитах да говоря с министъра, но беше влязъл в съвещание. Оставих съобщение за него и той ще позвъни щом има възможност. Изглежда последствията от този проклет скандал Профумо отново подриват устоите на консервативното правителство. Пресата с право надава вой — естествено е при вероятността някъде да е изтекла информация. Няма да има спокойствие, докато Комисията по разследване веднъж завинаги не уточни аспектите на сигурността и не обори слуховете за това кой в какво е замесен.

— Да — каза Хавъргил. — Но, разбира се, най-лошото отмина, сър. Колкото до рапорта, сигурно няма да е благоприятен.

— Благоприятен или не, този скандал ще разбие консерваторите — каза трезво Дънрос, припомняйки си предсказанието на А. М. Г. в последното писмо.

— Мили Боже, дано не стане. — Хавъргил въздъхна. — Тези двама изменници, Грей и Бродхърст, на власт заедно със социалистическото изобилие? Ако пресконференцията им беше някаква индикация, всички трябва да си идем у дома.

— Това е нашият дом, а в последна сметка всеки рано или късно се прибира — каза сър Джефри тъжно. — Във всеки случай, Йан взе правилно решение. — Той погледна Хавъргил строго. — Както ти казах, Пол, важно е да взимаш правилни решения. Последиците ще са жалки, ако вложителите в „Хо-Пак“ бъдат пометени. И всичко това, заради неправилната преценка на Ричард Куанг и липсата на благоволение от тези, които са в състояние да помогнат, ако желаят и така да се избегне катастрофата — може би заради по-голяма печалба. Е?

— Да, сър.

Сър Джефри кимна за довиждане и ги остави.

— За какво беше всичко това? — попита Дънрос.

— Губернаторът мисли, че трябва да спасим „Хо-Пак“ — каза хладно Хавъргил.

— Защо не го направиш?

— Хайде да говорим за превземането на „Дженеръл сторис“.

— Първо да свършим с „Хо-Пак“. Прав е губернаторът, ще е от полза за всички — Хонконг и банката.

— Ти ще бъдеш в благоприятна ситуация?

— Да, разбира се.

— Би ли одобрил, ти и твоите съдружници, ще одобрите ли превземане?

— Нямам съдружници, но със сигурност ще одобря разумно превземане.

Пол Хавъргил тънко се усмихна.

— Мислех 20 цента на долар за холдинговите акции.

Дънрос подсвирна.

— Не е много.

— До понеделник вечер няма нищо да има. Вероятно ще приеме — неговите холдингови акции ще ни осигурят контрола на банката. Ние ще можем тогава да защитим 100 процента вложителите.

— Той има ли такова покритие?

— Не, но с нормализиране на борсата и с нашето благоразумно ръководене, след година-две, овладяването на „Хо-Пак“, наистина много ще ни облагодетелства. О да. И освен това нуждата от възстановяване на доверието в банките е голяма. Такова овладяване ще помогне.

— Идеалният момент за обявяване е днес.

— Съгласен съм.

Дънрос се усмихна.

— Какъв е този обрат, Пол? И защо въобще го дискутираш с мен?

— Не виждам да има някаква промяна. Доста сериозно обмислях положението на „Хо-Пак“. Една такава придобивка би подплатила благоприятно банковата ни политика. — Хавъргил го наблюдаваше. — Ще му засвидетелстваме доверие и ще му осигурим място в Управителния съвет.

— Значи ли това, че слуховете за „Биг бенк“ са верни?

— Доколкото знам, не. А що се отнася до това, защо дискутирам с теб — то отговорът е прост. Ти си директор на банката, която в момента е най-влиятелна. Освен това същата тази банка взема решително място в дейността на Управителния съвет. Та виждаш това, което правя, е разумното, нали?

— Да, но…

Очите на Хавъргил станаха още по-студени.

— Разбери, интересите на банката нямат нищо общо с това, колко си ми симпатичен, нито пък с мнението ми за твоите методи. Все пак беше прав за „Суперфудс“. Твоето предложение беше добро и дойде точно навреме, оставяйки възторжена вълна след себе си. Тази вълна ще се разпростре в целия Хонконг. Моментът беше подходящ и сега, ако ние последваме и анонсираме, че поемаме всички отговорности на „Хо-Пак“ към вложителите, това ще е нов вот на доверие. Трябва ни вот на доверие. Ако Тип Ток ни помогне с пари в брой, понеделник е „бум“ за Хонконг. Така че първата работа в понеделник е да изкупуваме акции на „Струан“. До вечерта ще имаме контрола на банката. Ще ти направя предложението още сега: ние авансираме двата милиона за „Дженеръл сторис“ в замяна на половината от акциите ти.

— Не, благодаря.

— Ще имаме всичко до следващата седмица. Ще гарантираме тези 2 милиона при всички положения, за да покрием превземането и цялостно да гарантираме предложението ти за Паг — ако не успееш ти да го защитиш.

— Аз ще го защити.

— Разбира се. Но нали нямаш нищо против да го спомена на Паг и на тази любопитна личност Хейпли?

— Ти си копелдак.

— Това е бизнес — искам контролния пакет. Твоите предшественици са го купили за нищо, практически са ги откраднали от Брукс, след като са банкрутирали. Искам да направя същото с „Ноубъл хаус“. Разбира се. Като и другите. Вероятно даже твоят американски приятел Бартлет. Откъде идват двата милиона?

— Манна небесна.

— Рано или късно ще разберем. Ние сме твоите банкери и ти ни дължиш много пари! Тип Ток ще ни измъкне ли от положението?

— Не съм сигурен, но миналата вечер той говори с мен и каза, че ще дойде следобед тук, но виждаш, още не е дошъл. Това е злокобно.

— Да. Получихме много изгодно предложение от Московската търговска банка.

— Дори ти не си толкова твърдоглав!

— Това е последният резерв, Йан. Сериозен последен резерв.

— Ще свикаш ли незабавно директорски съвет да обсъдиш предложение за превземане на „Хо-Пак“?

— Господи, не. Да не мислиш, че съм такъв глупак? Ако го направим, можеш да убедиш другите директори за продължаване на твоя заем. Не, Йан, ще говоря индивидуално с тях, както с теб. С твоето съгласие вече имам мнозинството, другите ще влязат в редицата. Нали имам твоето съгласие?

— При 20 процента за долар и пълното изплащане на инвеститорите, да.

— Може да ми се наложи да отида на 30 цента. Съгласен ли си?

— Да.

— Даваш ли дума?

— О да, имаш думата ми.

— Благодаря.

— Но ще свикаш Съвета в понеделник преди отваряне на банките?

— Съгласих се да го обмисля. Само това. Отговорът ми е НЕ. Хонконг е свободно общество, където слабите падат, а силните берат плодовете на труда си — Хавъргил се усмихна и погледна към таблото.

Предвижданията бяха паднали 2 към 1 за Бътърскот Лес, добре известно, че е добър при влажно време. Пайлът Фиш беше сега 3 към 1. Докато гледаха, името на Травкин се изписа на таблото до Ноубъл Стар и бурен рев го приветства.

— Мисля, че губернаторът не беше прав, Йан. Трябваше ти да яздиш Ноубъл Стар. Тогава щях да направя моя скромен залог за теб. Да. Щеше да се появиш със сияен ореол. Сигурно щеше да спечелиш. За Травкин не съм сигурен. Довиждане. — Той леко вдигна шапка и тръгна към Ричард Куанг, който стоеше настрана с жена си и треньора. — А, Ричард! Може ли да поговоря с теб. — Беше заглушен от възгласи, когато първият от осемте коня се появи. Пайлът Фиш водеше групата, ръмящият дъжд правеше кожата му още по-блестяща.

— Да, Пол? И аз исках да говоря с теб, но ти беше с губернатора и тай-пана. Имам план. Хайде срещу всичките ценности на „Хо-Пак“ да ми отпуснете заем от 50 мили…

— Не, благодаря, Ричард. Но аз имам предложение за теб, което е в сила до пет часа днес. Ние освобождаваме „Хо-Пак“ и гарантираме депозитите на всички вложители. В замяна купуваме твоите холдингови акции по номинална.

— Номинална? Това е една петдесета от стойността им.

— Всъщност 5 цента на долар, което е цялата им стойност. Съгласен ли си?

— Разбира се не, дю не ло мо, да не съм луд? — сърцето на Ричард щеше да се пръсне. Преди малко беше помислил, че Хавъргил ще му помогне. Вече разбираше, че пропадането му е неминуемо, колкото и да се преструваше, че не е, колкото и да не беше негова грешка, а работа на слухоразпространители и злобни глупаци, които го подведоха да участва в неудачни банкови операции. Но сега беше в менгеме. Ок ко! Сега ще бъде притиснат и каквото и да прави няма да може да се измъкне. Бедствие след бедствие и като връх неблагодарната Винъс Пун.

„Направи ме за смях пред чичо Фор Фингър, Чарли Уанг и даже пред Фотографа Нгъ, и то след като лично й занесох новото палто, което тя сега нехайно цапа в калта.“

— Ново ли? — тросна му се сутринта. — Ти казваш на това мизерно, втора ръка палто, ново?

— Ами разбира се! Да не ме мислиш за маймуна? Разбира се, че е ново. Струва ми 50 000 в брой!

Сумата бе преувеличена, но фактът, че плати в брой беше самата истина, а в такъв случай и двамата знаеха, че е неприлично да не се преувеличи. В действителност палтото му струваше 14 000 след дълго пазарене, чрез посредник, изпаднал в затруднение и още 2 000 за кожухар, който го скъси и прекрои само за една нощ, така че хем да е по мярка, хем да не бъде разпознато. Кожухарят трябваше да се закълне във всички богове, че го е продал за 42 000, въпреки че истинската стойност е 63 500.

— Пол, „Хо-Пак“ е в по-добра форма от когато…

— Ще бъда учтив и ще те помоля да си затвориш устата и да слушаш — извиси глас Хавъргил. — Дошло е време за взимане на крайно важни решения, такива, които засягат именно теб, не нас. В понеделник няма да имаш избор, освен да излезеш разорен. Знам, че борсата ще се открие именно с твоите акции.

— Но сър Луис ме увери, че…

— Виж какво, дочух, че всичко, което имаш, е вече на борсата. До понеделник вечер няма да имаш нито банка, нито акции, нито коне, нито излишни пари за палта на Винъс Пун.

— А? — Куанг побледня, съзнавайки, че жена му е само на двадесетина крачки от тях, наблюдавайки ги подозрително. — Какво палто?

Хавъргил въздъхна.

— Добре де, щом не те интересува. — Той се обърна да си върви, но Ричард го задържа за ръката.

— 5 цента е абсурдна цена. 80 цента е по-близко до това, което мога да получа на бор…

— Може би ще вдигна до 7.

— Седем ли? — банкерът започна да проклина, по-скоро, за да има време да обмисли, отколкото по друга причина. — Съгласен съм на сливане. Място в директорския съвет за десет години и заплата от…

— За пет години, при условие, че депозираш заявление за оставка без дата, че ще гласуваш, както ти наредя и заплата колкото на другите директори.

— Без предварителна оставка.

— Тогава съжалявам, няма да има сделка.

— Съгласен съм с клаузата. Колкото до заплатата. Аз…

— Не. Колкото до заплатата, съжалявам, Ричард, не искам да навлизам в безсмислен спор. Губернаторът, тай-панът и аз се разбрахме, че трябва да спасим „Хо-Пак“. Вече е решено. Ще се погрижа да запазиш престижа си. Гарантирам, че ще запазя в тайна споразумението за превземане и сме готови да го наречем сливане — впрочем, искам да го анонсирам в 5.00 часа, точно след седмия рейс. Нещо против! — Лицето на Хавъргил беше навъсено, но вътрешно се радваше. — Ако не беше анонсът на Дънрос и начинът, по който беше приет, не би помислил да направи същото. Това леке има право! Трябва да сме новатори и кой може да е по-добър от нас? Това, най-накрая, ще спре начинанието на Саутърби да ни направи равни с „Блекс“. И „Струан“ в джоба ни следващата седмица, следващата година…

— 7 цента и това е кражба — каза Куанг.

— Ще кача на 10 цента.

Куанг убеждаваше — и усукваше, почти готов да заплаче, а вътрешно бе в екстаз от неочакваното измъкване. Преди няколко минути не беше способен да плати дори храната на Бътърскот Лес за следващата седмица, да не говорим за диамантен пръстен. — Последно 30 цента!

— 11.

— Ще се самоубия — завайка се той. — Жена ми ще се самоубие, децата ми ще…

— Извинявайте, сър — каза китайският му треньор. — Състезанието се отлага с десет минути. Имате ли някакви инструкции за…

— Не виждаш ли, че съм зает, глупак! Разкарай се! — изсъска Ричард Куанг на кантонезки и се обърна към Хавъргил с последен жалък опит за уговаряне. — Съгласи се на 30 и ще спасиш един беден човек и семейст…

— 18 и това е окончателно.

— 25 и сделката е уговорена.

— Скъпо приятелче, съжалявам, но оставям последно 18. Да или не?

Ричард Куанг продължи нервно да барабани с пръсти, а в същото време хладнокръвно пресмяташе шансовете си. Беше видял искра на раздразнение в очите на опонента.

„Мръсен кучи син! Сега ли трябваше да приключиш? Междувременно до пет часа можеш да се отметнеш. Ако тай-панът разполага с това ново финансиране, може би бих имал… Не, нямам никакъв шанс. 18 цента, все пак, е три пъти началният залог. Ясно е, че си хитър негодник и твърде добър в пазаренето. Дойде ли време да приключим?“

Помисли си за Винъс Пун, как тя обиди скъпия му подарък, как нарочно потри изключително хубавите си гърди в ръката на Фор Фингър и сълзи на гняв напълниха очите му.

— О, ох — изстена жалко той, доволен от успеха на стратегията със сълзите, които изглеждаха толкова искрени. — 20, за Бога и ще ти бъда вечен роб.

— Добре — съгласи се Хавъргил, много доволен. — Ела в моята ложа в пет без петнадесет. Ще приготвя първоначалния договор за подпис — а ти оставката си без дата. В пет ще обявим сливането, а до тогава, Ричард, никому нито дума. Ако нещо се разчуе, забрави за сделката.

— Разбира се.

Хавъргил кимна и тръгна, а Ричард Куанг се върна при жена си.

— Какво става?

— Тихо! — изсъска той. — Съгласих се на сливане с „Виктория“.

— На каква цена за холдинговите?

Той сниши гласа си.

— 20 цента от, ъ, официалната — по документи.

Радост светна в очите й.

— Айейа! — каза тя и бързо сведе поглед, за да не се издаде.

— Добре се справи.

— Разбира се. И директорско място за пет години и…

— Йеее, голям престиж ще имаме!

— Да. Сега ме слушай, имаме да свършим до пет часа някои лични сделки с акциите на „Хо-Пак“. Трябва днес да купуваме на пожар, преди хиените да са надушили и да откраднат от печалбата ни. Не можем сами да го направим, защото моментално ще усетят. Кого да използваме?

Тя се замисли за момент. Отново и светнаха очите.

— Чой. Дай му 7 процента от всичко, което направи за нас.

— Ще му предложа 5 за начало, вероятно ще се съглася на 6.5 процента. Отлично! Ще използвам й Смайлър Чинг, В момента той е папуасец. Изгуби всичко. Ще разделя работата между двамата… Ще се срещнем в ложата. — Куанг важно се обърна и отиде при треньора си, ритна го по пищяла. — О, извинявай — каза за прикритие пред околните, които може да са го видели и после изсъска. — Не ме прекъсвай, когато съм зает, продажно куче! И ако посмееш да ме излъжеш, като Биг Бели Ток ще те…

— Но аз те предупредих тогава, сър — с болка в гласа отговори треньорът. — Той също знаеше за това! Не беше ли негова идеята? Не направихте ли двамата състояние?

Ок ко, ако конят ми не спечели този рейс ще кажа на чичо, да заповяда на биячите си да те размажат!

Капки дъжд поръсиха над ливадката до стадиона, където в момента разговаряха. Погледнаха небето. По трибуните и горе по балконите всички нетърпеливо чакаха. Дъждът се засили и на балкона за членове на клуба, Орланда потръпна, притеснена от вълнението.

— О Линк, отивам да заложа.

— Сигурна ли си? — попита я с усмивка, защото целия следобед я наблюдаваше как агонизира, около решението, на кой кон да заложи, първо Пайлът Фиш, след това Ноубъл Стар, след това за Уининг Били, аутсайдер, за когото я посъветваха под секрет, отново обратно на Бътърскот Лес. Прогнозите за Пайлът Фиш и Ноубъл Стар бяха еднакви 3 към 1 — в момента на обявяването, на Травкин за жокей на Ноубъл Стар, започнаха за там да текат пари, 6 към 1 за Голдън Лейди, останалите едва участваха. Тоталната разигравана сума в момента беше стигнала 4.7 милиона ХК долара. — Колко ще заложиш?

Тя затвори очи и каза бързо.

— Всичко спечелено и още… още 100! Няма да се бавя, Линк!

— Пожелавам ти късмет. Ще се видим след рейса.

— О да, извинявай, забравих от вълнение. Приятно прекарване! — усмихна му се щастлива и тръгна преди той да е успял да пита на кого ще заложи? Вече беше направил своя залог. Този рейс беше куинела, а също и втори стадий на двойна куинела. 10 000 ХК при независимо какво класиране между Пайлът Фиш и Бътърскот Лес.

Напусна балкона и се запромъква между масите към асансьора. Много хора го гледаха, някои го поздравяваха, повечето му завиждаха.

— Хай, Линк! — поздрави Билтмън.

— О, здравей! Как вървят нещата?

— Чу ли за измамата? Разбира се, ти беше там! Виж, Линк, имаш ли малко време?

— Разбира се. — Бартлет го последва по коридора, забелязващ любопитните погледи, които ги следваха.

— Слушай, хубаво е да внимаваш, когато имаш работа с тези безлични копелета. Ние бяхме дяволски сигурни, че сделката е наша, преди да стане днес гафът с „Дженеръл сторис“.

— Ново предложение ли ще правиш? — попита Бартлет.

— Зависи от главния офис, колкото до мен, бих подложил динена кора на този дяволски остров, без да се замислям.

Бартлет замълча, знаеше, че са наблюдавани.

— Слушай, Линк! — Билтмън се наведе към него и заговори още по-тихо с разкривена усмивка. — Имаш ли нещо с това момиче?

— За какво говориш?

— Евроазиатката, лекото момиче, с което говореше?

Бартлет почувства, как кръвта нахлу в главата му, но Билтмън продължи:

— Имаш ли нещо против и аз да я опитам? — той му намигна. — Да си направя среща?

— Това е… това е свободна страна — отговори Бартлет, ненавиждайки го.

— Благодаря. Има страхотно дупе. Колко взима?

Бартлет ахна, абсолютно неподготвен.

— Тя не е проститутка, по дяволите!

— Ти не знаеше ли? Хей, всички в града го знаят. Но Дики каза, че не я бива в леглото. Наистина ли е така? О, ти още не си пробвал? По дяволите, Линк, единственото, което трябва да направиш, е да й покажеш малко от зелените банкноти и…

— Слушай, кучи сине — изсъска Бартлет, заслепен от ярост, — тя не е проститутка и ако й досаждаш или само се приближиш до нея, ще те размажа. Ясно ли ти е?

— Хей, я по-спокойно. Аз не знаех, че ти…

— Сега ме разбра?

— Разбира се, няма защо да… — Билтмън заотстъпва. — По-леко. Аз попитах, така ли беше? Дики… — Той спря, изплашен от Бартлет, който се приближи. — За Бога аз не съм виновен, по-полека, а?

— Затваряй си устата и да не си се приближил до нея или!

— Разбрано, о кей? — Билтмън отстъпи още една крачка… след това се обърна и бързо изчезна.

Бартлет се поколеба, след това отиде в тоалетната и се напръска със студена вода, за да се поуспокои. Излезе от тоалетната, качи се на асансьора и отиде в ложата на Дънрос. Беше време за чая. Имаше малки сандвичи, торти, сирена и големи чайници индийски чай с мляко и захар.

Доналд Макбрайд, който минаваше на път за своята ложа, спря за момент.

— Ах, мистър Бартлет, радвам се, че ти и Кейси ще имате бизнес тук. Жалко за Билтмън, но в бизнеса всичко е оправдано. Твоята Кейси е толкова очарователна личност, трябва да бързам.

Той забързано отмина. Бартлет застана на входа.

— Хей, Линк — извика Кейси от балкона. — Искаш ли чай?

Когато се срещнаха на половината път лицето й помръкна.

— Какво е станало?

— Нищо, нищо, Кейси. — Бартлет насила се усмихна. — Застанаха ли на старта?

— Още не, но всеки момент ще са там. Сигурен ли си, че нищо ти няма?

— Разбира се. На кого заложи?

— Ноубъл Стар, на кого друг? Питър заложи на аутсайдера на доктор Гулей — Уининг Били. Не изглеждаш добре, Линк. Не е стомахът, нали?

Той кимна с глава, почувствал се по-добре от загрижеността й.

— Не, добре съм. Ти о’кей ли си?

— Разбира се. Много приятно прекарах. Питър е в страхотна форма, а доктор Тулей е голям приказливец. — Кейси се поколеба. — Радвам се, че не е стомахът ти. Доктор Тулей каза, че трябва да внимаваме, тези ужасни абърдийнски микроби. Разбира се, не можем да сме сигурни, докато не минат двадесет дни.

— Господи — измърмори Бартлет, опитвайки се да откъсне мислите си от това, което Билтмън му каза. — Почти бях забравил за Абърдийн и пожара и цялата бъркотия. Пожарът ми е, като преди милион години.

— За мен също. Колко бързо минава времето?

Гавалан стоеше наблизо.

— Това е Хонконг.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако живееш тук, никога времето не стига, с каквото и да се занимаваш. Винаги има много неща за свършване. Хора пристигат, заминават, приятели, колеги в бизнеса. Винаги има криза — наводнения, пожар, кал, бумове, скандали, възможности за бизнес, погребения, банкети, коктейли или някакво бедствие. — Гавалан се отърси от възбудата. — Това е малко място и скоро започваш да познаваш всички хора от твоя кръг. Освен това нали сме на кръстопът и дори да не си от „Струан“, винаги си в движение, планираш, правиш пари, рискуваш пари, за да спечелиш повече или заминаваш за Тайван, Банкок, Сингапур, Сидни, Токио, Лондон или където и да е. Това е магията на Азия. Виж какво стана, откакто сте тук: горкият Джон Чен беше отвлечен и убит, на самолета ви откриха оръжие, след това пожарът, бъркотията на борсата, Горнт преследва нас, ние него. И сега банките може да са затворени в понеделник или ако Йан е прав, понеделник ще е ден на „бум на акциите“. И ние сме заедно в бизнеса… — Той се усмихна уморено. — Какво мислиш за нашето предложение?

Кейси задържа коментара си и погледна Бартлет.

— Велико — Бартлет мислеше за Орланда. — Мислиш ли, че Йан може да обърне нещата?

— Ако изобщо някой може, това е той. — Гавалан тежко въздъхна. — Да се надяваме, това е единственото, което можем да правим. Заложихте ли вече?

Бартлет се усмихна и Кейси се почувства по-добре.

— На кого си заложил, Ендрю?

— Ноубъл Стар и Уининг Били за куинелата. Довиждане засега.

— Странно виждане за Хонконг. Има право. Щатите изглеждат на милион километри.

— Да, всъщност не са.

— Искаш ли да останеш тук, Кейси?

Тя го погледна, учудена.

— От теб зависи, Линк.

Той бавно кимна.

— Мисля да си взема един чай.

— Хей, аз ще ти го донеса — видя на вратата Муртаг и сърцето й подскочи. — Ти не познаваш нашия банкер, Линк. Ще го доведа да се запознаете.

— Хай, Дейв.

— Хай, Кейси, виждала ли си, тай-пана?

— Зает е до края на този тур. Да или не? — прошепна нетърпеливо тя, застанала с гръб към Бартлет.

— Отговорът е, може би. — Муртаг нервно избърса челото си и свали мокрия дъждобран. Очите му бяха зачервени. — Не можах да взема цял час такси! Господи!

— Може би, какво?

— Може би, може би. Изложих им плана и те ми казаха да си отнеса задника у дома, защото съм се побъркал. После, като се поуспокоиха, обещаха да ме потърсят. Тези твърди глави позвъниха в 4.00 и ме накараха да повторя всичко отначало, тогава самият С. Ж. се обади. — Муртаг красноречиво повдигна нагоре очи. — С. Ж. каза, че главата ми е пълна с лайна, че съм се побъркал и ми затвори.

— Но ти каза „може би“. Какво се случи после?

— Отново се обадих и говорих пет часа от последните десет, опитвайки се да обясня блестящата перспектива, след като безразсъдният ти план ми взе акъла. — Муртаг неочаквано се ухили. — Хей, ще ти кажа нещо, Кейси. Сега С. Ж. повече от сигурно знае, кой е Дейв Муртаг III!

Тя се засмя.

— Не споменавай никому нищо тук. На никого, освен на тай-пана, о’кей?

Той я погледна с болка.

— Мислиш ли, че ще тръгна да разказвам наляво и надясно, че са ми накълцали задника за хамбургери?

Избухнаха възгласи и някой от балкона извика:

— Приближават старта!

— Бързо — Кейси го подкани, — отивай да заложиш на куинелата. 1 и 7. Бързо, докато още има време.

— Кои са те?

— Няма значение. Нямаш време. — Бутна го леко и той бързо тръгна. Тя се съвзе, взе чаша и се отправи към Бартлет и другите.

— Вземи си чая, Линк.

— Благодаря. Къде му каза да заложи?

— Едно и седем.

— Аз заложих на едно и осем.

Вниманието им бе отвлечено от нов рев на тълпата. Конете минаха в галоп и закръжаха покрай вратата. Видяха Пайлът Фиш да препуска, жокеят му изправен, коленете стегнати, здраво хванал юздите, насочващ го към неговата стартова позиция. Жребецът не беше още готов, разтърси грива и се разцвили. В отговор Голдън Лейди и Ноубъл Стар потръпнаха, разшириха ноздри и изцвилиха. Пайлът Фиш започна да тропа, изправи се на задните си крака и размаха копита във въздуха. Всички затаиха дъх. Жокеят Блуи Уайт изруга тихо и се вкопчи в гривата му.

— Хайде, приятел — извика той, опитвайки се да го успокои. — Дай им да видят дрънкулките ти!

Наблизо беше Ноубъл Стар с жокей Травкин. Кобилата бе подушила жребеца и стана неспокойна. Преди Травкин да успее да предотврати реакцията й, тя се изви назад и бутна задницата си в Пайлът Фиш, който кривна настрана, сепнат. Блъсна аутсайдера Уининг Били, дорестия скопец, който се бе отправил към стартовата си вратичката. Скопецът нервно разклати грива, отстъпи няколко крачки встрани, почти щеше да стъпче Локинвър, друг кафяв скопец.

— По дяволите, Алексей, оправи се с коня си!

— Разкарай се от пътя ми, блюдолизец — възропта Травкин, усещайки с колене нервните потръпвания на Ноубъл Стар.

Стоеше изправен на коня, стараейки се да бъде колкото може по-високо, хванал изкъсо юздите и се чудеше дали все пак треньорът на Пайлът Фиш не е намазал гърдите и хълбоците на жребеца с мускус, който допълнително да раздразни кобилите. Това беше стар номер.

— Хайде! — подкани стартьорът. — Джентълмени, закарайте конете си по отделенията!

Няколко бяха вече там. Кафявата кобила, Бътърскот Лес — всеобщата фаворитка, ровеше неспокойно с копита, разширила ноздри възбудена от предстоящото състезание и близостта на жребеца, който я караше да тръпне. Тя беше в отделение осем, Пайлът Фиш влизаше в момента в номер едно. В номер три беше Уининг Били — между Стрийт Вендър и Голдън Лейди. Тяхната миризма го раздразни. Преди вратата да успее да се затвори, той се дръпна назад и почувствал се на свобода, започна да дърпа юзди, да тръшка глава и да се върти като танцьор. Всичко това върху хлъзгавия трек, едва не събори Ноубъл Стар, която ловко избегна сблъсъка.

— Алексей, идвай! — извика стартьорът. — Хайде, побързай!

— Добре — отвърна Травкин, макар, че не бързаше.

Той познаваше достатъчно добре Ноубъл Стар и насочи кафявата, нервна кобила далеч от жребеца, оставяйки я да се вдигне на задните си крака, да се разхлади и успокои.

— Спокойно, малката — напевно й говореше той. Искаше да ги забави, да ги извади от равновесие, останал единствен извън старта. Светкавица разкъса източното небе, но не й обърна внимание, както и на зловещия тътен. Дъждът се усили.

Цялото му същество бе ангажирано. Точно след претеглянето, един от жокеите боязливо се приближи до него.

— Мистър Травкин — тихо му подшушна той, — не трябва да спечелите.

— О така ли? Кой каза?

Жокеят само вдигна рамене.

— Кой е победителят?

Ново вдигане на рамене.

— Ако треньорите и жокеите предварително са определили победителя кажи им, че аз нямам нищо общо с това и никога не съм имал, не в Хонконг.

— Ти и тай-панът спечелихте с Бъкейниър, това трябва да ви е достатъчно.

— Задоволява ме, но в този рейс изпитанието е за мен.

— Имаш право, приятел. Ще им предам.

— На кого ще предадеш?

Жокеят си отиде. Съблекалнята беше шумна и вътре силно миришеше на пот. Травкин добре знаеше кой беше подбудителят, кой предварително урежда състезанието. Никога не беше участвал в такива сделки. Не защото беше по-честен или по-малко нечестен. Неговите нужди бяха малки. Предварително нагласената победа не го вълнуваше и парите не го радваха.

Стартьорът стана нетърпелив.

— Хайде, Алексей! Побързай!

Той подкани с шпори Ноубъл Стар и влязоха в нейното отделение. Вратата щракна зад тях. Моментна тишина. Сега бяха готови за стартовия сигнал.

63

16:00 часа

В стартовите кабинки жокеите заравяха нервно пръсти в гривите на конете си. После вратичките се отвориха и след една безумна секунда осемте коня се понесоха в галоп по правата, преминаха в пакет покрай стълба на финиша и се втурнаха в първия завой. Ездачите върху гърбовете им се бяха снишили един до друг, някои направо се допираха, конете, навлезли в темпо, профучаха по кривата на завоя от първата четвърт на пистата, след което излизаха на далечната права. Пайлът Фиш вече водеше с половин дължина откъм перилата, Бътърскот Лес беше в добра позиция, но не бе излязла още на правата, редом препускаше Уининг Били, поизостанал малко от Ноубъл Стар, която беше от външната страна и се буташе в останалите за по-добро място в групата. Жокеите знаеха, че всички бинокли са насочени към тях и ако решат да се дърпат и си пречат, трябва да го правят предпазливо и ловко. Бяха предупредени, че на тях са заложени милиони и една нечестна постъпка би им коствала бъдещето.

Коне и ездачи преминаха шумно завоя, обливайки с кал изоставащите. Като излязоха на правата, все още в пакет, блъскайки се за позиция, конете удължиха крачка. Уининг Били ускори ход и се изравни с Бътърскот Лес, само на половин дължина зад Пайлът Фиш, който продължаваше да води, а останалите се бяха събрали на куп в очакване на своя шанс. Пришпорена от ездача си, Бътърскот Лес подскочи и изпревари Пайлът Фиш, изостана и после пак го задмина, а той не се отделяше от перилата.

Травкин яздеше в основната група от външната страна на пистата, но после пришпори кобилата и тя ускори ход, приближавайки се до водачите, като подбра и останалите и едва не се блъсна в Локинвър. Дъждът се усили, от което очите на жокея смъдяха, а стегнатите му колене и крака вече го наболяваха. Конете навлязоха в завоя на по-малко от една дължина разстояние помежду им. Завивайки по кривата, те се струпаха в пакет, за да се възползват от ъгъла, и тогава изневиделица се появи камшик и шибна Травкин по китките. От изненада и болка той отпусна за миг юздите и едва не загуби равновесие. За частица от секундата се овладя. Не разбра откъде дойде ударът, а и не го интересуваше — вече бяха доста навътре, в завоя и ездата бе трудна. Изведнъж сивият аутсайдер Кингплей, който бягаше до перилата точно зад Пайлът Фиш, се подхлъзна и залитна, земята се завъртя пред очите на жокея му и двамата се стовариха върху перилата, като повлякоха и други два коня след себе си. Хиподрумът скочи на крака.

— За Бога, кой падна…

— Да не е… Ноубъл Стар…

— Не, не е… Уининг Били…

— Не, той е трети… — Хайде, за Бога…

Сред врявата в съдийската стая се разнесе гласът на Дънрос, който не отлепваше очи от бинокъла:

— Кингплей падна… Кингплей, Стрийт Вендър и Голдън Лейди… Голдън Лейди се изправи, но, за Бога, жокеят е ранен… Кингплей не може да стане… ранен е…

— Кой води, кой води?

— Бътърскот Лес с един нос, после е Пайлът Фиш откъм перилата, Уининг Били и Ноубъл Стар бягат един до друг. Навлизат в последния завой, Лес води с една глава, останалите я следват по петите…

Дънрос гледаше препускащите коне с примряло сърце и нарастващо вълнение.

— Давай, Алексей…

Викът му се сля с останалите, Кейси също не бе по-малко възбудена, само Бартлет гледаше безучастно.

В ложата на „Блекс“ Горнт също като тай-пана не отлепваше очи от бинокъла и едва сдържаше вълнението си.

— Давай — прошепна той, като видя как Блуи Уайн пришпорва Пайлът Фиш на завоя, Ноубъл Стар се бе пласирала добре от външната страна, а Уининг Били препускаше редом с Лес, която май водеше с една глава, но поради ъгъла на завоя беше трудно да се прецени.

Травкин усети ново шибване по ръцете си, но не му обърна внимание, набирайки малко преднина на завоя, останалите пет коня го следваха на сантиметри, досами перилата препускаше Бътърскот Лес.

Блуи Уайт разбра, че е дошло време за финалния спринт. Десет ярда, пет, четири, три, два, сега! На излизане от завоя той шибна Пайлът Фиш. Жребецът се стрелна напред, на сантиметри от перилата, и излезе на правата, секунда по-късно бе пришпорена и Бътърскот Лес, защото жокеите знаеха: сега или никога.

Приведен до врата на Ноубъл Стар, Травкин се наклони към ухото й и извика по казашки, кобилата откликна на този първобитен зов и удължи крачката си, ноздрите й бяха широко отворени, по устата й имаше пяна. Петте коня вече препускаха запъхтени по правата, Ноубъл Стар от външната страна, Уининг Били на сантиметри пред Лес, гърбовете на всички окъпани в пот, Лес и Пайлът Фиш се редуваха във воденето, после и петнистият скопец Локинвър направи заявка за победа, като изпревари Пайлът Фиш и зае позиция до перилата, всички камшици бяха размахани и шпорите забити, съществуваше само стълбът на финиша отпред.

Оставаха сто ярда.

Трибуните, балконите и ложите ревяха като един. Дори губернаторът удряше по перилата на балкона:

— Давай, Бътърскот Лес!

Долу, до стълба на финиша Найн Карат Чу едва не бе премазан в перилата под натиска на устремената напред тълпа.

Деветдесет ярда, осемдесет… пръски кал, изпънати като струни коне, завладени от възбудата и оглушителния рев.

— Лес се откъсва…

— Не, виж, Пайлът Фиш…

— Божичко, Локинвър…

— Уининг Били…

— Давай, давай, давай…

Травкин забеляза приближаващия се стълб на финиша. Проблесна нова светкавица. С крайчеца на окото си зърна Локинвър на една глава пред себе си, после Лес, сега пък Уининг Били, Пайлът Фиш се устреми напред и пое водачеството, пак Уининг Били, Локинвър по петите му.

Блуи Уайт забеляза обещаната му пролука и даде последен напън на коня си. Жребецът се втурна напред, изравни се с Бътърскот Лес и я подмина. Поведе с една глава. Ездачът му забеляза как нищо неподозиращият жокей на Лес я шибна и я подкани с викове. Травкин нададе ликуващ рев и Ноубъл Стар се напрегна с всички сили. Петте коня изминаха последния ярд глава до глава, водеше Пайлът Фиш, после Уининг Били, последна Ноубъл Стар, само на една глава зад тях, само на нос, на ноздра, тълпата беше като обезумяла, конете препускаха в пакет, Ноубъл Стар от външната страна, Уининг Били на сантиметри напред, последна Лес, после Пайлът Фиш, който пак набра преднина.

Четиридесет… тридесет… двадесет… петнадесет.

Ноубъл Стар излиза със сантиметри напред, после Пайлът Фиш, после Лес, пак Ноубъл Стар… Уининг Били… вече бяха подминали стълба на финиша, но никой не знаеше кой е победил. Травкин беше сигурен, че е загубил. Той дръпна рязко юздата и я скъси с два инча в желязната си ръка, това почти незабележимо движение беше достатъчно да обърка ритъма на кобилата и тя се подплаши. Изцвили и се строполи в калта, като хвърли ездача си върху перилата. Едва не падна и Лес, но се задържа на крака, останалите три коня не бяха засегнати. Травкин усети, че полита напред, а после настъпи невъзможна, разкъсваща дробовете и пронизваща главата му тъмнина.

Тълпата ахна и мигновено забрави за надбягването. Блесна нова светкавица, настъпи хаос, едновременно с разнеслия се тътен рукна пороен дъжд.

— Пайлът Фиш с един нос…

— Глупости, Ноубъл Стар на косъм…

— Грешиш, старче, Пайлът Фиш…

— Дю не ло мо!

— Божичко, какво надбягване…

— За Бога! Виж! Съдията вдига червен флаг…

— Къде? О, Господи! Кой е направил фал…

— Нищо не видях, а ти…

— Не. Трудно е в този дъжд, дори с бинокъл…

— Ами сега? Тия проклети съдии, само да не отнемат победата на коня ми, за Бога…

Дънрос се бе втурнал към асансьора в момента, в който видя Ноубъл Стар да пада и хвърля Травкин. Не успя да разбере защо. Травкин бе достатъчно умен.

Коридорът беше пълен с хора, които чакаха асансьора и говореха в един глас, без да се изслушват:

— Ние победихме с една ноздра…

— За какво е червеният флаг? Ноубъл Ст…

— За какво е червеният флаг, тай-пан?

— Това ще кажат съдиите.

Когато се отвориха вратите, притича и Горнт и всички се натъпкаха в асансьора, на Дънрос му се искаше да изреве, вбесен от забавянето.

— Пайлът Фиш победи с един нос, Йан — надвика Горнт врявата, целият зачервен.

— Ама че надбягване!

— Някой знае ли за какво е червеният флаг?

— Знаеш ли, Йан? — попита Горнт.

— Да — отговори Дънрос.

— Заради Пайлът Фиш ли?

— Знаеш процедурата, Куилън. Съдиите първо разследват, после излизат със съобщение.

Той погледна кафявите безизразни очи и разбра, че неприятелят му е обезумял от ярост, задето не е съдия.

„И никога няма да станеш, копеле такова. Ще гласувам против, докато съм жив.“

— Заради Пайлът Фиш ли, тай-пан? — извика някой.

— За Бога — отвърна той. — Знаете процедурата.

Асансьорът спираше на всеки етаж. Нови собственици на коне и приятели се качваха. Нови викове за страхотното надбягване, но за какво по дяволите е червеният флаг? Най-после стигнаха партера. Дънрос се втурна на пистата, където няколко ma-foo и официални лица бяха заобиколили свития неподвижно на земята Травкин. Ноубъл Стар се бе изправила невредима на крака и сега галопираше без ездач, а помощниците от конюшните се опитваха да й препречат пътя. На завоя в горния край на пистата агонизираше дорестият скопец Кингплей със счупен крак и стърчаща навън кост. До него бе приклекнал ветеринарят. Звукът от изстрела потъна в рева на нетърпеливите зяпачи, които вперили погледи в таблото очакваха решението на съдиите.

Дънрос приклекна до лежащия в безсъзнание Травкин, над който един ma-foo държеше разтворен чадър.

— Как е той, докторе?

— Като по чудо не се е ударил в перилата. Жив е, тай-пан, поне засега — отвърна нервно д-р Менг, съдебният патолог, привикнал повече да борави с мъртви тела, отколкото с живи пациенти. — Нищо не мога да кажа, преди да е дошъл в съзнание. Няма външни признаци за кръвоизлив. Вратът… и гърбът изглеждат наред… Нищо не мога още да кажа…

Притичаха двама санитари от „Сейнт Джон“ с носилка.

— Къде да го отнесем, сър?

Дънрос се огледа.

— Сами — повика той един от прислужниците, — повикай д-р Тулей. Той трябва да е в ложата ни.

После се обърна към санитарите:

— Отнесете мистър Травкин в линейката, докато дойде д-р Тулей. Какво става с другите трима жокеи?

— Двамата са се отървали само с уплаха. Третият, капитан Петикин, си е счупил крака, но вече са го шинирали.

Мъжете положиха много внимателно Травкин на носилката. Дойде Макбрайд, след него Горнт и други.

— Как е той, Йан?

— Не знам. Засега изглежда наред.

Дънрос повдигна леко едната ръка на Травкин и я огледа. Като че ли на далечния завой забеляза удар с камшик, при който Травкин бе трепнал. Дясната му ръка сега беше обезобразена от голям червен белег. Лявата също.

— От какво ли може да е това, д-р Менг?

— О! Сигурно от юздата — продължи по-уверено дребничкият лекар. — А може да е от удар с камшик или… при падането.

Горнт гледаше безмълвно, но вътрешно кипеше от яд.

„Как може да е толкова глупав Блуи Уайт, когато всичко бе така добре уредено предварително, с една казана дума тук и някакво обещание там. Половината от този проклет хиподрум трябва да го е видяла.“

Дънрос огледа пребледнялото лице на Травкин. По него не се забелязваха никакви белези, освен неизбежните ожулвания. Само от носа му се стичаше струйка кръв.

— Вече се съсирва. Това е добър признак — обади се д-р Менг.

Приближи се забързан губернаторът.

— Как е той?

Дънрос повтори думите на лекаря.

— Ама че лош късмет, така да се подплаши Ноубъл Стар.

— Да.

— За какво е червеният флаг, Йан?

— Тъкмо сега ще го обсъждаме, сър. Искате ли да присъствате?

— О, не, не, благодаря. Ще бъда търпелив. Исках само да се уверя, че Травкин е добре.

Сър Джефри усети дъжда по гърба си. Погледна към небето:

— Проклето време — сякаш няма намерение да спре. Ще продължавате ли надбягванията?

— Ще предложа да ги отменим или отложим.

— Добра идея.

— Да — обади се Макбрайд. — Съгласен съм. Не можем да си позволим втори нещастен случай.

— Йан, когато имаш време — каза сър Джефри, — аз ще бъда в ложата си.

Дънрос наостри уши.

— Говорихте ли с министъра, сър? — попита колкото се може по-нехайно той.

— Да — отвърна сър Джефри също толкова нехайно. — Да, той ми се обади по личния телефон.

Тай-панът изведнъж си спомни за Горнт и останалите.

— Ще ви изпратя, сър. — Обърна се към Макбрайд: — Веднага се връщам — после тръгна с губернатора към асансьора.

Като останаха насаме, сър Джефри промърмори:

— Мястото май не е много подходящо за лични разговори.

— Можем да огледаме пистата — Дънрос тръгна към перилата, като мислено се молеше. — Състоянието й е ужасно, нали? — посочи той към тревната покривка.

— Да — сър Джефри също се извърна с гръб към останалите. — Министърът беше много обезпокоен. Предостави на мен да взема решение за Брайън, в случай, че преди това Съндърс и Крос се съгласят да го освободят.

— На вас те със сигурност не биха отказали, сър — Дънрос си припомни разговора от предишната вечер.

— Мога само да им дам съвет. Ще ги посъветвам, че освобождаването е наложително само ако ти ме увериш, че е така. Ти лично.

— Разбира се — отговори бавно Дънрос. — Но Хавъргил, Саутърби или някой друг банкер определено биха имали по-голям авторитет.

— По банковите въпроси, да, Йан. Но аз искам и твоето лично уверение и съдействие.

— Сър?

— Не те, а ти трябва да уредиш този въпрос, и то много внимателно. А съществува и проблемът с папките. Папките на А. М. Г.

— Какво за тях?

— Кажи ми истината. Мистър Съндърс ми разказа за снощния ви разговор.

Сър Джефри запали пура. След като тай-панът му се обади сутринта, той веднага повика Крос и Съндърс да обсъди с тях въпроса, преди да се обърне към министъра. Съндърс повтори опасенията си, че докладите може да са фалшифицирани. Беше съгласен да освободят Куок само ако е сигурен в тях. Крос бе предложил да разменят Куок за Фонг Фонг и останалите. Сър Джефри погледна изпитателно Дънрос:

— Е, Йан?

— Тип Ток трябва, или по-скоро трябваше, да пристигне тази сутрин. Да приема ли, че мога да отговоря положително на предложението му?

— Да, стига преди това да си получил съгласието на Съндърс и Крос.

— Вие можете ли да ми го гарантирате?

— Не. Министърът беше категоричен. Ако искаш да ги попиташ, те са на трибуната на клубните членове.

— Знаят ли резултата от разговора ви?

— Да. Съжалявам, но министърът беше съвсем недвусмислен — сър Джефри добави меко: — изглежда славата за справедливостта и честността на сегашния тай-пан на „Ноубъл хаус“ е стигнала и до тези свети места. И министърът, и аз се осланяме на нея.

Вниманието им бе отвлечено от избухналите аплодисменти. Ноубъл Стар бе пробила кордона от ma-foo и премина покрай тях, като разпръсна служебните лица и момчетата от конюшните.

— Може би първо трябва да се заемеш с червения флаг. Аз ще бъда в ложата си. Ела да пием чай или коктейл.

Дънрос му благодари и забърза към съдийската стая доста объркан.

— А, Йан — възкликна разтревожено временният председател Т’Чънг при влизането на Дънрос в стаята, където се бяха събрали вече всички съдии. — Наистина трябва бързо да вземем решение.

— Ще бъде трудно без показанията на Травкин — отвърна Дънрос. — Кой от вас е видял Блуи Уайт да го удря?

Само Макбрайд вдигна ръка.

— Значи само ние двамата от дванадесет — Дънрос забеляза, че Крос го гледа. — Аз съм сигурен. А и по двете му ръце има белези. Д-р Менг каза, че може да са от камшик или от юздата при падането. Паг, ти какво мислиш?

Пагмайър наруши неловката тишина:

— Не видях нищо злонамерено. Гледах много внимателно, защото бях заложил 1000 долара на Ноубъл Стар. И да е имало удар, изглежда не й е повлиял особено. Не я видях да се стъписва, нито тя, нито някой друг кон, освен Кингплей. До стълба Ноубъл Стар бягаше добре, а камшици размахваха всички.

Той подхвърли една от снимките на фотофиниша.

Дънрос я вдигна. Снимката показваше точно това, което и той бе видял: Пайлът Фиш на един нос пред Ноубъл Стар, на ноздра пред Бътърскот Лес и на един нос пред Уининг Били.

— Те всички размахваха камшици — продължи Пагмайър — включително и на завоя. Дори и да е имало удар, може да е бил съвсем случаен.

— Шити?

— Трябва да призная, че гледах моя Стрийт Вендър и проклинах Кингплей. Стори ми се, че кобилата ти е победила Пайлът Фиш. Разпитахме останалите треньори и те, хм, нямат официални оплаквания. Съгласен съм с Паг.

— Роджър?

— Нищо нередно.

— Джейсън?

За негова изненада Плъм поклати глава в знак на несъгласие и Дънрос се сети отново за А. М. Г. и за странното му обвинение към Плъм за връзката му със „Севрин“.

— Всички знаем за шмекериите на Блуи Уайт — каза Плъм. — Дори се наложи да го предупредим преди състезанието. Щом тай-панът и Доналд казват, че са го видели, аз предлагам да гласуваме за лишаването му от състезателни права и за дисквалификация на Пайлът Фиш.

Дънрос поиска мнението и на останалите съдии, но те се колебаеха.

— Да влязат жокеите, Уайт последен.

Повикаха ги. Мънкаха едно и също с малки разлики: били прекалено заети със собствените си коне, за да забележат нещо.

Всички съдии погледнаха с очакване към Дънрос. Той ги изгледа, като съзнаваше много добре, че ако сега каже: предлагам да гласуваме за лишаване на Блуи Уайт от състезателни права заради некоректността му и за дисквалификация на Пайлът Фиш, всички те ще се съгласят и ще гласуват.

„Аз го видях, Доналд също, а и другите. Този удар стъписа Алексей за фатална частица от секундата. Но дори и да е така, трябва да призная, че не това костваше победата на Ноубъл Стар. Аз сам я провалих. Алексей не беше удачен избор. Трябваше при възможност на втория завой да избута Пайлът Фиш към перилата или да шибне Блуи Уайт през лицето, не през ръцете, както бих направил аз, о, да, без колебание. Да не говорим за другите съображения.“

— За мен е извън всякакво съмнение, че имаше удар — каза той. — Но дали е било случайно, или преднамерено, това едва ли и Алексей би могъл да каже. Не това обаче бе причината за загубата на Ноубъл Стар според мен и затова предлагам да накажем Блуи с предупреждение и да признаем резултата.

— Чудесно — отдъхна си Шити Т’Чънг и се усмихна. Останалите също си отдъхнаха, на никой не му се искаше да влиза в конфликт с тай-пана, най-малкото на Пагмайър. — Има ли против? Чудесно! Да предоставим фотофиниша на пресата и да обявим резултата по високоговорителя. Ти ли ще направиш това, тай-пан?

— Да. А останалата част от програмата? Вижте, дъждът вали като из ведро. Имам идея…

Разнесе се радостен вик и всички се засмяха.

— О, много добре, много добре!

— Прекрасно! — възкликна Дънстън Бар.

— Мошениците ще има над какво да се замислят — подметна Пагмайър.

— Страхотна идея, тай-пан! — поздрави го Макбрайд. — Прекрасно!

— Отивам до контролния център. Защо не повикаш Блуи и не го посплашиш малко, а?

Пагмайър го спря:

— Една дума, Йан?

— Може ли малко по-късно?

— Разбира се. Роджър, може ли да поговорим?

— Да. Ще бъда долу със Съндърс, на трибуната на клубните членове.

— Не в ложата ти?

— Не. Комисарят ще дава там прием, отстъпих му я.

— Йан?

— Да, Джейсън?

— Мислиш ли, че планинското рали утре ще се състои?

— Ако продължава така, не. Всичко там ще се превърне в тресавище. Защо?

— Нищо. Мислех в неделя следобед да дам коктейл по случай удара ти със „Суперфудс“.

Шити Т’Чънг се закиска.

— Чудесна идея! Браво, Йан! Видя ли каква физиономия направи Билтмън?

— Свободен ли си тогава, Йан? Няма да каня Билтмън — добави Плъм всред всеобщ смях. — Ще бъде в апартамента на компанията в „Синклер тауърс“.

— Съжалявам, рано следобед заминавам за Тайпей.

Пагмайър го прекъсна с внезапна загриженост:

— Няма ли да си тук в понеделник? Ами документите и всичко останало?

— Няма проблеми, Паг. В 9.30 приключваме — обърна се към Плъм: — Джейсън, ако пътуването до Тайпей отпадне или се отложи, ще дойда.

Дънрос си тръгна, не проумяващ приятелското държание на Плъм. Във всички управителни съвети, в които заседаваха заедно, той обикновено беше против него и вземаше страната на Горнт и Хавъргил, особено в съвета на „Виктория“.

Пред съдийската стая те бяха струпали на групички разтревожени репортери, собственици на коне, треньори и зяпачи. По целия път до контролния център Дънрос отбиваше вълни от въпроси. Стигна до последния етаж.

— Здравейте, сър — поздрави го говорителят. Стъклената кабинка с великолепен изглед към пистата беше изпълнена с напрежение. — Чудесно състезание, жалко за… Носите ли решението? Блуи е, нали, всички видяхме камшика…

— Мога ли да ползвам микрофона?

— О, разбира се.

Мъжът бързо се отдръпна и Дънрос седна на мястото му. Натисна копчето.

— Говори Йан Дънрос, упълномощен съм да направя две съобщения от името на съдиите.

Възцари се пълна тишина. Петте хиляди зрители по трибуните затаиха дъх, забравили за дъжда.

— Първо, резултатите от петата серия — мъртва тишина, нарушавана само от ромоленето на дъжда. Дънрос пое дълбоко дъх: — Пайлът Фиш с един нос пред Ноубъл Стар, на косъм след нея Бътърскот Лес… — последните думи бяха удавени във викове на одобрение и недоволство, на щастие и възмущение, целият хиподрум крещеше, спореше, одобряваше, проклинаше; най-удивен беше Горнт, убеден, че всички като него са видели жокея му и той е наказан, а резултатът анулиран. Всред всеобщата врява на таблото светнаха печелившите числа: едно, седем, осем.

Дънрос изчака за момент и повтори на кантонезки, тълпата се поумири, насъбралата се тревога се бе уталожила, тъй като съдийското решение беше окончателно.

— Второ, поради лошото време и неблагоприятните условия съдиите решиха да отменят останалите серии… — публиката изстена, — … всъщност да ги отложат за следващата събота, когато ще се проведе специално състезание — внезапен оглушителен рев и нова вълна на възбуда по трибуните. — Ще се проведат 8 серии, като в петата ще се състезават днешните участници, Пайлът Фиш, Бътърскот Лес, Уининг Били, Стрийт Вендър, Голдън Лейди, Локинвър и Ноубъл Стар. Специален реванш с двойни залози, допълнителни 30 000…

Нови одобрителни възгласи, аплодисменти, викове и някой в кабинката се обади:

— Страхотна идея, тай-пан! Ноубъл Стар ще види сметката на черния звяр!

— О, не, няма! Бътърскот…

— Чудесна идея, тай-пан…

Дънрос продължи по микрофона:

— Съдиите ви благодарят за непрестанната подкрепа. — Повтори го на кантонезки, като добави и на двата езика: — След няколко минути ще последва още едно специално съобщение. Благодаря!

Нов вик на одобрение и стоящите на дъжда забързаха на сушина или към печелившите гишета. Всеки говореше, въздишаше, проклинаше или благославяше боговете, изходите се задръстиха от дълги опашки. Само притежателите на печелившите двойни числа, осем и пет във втората серия, едно и седем в петата, гледаха като парализирани таблото в очакване на курса на печалбите.

— Друго съобщение ли, тай-пан? — попита обезпокоен говорителят.

— Да — отвърна Дънрос. — Към пет часа.

Хавъргил му каза, че сделката с Ричард Куанг е уредена, и го помоли при първа възможност да отиде в ложата на „Виктория“. Тай-панът стигна до изхода и слезе на долния етаж, като прескачаше по три стъпала наведнъж, много доволен от себе си. „Горнт сигурно ще бъде удивен, че признах победата на Пайлът Фиш. И двамата знаем, че всичко е нагласено предварително и каквото и да бе направил Алексей, беше обречен — което е главната причина да не яздя аз. И на мен щяха да ми направят номер и тогава бих убил някого. Но другата събота… Другата събота ще яздя аз и нито Блуи Уайт, нито някой друг треньор ще посмее да опита. Играта ще бъде честна, защото те ще са предупредени от Бога.“ Вълнението му нарасна. После зърна пред себе си Муртаг в многолюдния коридор.

— О, тай-пан, мога ли да ви…

— Разбира се — Дънрос го поведе през кухнята към кабинета си.

— Страхотно надбягване беше. Спечелих цяла пачка пари — похвали се младежът — и идеята за събота е чудесна.

Дънрос забеляза изпотеното му чело. О, Боже.

— Ще стане ли работата, мистър Муртаг?

— Моля ви, наричайте ме Дейв, шефовете казаха, казаха може би. Свикали са заседание на Управителния съвет за утре в 9 ч. тяхно време. Наше време това е…

— 10 довечера. Добре. Чудесно, мистър Муртаг, обадете ми се тогава на този номер — Дънрос му го написа. — Моля ви, не го губете и не го давайте на никого.

— О, разбира се, тай-пан, ще се обадя веднага, щом… Докога най-късно мога да ви телефонирам?

— Докато ме намерите — Дънрос стана. — Извинете ме, но имам доста работа.

— О, разбира се, разбира се! — Муртаг добави смутено: — Вижте, тай-пан, току-що разбрах, че сте поискали 2 милиона в брой за офертата с Универсалните магазини. 2 милиона до 9.30 в понеделник — това доста ще ни притесни.

— Да, очаквах го. За щастие, мистър Муртаг, аз никога не съм разчитал да получа тази скромна сума точно от вас. Знам, че „Фърст сентръл“ е като Божиите мелници — бавно мели — освен ако не иска да се оттегли от района — прибави той, като си спомни колко много приятели бяха засегнати от необмисленото им оттегляне преди години. — Но няма страшно, моят нов чуждестранен източник на кредити е повече от…

— Какво? — пребледня Муртаг.

— Новият ми чуждестранен източник на кредити реагира мигновено на всяка внезапно появила се възможност за сделка. За тази им бяха необходими само 8 минути. Те май ни имат по-голямо доверие от вашите шефове.

— За Бога, тай-пан, моля, наричайте ме Дейв, не става въпрос за липса на доверие, те просто нямат представа от Азия. Първо трябва да ги убедя, че с покупката на Универсалните магазини вие само за три години ще удвоите печалбите си.

— За една — прекъсна го рязко Дънрос, който явно се забавляваше. — И така, съжалявам, че няма да поделите с нас огромните ни печалби в този малък сектор от големите ни планове за разширение. Почерпете се с чай в ложата, извинявайте, но трябва да се обадя по телефона — той хвана Муртаг за лакътя и решително го поведе към вратата, като я затвори зад него.

В кухнята Муртаг остана загледан в затворената врата сред шумната гълчава от весело потракващи чинии и нецензурни кантонезки приказки на двайсетината готвачи и помощници.

— Божичко — възкликна той едва ли не в паника, — 8 минути? По дяволите, да не би пък проклетите швейцарци да се натрапват на нашия клиент?

Той се отдалечи несигурно.

Вътре в кабинета си Дънрос бе вдигнал слушалката на личния си телефон.

— Мистър Тип, моля — произнесе той на кантонезки. — Обажда се Дънрос.

Чу тракването на слушалката и амата да се провиква:

— На телефона! За тебе, татко!

— Кой е?

— Един чуждестранен дявол.

Дънрос се усмихна.

— Ало?

— Йан Дънрос, мистър Тип. Бях обезпокоен да не би състоянието ви да се е влошило.

— Ах, ах, да, толкова съжалявам, че не можах да дойда. Да. Имах, имах малко неотложна работа, нали разбирате? Да. Много належаща. А, между другото, това с Ноубъл Стар е лош джос. Току-що чух по радиото, че Пайлът Фиш е победил с един нос преднина и с червен флаг. Защо?

Дънрос започна търпеливо да му обяснява и да отговаря на въпросите му за покупката на Универсалните магазини, зарадван, че новината вече е стигнала до него. Щом Тип Ток знае, значи и вестниците са осведомени.

„Добре“ — помисли си той, като очакваше Тип пръв да повдигне интересуващия го въпрос, но китаецът го надхитри:

— Е, благодаря, че се обадихте, тай-пан.

Дънрос веднага отвърна:

— За мене беше удоволствие, о, между другото, мога поверително да ви съобщя, че е твърде вероятно полицията да е хванала един свой служител.

— А-а. Предполагам, че грешката ще бъде поправена незабавно?

— Много скоро, надявам се, ако въпросното лице пожелае да подаде оставка и се възползва от разрешението да замине за чужбина.

— Колко скоро означава „много скоро“, тай-пан?

Дънрос подбираше внимателно думите си.

— Има известни формалности, но е възможно да стане бързо. За нещастие, трябва да се съгласува на по-високо равнище. Сигурен съм, че ме разбирате.

— Разбирам. Но могъщият дракон не може да се мери с местната змия, айейа! Дочух, че в Хонконг вече е пристигнал един от важните. Някой си мистър Съндърс?

Дънрос се удиви на голямата осведоменост на Тип Ток.

— Вече получих съгласието на няколко страни — каза обезпокоен той.

— Не мислех, че за тази работа са необходими толкова формалности. Истинското злато не се бои от огън.

— Да. Мога ли да ви се обадя по-късно тази вечер — да ви уведомя за развоя на събитията?

— Да, на същия телефон. Моля, обадете ми се в 9 ч. — гласът на Тип Ток стана още по-сух. — Доколкото разбирам, има голяма вероятност молбата ви за кредитиране да бъде удовлетворена. Естествено, за да ви се предостави незабавен заем от половин милиард хонконгски долара, ще се изискват и съответните документи, но подочувам, че в случая печатът на „Виктория“, вашият и този на губернатора ще бъдат достатъчна гаранция, за да получите тези пари до 30 дни. Тази… незначителна сума ще бъде готова в кратки срокове, веднага след като започнат необходимите процедури. Дотогава въпросът е поверителен, строго поверителен.

— Разбира се.

— Благодаря ви, че се обадихте.

Дънрос затвори телефона и потри ръце. В ума му се бе запечатало „в кратки срокове“. Той съзнаваше — а знаеше, че това е пределно ясно и на Тип Ток — че двете „процедури“ безусловно, макар и не задължително, са взаимосвързани помежду си.

„Боже, колко обичам Азия.“

Коридорите бяха пълни, хората вече се разотиваха и се тълпяха по асансьорите. Дънрос надникна в ложата си и срещна погледа на Гавалан.

— Ендрю, слез долу до трибуните на клубните членове и намери Роджър Крос — той е там с един мъж на име Съндърс. Покани ги да дойдат за малко в ложата ми! Побързай!

Гавалан излезе. Дънрос забърза по коридора покрай гишетата за залагане.

— Тай-пан! — извика Кейси. — Съжалявам за Ноубъл Стар! Ти…

— След минута се връщам, Кейси. Извинявай, бързам — извика пътьом Дънрос. Пред печелившото гише зърна Горнт, но и това не помрачи настроението му. Първо по-важните неща.

— Как искаш десетте хиляди? От нашия облог?

— По-добре в брой — отвърна Горнт.

— Ще ти ги пратя по-късно.

— Може и в понеделник.

— По-късно довечера. В понеделник ще съм зает — Дънрос кимна учтиво и отмина.

В препълнената ложа на „Виктория“ беше шумно като навсякъде. Напитки, смях, вълнения и няколко ругатни по адрес на Пайлът Фиш, но вече се правеха облози за следващата събота. При влизането си Дънрос беше посрещнат от аплодисменти, съболезнования и нов залп от въпроси. Той се справи с лекота с всички, включително и с този на Мартин Хейпли, който беше притиснат до вратата заедно с Ейдриън.

— О, татко, ама че глупав късмет извади Ноубъл Стар. Пропилях всичко, дори и месечната си издръжка.

Дънрос се засмя:

— Младите дами не бива да залагат! Здравей, Хейпли!

— Мога ли да ви попитам за…

— По-късно. Ейдриън, не забравяй за коктейла. Ти си домакиня.

— О, да, там сме. Татко, можеш ли да ме авансираш за следващия мес…

— Разбира се — съгласи се той за нейно учудване, прегърна я и започна да си пробива път към Хавъргил, до когото стоеше Ричард Куанг.

— Привет, Йан — поздрави го Хавъргил. — Лош късмет, но Пайлът Фиш бе явно по-добър.

— Да, да, наистина. Здравей, Ричард — Дънрос му подаде снимка от фотофиниша. — Лош късмет и за двама ни.

И другите се струпаха да видят.

— Ама че работа, на косъм…

— Помислих, че Ноубъл Стар…

Дънрос се възползва от общата залисия и се наведе към Хавъргил:

— Подписано ли е всичко?

— Да, 20 цента на долар. Той се съгласи и подписа предварителните документи. Официалните — до края на седмицата. Негодникът се опита да се измъкне, но вече всичко е наред.

— Чудесно. Прекрасна сделка.

Хавъргил кимна:

— Да, знам.

Ричард Куанг се обърна:

— А, тай-пан! — снижи глас и прошепна — Пол каза ли ви за обединението?

— Разбира се. Мога ли да ви поздравя?

— Поздравления? — повтори Саутърби, като се приближи към тях. — Много тъп късмет, ако питате мен! Бях заложил цяла пачка на Бътърскот Лес.

Оживлението в стаята нарасна с влизането на губернатора.

— А, Пол, Йан. Отвратителен късмет, но отлично решение! И за двамата — лицето му придоби суров, но привлекателен вид. — Другата седмица надпреварата ще бъде много оспорвана.

— Да, сър.

— Пол, ти искаше да направиш официално съобщение?

— Да, сър — Хавъргил повиши глас. — Тишина, моля… Никой не му обърна внимание, докато Дънрос не почука с лъжичка по чайника. Постепенно всички утихнаха.

— Ваше Превъзходителство, дами и господа, имам честта да ви съобщя от името на управителния съвет на „Виктория бенк ъф Хонконг енд Чайна“, че е постигнато споразумение за обединяването й с голямата „Хо-Пак бенк ъф Хонконг“… — Мартин Хейпли изпусна чашата си — … и че „Виктория“ ще гарантира 100-процентно депозитите на всички вложители на „Хо-Пак“ и… — останалото бе удавено в гръмки аплодисменти. Гостите в другите ложи протегнаха шии от балконите да видят какво става. Новината беше съобщена и на новодошлите от коридорите, които я посрещнаха с нови аплодисменти.

Хавъргил бе обсипан с въпроси и вдигна ръка, очарован от ефекта. В настъпилата тишина сър Джефри бързо произнесе:

— От името на правителството на Нейно Величество съм длъжен да заявя, че това е една чудесна новина, Пол, чудесна както за Хонконг, така и за банката, а също и за тебе, Ричард, и за „Хо-Пак“!

— Да, сър Джефри — отвърна Ричард Куанг весело, сигурен, че току-що бе направил огромна крачка към рицарското си звание. — Реших — съвместно с Управителния съвет, разбира се, — че за „Виктория“ би било от полза да се утвърди стабилно в китайската общност и…

Хавъргил припряно го прекъсна:

— Ричард, може би е по-добре да довърша официалното съобщение, а подробностите да оставим за пресконференцията — погледна към Мартин Хейпли. — Свикали сме официална пресконференция в понеделник на обяд, но подробностите по обединяването вече са уточнени. Нали така, Ричард?

Ричард Куанг се опита да даде своя версия, но бързо се отказа, виждайки израженията на Дънрос и Хавъргил.

— Да, да — но не се въздържа и добави: — радвам се, че ще бъдем партньори с „Виктория“.

Хейпли побърза да се обади:

— Извинете, мистър Хавъргил, може ли един въпрос?

— Разбира се — отвърна любезно Хавъргил, макар че знаеше много добре какво ще го попитат. Това копеле Хейпли трябва да изчезне по някакъв начин.

— Мистър Хавъргил, мога ли да ви попитам как предлагате да се разплатите с клиентите на „Хо-Пак“, с вашите, с тези на „Блекс“ и на всички останали банки, които си искат влоговете обратно, а в касите ви няма достатъчно пари?

— Слухове, слухове, мистър Хейпли — отвърна небрежно Хавъргил и добави със смях: — нали знаете: рояк комари могат да вдигнат шум като от гръмотевица. Икономиката на Хонконг никога не е била по-стабилна. А що се отнася до тъй наречените липса на доверие към „Хо-Пак“, с това вече е приключено. „Виктория“ гарантира, че ще обезпечи вложителите на „Хо-Пак“, ще завладее контролния пакет на Универсалните магазини „Струан“, а също така ще просъществува още 120 години.

— Но, мистър Хавъргил, бихте ли от…

— Не се тревожете, мистър Хейпли. Нека оставим подробностите за нашето… нашето доброжелателно покровителство над „Хо-Пак“ за пресконференцията ни в понеделник.

Хавъргил побърза да се обърне към губернатора:

— С ваше разрешение, сър, ще ида да разглася новината.

Разнесоха се нови аплодисменти, когато започна да си пробива път през навалицата към вратата.

Някой запя: „Защото той е чудесен…“ Всички подеха. Шумът стана оглушителен. Дънрос се обърна към Ричард Куанг на кантонезки, цитирайки една стара пословица:

— Щом прекалиш, спри. Айейа!

— О, да. Да, тай-пан. Да, наистина.

Банкерът се усмихна неловко, доловил заплахата, но си припомни, че това е голям късмет за него и че сега, когато е станал директор в Управителния съвет на „Виктория“, Винъс Пун сигурно ще му се кланя до земята. Усмихна се широко:

— Прав сте, тай-пан. „Зад червените врати има премного месо и вино.“ Моят опит ще бъде от голяма полза за банката ни, айейа! — и важно се отдалечи.

— Божичко, какъв ден — промърмори Джонджон.

— Невероятен — отвърна Макбрайд. — Джонджон, старче, ти трябва да се гордееш с Пол.

— Разбира се — Джонджон гледаше как Хавъргил се промъква към изхода.

— Добре ли се чувстваш?

— Да, само дето работих до късно.

Джонджон бе стоял до късно снощи, търсейки най-безопасния начин за осъществяване на операцията, безопасен както за банката, така и за вложителите на „Хо-Пак“. Той бе архитектът на сделката и сутринта бе прекарал още няколко изкупителни часа в опит да убеди Хавъргил, че сега е времето за нововъведения.

— Ние можем да го направим, Пол, и да възродим дов…

— Това е много опасен прецедент! Не мисля, че идеята ти е толкова добра, колкото си представяш!

Хавъргил бе размислил едва след като бе видял колко бързо и силно бе нараснало доверието към тях след драматичното съобщение на Дънрос.

„Няма значение — помисли си уморено Джонджон — всички спечелихме. Банката, Хонконг, «Хо-Пак». Ние със сигурност ще се погрижим по-добре за техните инвеститори, акционери и гаранти от Ричард! Когато аз стана тай-пан ще използвам «Хо-Пак» като пример за осъществяване на спешни спасителни операции. С нашия нов начин на управление «Хо-Пак» ще се превърне в чудесна придобивка. Като всяко едно от десетките ни други начинания. Дори като «Струан»!“

Умората на Джонджон изчезна. Той се усмихна широко.

„О, кога ще дойде понеделник — и ще се отвори борсата!“

В ложата на „Струан“ Питър Марлоу се беше облегнал мрачно на парапета на балкона и гледаше тълпите под него. От издадената козирка над ложите се лееше дъжд. Трите конзолни балкона на клубните членове с и без право на глас не бяха така добре защитени. Мокри коне се прибираха надолу по рампата, мокри коняри се вливаха в потока от разотиващи се мокри хора.

— Какво има, Питър? — попита Кейси.

— О, нищо.

— Надявам се да няма проблеми с Фльор?

— Не.

— Да не би нещо с Грей? Видях ви да спорите.

— Не, не е Грей, макар че е отвратителен, невъзпитан и върл противник на всякакви ценности — Марлоу се усмихна особено. — Говорехме за времето.

— Ами. Точно тогава ми изглеждаше потиснат. Загуби ли в петата серия?

— Да, но не е заради това. Аз съм изпреварил времето си, прекалено много съм го изпреварил. — Високият мъж се поколеба и после махна с ръка към ложите и хиподрума. — Просто си мислех за 50-те хиляди китайци тук и ония 3–4 милиона оттатък, които притежават огромно наследство от невероятни тайни и фантастични истории; да не говорим за над 20-те хиляди европейци, знатни и незнатни, тай-панове, пирати, счетоводители, магазинери, чиновници — те защо са избрали Хонконг? И знам, че колкото и да се опитвам, колкото и да чета, да слушам или разпитвам, никога няма да науча кой знае колко нито за хонконгските китайци, нито за самия Хонконг. Никога. Само ще драскам по повърхността.

Кейси се усмихна.

— Навсякъде е едно и също.

— О, не, не е така. Ето ти няколко примера от Азия. Да вземем онзи топчест китаец там — в третата ложа. Той притежава няколко милиона. Жена му е клептоманка, затова винаги, когато излиза от къщи, неговите хора тайно я следят и щом открадне нещо, го плащат. Във всички магазини ги познават, и нея, и него, и всичко е много цивилизовано — къде другаде биха постъпили така? Бащата на този е бил кули, на онзи — разбойник, неговият — мандарин, на този — селянин. Един от мъжете до него е натрупал цяло състояние от контрабанда на опиум и наркотици в Китай, а жена му… е, това е друга история.

— Каква история?

Марлоу се засмя:

— Някои жени имат не по-малко любопитни истории от мъжете си, а понякога и по-интересни. Една от жените, с които се запозна днес, е нимфоманка…

— О, стига Питър! Фльор е права, ти все си измисляш.

— Може би. О, да, но някои китайки са не по-малко хищни от всяка друга жена на земята, но тихомълком.

— Шовинист! Сигурен ли си?

— Носи се слух… — и двамата се засмяха. — Всъщност те са много по-хитри от нас. Разправят, че малкото омъжени китайки, на които им шарят очите, предпочитат европейци за любовници — китайците обожават клюките и скандала и рядко се намира китаец — сладострастник, който да умее да пази тайна и честта на жената. Дамите с право се страхуват. Ако ги хванат, ще загазят, и то сериозно. Китайските закони са много строги — той извади цигара. — Може би така е по-вълнуващо.

— Да имаш любовник?

Марлоу я гледаше и си мислеше какво ли би казала, ако й разкриеше прякора й, прошепнат му весело от четирима негови приятели китайци поотделно.

— О, да, дамите тук хойкат, поне някои от тях. Виж ей там, в онази ложа — мъжа, дето говори. Той носи зелена шапка — това на китайски означава, че е рогоносец, че жена му си има любовник, всъщност, негов приятел китаец.

— Зелена шапка?

— Да. Китайците са невероятни. Имат страхотно чувство за хумор. Преди няколко месеца този мъж публикува следното съобщение в един китайски вестник: „Знам, че нося зелена шапка, но жената на мъжа, дето ми я слага, има двама сина, които не са от него.“

Кейси го изгледа учудено:

— Искаш да кажеш, че се е подписал под това?

— О, да. С каламбур на едно от имената си, но тези, които трябваше, разбраха.

— Вярно ли беше?

Питър Марлоу повдигна рамене.

— Това няма значение. На любовника му се смачка фасонът, а жена му изяде калая.

— Не е честно, въобще не е честно.

— В нейния случай е.

— Какво е направила?

— Има двама сина от др…

— О, я стига, мистър Разказвач!

— Ей, виж там, д-р Тулей!

Тя огледа пистата и го видя.

— Май не е много щастлив.

— Надявам се Травкин да е добре. Чух, че Тулей отишъл да го прегледа.

— Много лошо падане.

— Да, ужасно.

Д-р Тулей ги разпита и двамата подробно за здравето им поради надвисналата опасност от тифус, вероятно и от холера, да не говорим за хепатита.

— Джос! — заяви твърдо Питър Марлоу.

— Да! — повтори Кейси, потискайки тревогата си за Линк. „За мъжа е по-лошо — помисли си тя, като си спомни какво бе казал д-р Тулей: Хепатитът може да съсипе черния дроб — а и живота — на един мъж завинаги.“

— Хората тук сякаш наистина са по-интересни. А Хонконг е каймакът на всичко. Според мен Азия е центърът на света, а Хонконг — ядрото му.

Питър Марлоу махна на някого от съседната ложа, който поздравяваше Кейси.

— Ето още един твой обожател.

— Ландо? Той е очарователен мъж.

Кейси бе прекарала известно време с него между сериите.

— Трябва да дойдете в Макао, мис Чолок, утре вечер бихме могли да вечеряме заедно. В 7.30 удобно ли ви е? — я бе попитал Мата с прекрасния си старомоден чар и Кейси много бързо се досети.

По време на обяда Дънрос я предупреди за него.

— Той е добър човек, Кейси — започна деликатно тай-панът. — Но една quai loh чужденка като тебе, която е за пръв път в Азия и е толкова красива, би трябвало да не забравя, че невинаги е достатъчно да си пълнолетен.

— Разбрах, тай-пан — засмя се тя. Но днес сутринта си позволи да бъде хипнотизирана от Мата под закрилата на ложата на тай-пана.

„Когато сме насаме, ще бъда нащрек.“

— Зависи, Ландо — му отвърна тогава. — С удоволствие. Но зависи кога ще се върна от разходката с яхтата и дали времето ще позволи.

— С кого ще ходите? С тай-пана ли?

— С приятели.

— А-а. Е, мила, ако не в неделя, то може и в понеделник, за вас има добри възможности за бизнес тук или в Макао, за вас и мистър Бартлет, ако желаете, и за „Пар-Кон“. Може ли да ви се обадя утре вечер в седем, в случай, че сте свободна?

„Бих могла да се справя с него по някакъв начин, макар че ще трябва да внимавам да не сложи нещо във виното ми или дори във водата.“

— Питър, мъжете тук, свалячите — падат ли си по приспивателно в чашата?

Той присви очи:

— Имаш предвид Мата?

— Не, общо.

— Едва ли един китаец или евроазиатец би сипал приспивателно на една quai loh, ако за това ме питаш — той се намръщи. — Но въпреки това бих те посъветвал да внимаваш както с тях, така и с европейците. Откровено казано, ти би се котирала много добре сред тях. Имаш всичко необходимо да ги докараш до припадък.

— Много благодаря!

Кейси се облегна на парапета, зарадвана от комплимента.

„Иска ми се Линк да беше тук. Имай търпение.“

— Кой е този? Старецът, дето се хили похотливо на момичето? Долу, на първия балкон? Виж, опипва я по задника.

— А, това е един от местните пирати — Фор Фингър Уу. Момичето е Винъс Пун, местна телевизионна звезда. Младежът, който говори с тях, е негов племенник. Всъщност се говори, че му е син. Има диплома от Харвард и американски паспорт, а умът му сече като бръснач. Старият Уу също е мултимилионер, твърди се, че се занимава с контрабанда, злато и всичко останало, има една официална съпруга, три наложници на различна възраст, а сега е хвърлил око на Винъс Пун. Тя беше метреса на Ричард Куанг. Беше. Но може би сега след обединяването с „Виктория“ ще зареже Фор Фингър и ще се върне при Куанг. Уу живее на една прогнила стара джонка в Абърдийн и трупа несметно богатство. А, виж там. Сбръчканият старец и жената, с които говори тай-панът.

Кейси проследи погледа му през една ложа от тяхната.

— Това е ложата на Шити Т’Чънг — осведоми я Марлоу. — Шити е пряк потомък на Мей-мей и Дънрос чрез сина им Дънкън. Тай-панът показвал ли ти е портретите на Дърк?

— Да.

Тя потрепери, като си спомни за ножа на Хег, забит в портрета на баща й, Тайлър Брок.

— Приликата е голяма.

— Наистина! Така ми се иска да видя Дългата галерия. Както и да е, възрастната двойка, с която говори тай-панът, живее в двустаен апартамент на шестия етаж в къща без асансьор на „Глесинг пойнт“. Те притежават голям пакет акции на „Струан“. Всяка година преди годишното събрание на управителния съвет тай-панът, който и да е той, трябва да отиде с шапка в ръка да поиска право на глас върху акциите. Винаги го получава — такова е било първоначалното споразумение — но трябва да отиде лично да го поиска.

— Защо?

— За престиж. И заради Хег — бегла усмивка. — Била е страхотна жена, Кейси. Ех, ако я познавах! По време на въстанието през 1899–1900 година, когато. Китай преживявал поредния си катаклизъм, цялото имущество на „Ноубъл хаус“ в Пекин, Тиеншан, Фучоу и Кантон било напълно унищожено от бунтовниците, които до известна степен били финансово подпомогнати и без съмнение поощрени от Цу Хси, старата императрица майка. Те наричали себе си Справедливите сплотени юмруци и бойният им вик бил: „Да унищожим всички чуждестранни дяволи!“ В интерес на истината, по това време европейските сили и Япония били раздробили Китай порядъчно. Както и да е, те нападали и унищожавали всички чуждестранни компании, колонии, незащитени райони. По това време фиктивен тай-пан на „Ноубъл хаус“ бил отново старият сър Локлин Струан — най-малкият син на Роб Струан, роден с изсъхнала ръка. Той станал за пръв път тай-пан след смъртта на Кълъм, на 18 години, после след Дърк Дънрос. Хег го избрала и го държала вързан за полата си чак до смъртта му на 75-годишна възраст през 1915 г.

— Откъде знаеш всичко това, Питър?

— Измислям си го — отвърна Марлоу. — Както и да е, Хег спешно се нуждаела от голяма сума пари. Дядото на Горнт бил изкупил много ценни книжа на „Струан“ и борсата замряла. Нямало откъде да вземе на заем, никакъв източник на кредити, защото цяла Азия — всички hong били в същото положение. Но бащата на този човек, с когото говори тай-панът, бил крал на просяците. Просията тук била доста доходна професия. Както и да е, според легендата този просешки крал дошъл при Хег. „Дойдох да купя една пета част от «Ноубъл хаус» — казал той с голямо достойнство, — ако се продава. Предлагам 200 000 сребърни таела“, а тя точно от такава сума се нуждаела, за да си откупи книжата. За благоприличие се попазарили и той се съгласил на една десета, 10 — невероятно изгодна сделка — и двамата знаели, че за същата сума би могъл да получи 30 или 40, защото по това време Хег вече била отчаяна. Не поискал никакъв договор, освен печата и обещанието, че веднъж годишно тя или тай-панът ще идват при него или потомците му, където и да живеят те, и ще молят за правото на глас върху акциите.

— Винаги, когато тай-панът поиска, това право ще му бъде давано.

— Но защо, уважаеми кралю на просяците? Защо ме спасявате от неприятелите ми? — попитала тя.

— Защото старият Зеленоок Дявол веднъж спасил честта на моя дядо и му помогнал да стане първия крал на просяците в Хонконг.

Кейси въздъхна:

— Вярваш ли на всичко това, Питър?

— О, да — Марлоу погледа към Щастливата долина. — Някога всичко това било маларийно блато. Дърк и него е разчистил.

Той дръпна от цигарата си.

— Някой ден ще напиша история на Хонконг.

— Ако продължаваш да пушиш, няма нищо да напишеш.

— Разбрах намека ти. Добре, ще спра. Сега. За днес. Защото си хубава — загаси цигарата си. Усмихна се, но по-различно. — Ех, толкова истории бих могъл да ти разкажа за хората, с които днес се запозна. Но няма повече, не е честно. Никога не бих могъл да разкажа истинските истории, макар че знам доста.

Тя също се разсмя, като отмести поглед от странната възрастна двойка към другите трибуни. Неволно въздъхна. На балкона на клубните членове видя Орланда, седнала на завет от вятъра. Линк беше с нея. Седяха доста близо един до друг. Дори и от такова разстояние лесно можеше да се види, че са много щастливи заедно.

— Какво е…? — започна Питър Марлоу, но после и той ги видя. — О, не се притеснявай.

След малко тя отмести поглед.

— Питър, а онази услуга? Мога ли да те помоля за нея сега?

— Какво искаш да направя?

— Да ми разкажеш нещо за Орланда.

— За да я унищожиш ли?

— За да се защитя. За да защитя Линк от нея.

— Той може да не иска да бъде защитаван, Кейси.

— Кълна се, че няма да използвам тази информация, освен ако не е крайно наложително.

Високият мъж въздъхна.

— Съжалявам — каза той състрадателно, — но нищо, което бих могъл да ти кажа за нея, не би ти послужило за защита нито на тебе, нито на Линк. Нищо, което да я унищожи или накърни репутацията й. Дори и да можех, не бих ти казал, Кейси. Не би било честно, нали?

— Не, но аз продължавам да те моля — тя го погледна настоятелно. — Ти каза, че ще ми услужиш. Аз се отзовах, когато имаше нужда от помощ. Сега аз имам нужда от такава. Моля те.

Той я изгледа продължително.

— Какво знаеш за нея?

Кейси му разказа какво бе научила за Орланда — за Горнт, който я издържаше, за Макао и за детето.

— Значи знаеш всичко, което и аз знам, освен едно — че трябва да я съжаляваш.

— Защо?

— Защото е евроазиатка и е сама. Горнт е единствената й, и то много несигурна, опора. Тя живее на ръба на бръснача. Млада е, красива и заслужава бъдеще. Тук за нея такова няма.

— Освен Линк?

— Освен Линк или някой друг като него — сивите му очи бяха потъмнели. — Това може би не е толкова лошо от негова гледна точка.

— Защото тя е азиатка, а аз не съм ли?

Отново тази странна усмивка.

— Защото е жена като тебе, но ти държиш всички карти в ръцете си и трябва само да решиш дали искаш тази война.

— Бъди откровен с мене, Питър, моля те. Умолявам те. Какво ще ме посъветваш? Аз почвам да се плаша — ето, признавам си го. Моля те?

— Добре, но това не е услугата, която ти дължа — отвърна й той. — Носи се слух, че вие с Линк не сте любовници, макар че ти очевидно го обичаш. Също така се говори, че сте заедно от шест или седем години, но… без връзката ви да е официална. Вие и двамата сте много готини и от вас би се получила чудесна двойка. Ключовата дума е двойка, Кейси. На теб може би ти се иска да имаш пари, власт и „Пар-Кон“ повече, отколкото Линк. В това е проблемът ти. А аз не мисля, че би могла да имаш всичко.

— Защо не?

— Според мен ти или трябва да избереш „Пар-Кон“ с властта и парите, но без Бартлет, освен като приятел, или да станеш мисис Линк Бартлет, да го обичаш и да се държиш като този тип жени, какъвто без съмнение би била Орланда. И в двата случая трябва да се отдадеш изцяло — двамата С Линк сте прекалено силни и вероятно прекалено много пъти сте се подлагали на изпитания, за да бъдете излъгани. Той веднъж се е развел, значи е нащрек. Ти си надхвърлила възрастта на Жулиетиното заслепение, значи и ти си предпазлива.

— Ти и психолог ли си?

Марлоу се засмя:

— Не, нито пък съм изповедник, макар че обичам да опознавам хората и да ги изслушвам, но не и да ги поучавам — никога не давам съвети — това е най-неблагодарната работа на света…

— Значи няма място за компромиси?

— Не мисля, но все пак аз не съм ти. Ти си имаш своята съдба. Независимо от Орланда — ако не е тя, ще бъде някоя друга, по-добра или по-лоша, но едва ли по-хубава, защото, независимо дали печели или губи, или е наравно, Орланда притежава онова качество, което е необходимо да накара един мъж да се почувства доволен и щастлив, и истински мъж. Извинявай, не исках да бъда шовинист, но след като ме попита, бих те посъветвал по-бързо да се решиш.

Гавалан влезе бързо в ложата на Шити Т’Чънг и се приближи до тай-пана.

— Добър ден — поздрави той учтиво възрастната двойка. — Съжалявам, тай-пан, но Крос и другият човек, когото търсеше, вече си бяха отишли.

— По дяволите! — Дънрос се замисли за секунда, после се извини и излезе с Гавалан. — Ще дойдеш ли на коктейла?

— Да, ако смяташ, че трябва — макар че не ставам много за компания.

— Дай да влезем тук за секунда.

Дънрос го въведе в личния си кабинет. Чаят беше сервиран заедно с бутилка „Дом Периньон“ в кофичка с лед.

— Празненство?

— Да. По три повода: контролът на Универсалните магазини, спасяването на „Хо-Пак“ и изгряването на новата ера.

— О?

— Да. — Дънрос започна да отваря бутилката. — Например ти: искам в понеделник вечерта да заминеш с децата за Лондон. — Гавалан се ококори, но нищо не каза. — Искам да провериш за Кейти, да се срещнеш с лекаря й, а после да я отведеш с децата в Ейвиърд. Искам да останеш там за шест месеца, а може и за година-две. Но най-малкото за шест месеца — вземи цялото източно крило — Гавалан ахна. — Ще възглавиш един нов отдел, за който никой няма да знае, нито Аластър, нито баща ми, нито който и да е член от семейството, включително и Дейвид. Ще знам само аз.

— Какъв отдел? — вълнението и задоволството на Гавалан си проличаха.

— Има един човек, с когото искам да се сближиш довечера, Ендрю. Джейми Кърк. Жена му е малко отегчителна, но ще ги поканиш в Ейвиърд. Искам да започнеш постепенно да заемаш позиции в Шотландия, особено в Абърдийн. Искам да купуваш имоти, но незабележимо: фабрики, кейове, потенциални летища, хеликоптерни площадки близо до доковете. Има ли там докове?

— За Бога, тай-пан, не знам. Никога не съм бил там.

— Нито пък аз.

— А?

Изражението на Гавалан разсмя Дънрос.

— Не се притеснявай. Първоначалният ти бюджет ще бъде един милион лири стерлинги.

— Божичко, откъде ще дойдат тия ед…

— Няма значение — Дънрос завъртя тапата и я задържа, за да предотврати изхвърчането й. После наля. — Имаш един милион лири стерлинги през първите 6 месеца. Още 5 милиона през следващите две години.

Гавалан го гледаше с отворена уста.

— С течение на времето искам „Ноубъл хаус“ тихомълком да се превърне в най-могъщата компания в Абърдийн, с най-хубавата земя и най-голямо влияние върху градския съвет. Искам ти да имаш най-голямото имение в Абърдийн — на запад чак до Инвърнес и на юг до Дънди. До две години. Ясно ли е?

— Да, но… — Гавалан млъкна безпомощно. Цял живот бе искал да напусне Азия. Кейти и децата също искаха, но за това и дума не можеше да става и те дори не си го бяха помисляли. Сега Дънрос му даваше възможност да осъществи мечтата си и той още не можеше да я осъзнае.

— Но защо?

— Поговори с Кърк, ухажвай жена му, но помни, момчето ми, дръж си устата затворена. — Дънрос му подаде чаша вино и взе една и за себе си. — Наздраве за Шотландия, за новата ера и нашето ново владение.

„Наздраве и за Северното море! Всички богове са ми свидетели: «Ноубъл хаус» прилага в действие план №1.“

64

17:50 часа

По трибуните вече нямаше никого, освен чистачките. Повечето от ложите бяха тъмни. От небето се лееше проливен дъжд, образуващ плътна водна завеса. Скоро щеше да се здрачи. Движението около хиподрума беше напълно объркано. Хилядите зрители се разотиваха бавно към къщите си, мокри, но весели. Другата събота пак ще има конни надбягвания и още една пета серия и, ох-ох-ох, нови залагания и този път сигурно тай-панът ще язди Ноубъл Стар, а може и Блек Биърд да язди Пайлът Фиш и тези двама дяволски quai loh ще се убият за наше удоволствие.

На излизане от входа на клубните членове един Ролс изпръска няколко минувача и те го обсипаха с куп ругатни, но без да го вземат много присърце. Някой ден и аз ще карам такава, си мислеше всеки. Само мъничко да ми провърви. Малко джос другата събота и ще имам достатъчно пари да си купя парче земя или апартамент, който ще дам под наем или ще разменя срещу друг в някой от високите блокове, а него ще го ипотекирам срещу един акър от Сентръл. Иий, как готино ще си карам Ролса и той ще има същия щастлив номер като този! Видя ли кой беше? Таксимен Ток, дето преди 7 години караше bo-pi нелегално такси и един ден намери на задната седалка 10 000 ХК долара, и ги кри 5 години, докато не изтече срокът на давност, а после направи такъв удар с тях на борсата по време на най-големия бум преди 3 години и с печалбата накупи апартаменти. Ийх, бумът! Помниш ли какво пишеше Старият сляп Тунг в колонката си за предстоящия бум! Ами фалитът после, след който всички започнаха да си теглят като луди парите от банките?

Айейа, но това вече свърши! Не си ли чул страхотната новина? Голямата банка била купила „Хо-Пак“ и щяла да поеме всички дългове на банкера Куанг. Чу ли, че „Ноубъл хаус“ щяла да купи Универсалните магазини? Две толкова хубави новини в деня на надбягванията. Такова нещо досега не се е случвало! Странно! Много странно! Не мислиш ли… Майната им на всички богове! Това е гаден номер на ония отвратителни чуждестранни дяволи, които искат да манипулират пазара и да ни лишат от законната ни печалба. Ох-ох-ох, съгласен съм! Сигурно е заговор! Прекалено много съвпадения! Ох, тия лукави отвратителни варвари! Благодаря на боговете, че го разбрах навреме, за да съм готов! А какво трябва да направя…

На път за вкъщи всички бяха много развълнувани. Повечето се връщаха по-бедни, отколкото бяха отишли на хиподрума, но някои бяха спечелили добри пари там. Спектакълс Уу, старшината от полицейския участък в Източен Абърдийн. Крос му бе разрешил да отиде на хиподрума, но да се върне до 18.15 ч., за поредния разпит, на който Спектакълс Уу ще превежда от нинг-ток. Младежът потрепери и Тайната му Торбичка изстина, като си спомни колко бързо великият Брайън Куок бе издрънкал най-съкровените си тайни.

„Айейа, — помисли си той, изпълнен със суеверен страх. — Тия розови варвари са същински дяволи, те така могат да ни омагьосат нас, цивилизованите хора, че да ни вземат ума. Но ако започна работа при тях, ще мога да се предпазя и да науча някои техни тайни, а като науча много от тайните на чуждестранните дяволи, ще стана родоначалник!“

Младежът засия. Неговият джос се бе променил изцяло, откак залови оная стара ама. Днес боговете бяха много благосклонни към него. Той бе заложил веднъж двойно и на още три отделни коня, като всеки път бе реинвестирал печалбата си, и сега беше по-богат с 5 753 ХК долара. Вече имаше готов план за парите. Ще даде на петия чичо заем срещу 51 лихва да купи машина на старо и да започне производство на пластмасови цветя, 1000 долара ще задели за построяването на две къщи в новия квартал, които после ще даде под наем, а последните 1000 долара ще заложи на надбягванията другата седмица.

Зад него изсвири оглушително клаксон. Спектакълс Уу подскочи. Позна един от мъжете в мерцедеса — Роузмънт, варварина от ЦРУ, който разполагаше с неограничени фондове за харчене. „Толкова са наивни тия американци — помисли си Уу. — Миналата година, когато при всеобщото емигриране роднините му масово пресичаха границата, той изпращаше всички в консулството по списък, всеки месец с различно име и различна история, за да се включат в непрекъснато нарастващия отряд от оризови християни или по-точно, оризови комунисти. От американското консулство лесно можеше да се получи безплатно ядене и милостиня. Трябваше само да се преструваш на уплашен и да кажеш неспокойно, че току-що си преминал границата, че си твърд противник на Председателя Мао и че в твоето село комунистите са извършили такива и такива ужасии. Американците с удоволствие посрещаха всякакви новини, истински или въображаеми, за движението на войските на КНР. О, колко бързо си записваха и питаха за още. Всякаква информация, дори и най-глупавата, до която би могъл да се добереш, ако умееш да четеш вестници, бе ценна за тях — стига да им я прошепнеш с облещени очи.“

Преди три месеца на Спектакълс Уу му хрумна чудесна идея. Заедно с четирима свои роднини, единият от които беше работил като журналист в комунистически вестник в Кантон, предложи на Роузмънт — но чрез доверени посредници, за да не ги открият — да му предоставят ежемесечен таен доклад под кодовото название „Борец за свобода“ за условията оттатък Бамбуковата завеса, в и около Кантон. За да докаже шпионските си способности, Уу предложи да предостави първите два доклада безплатно — за да хванеш голям тигър, трябва да пожертваш откраднатото агне. Ако ЦРУ ги одобреше, щеше да му плати по 1000 ХК долара за всеки от следващите три и ако и те се окажеха ценни, щяха да сключат едногодишен договор за нова поредица от доклади.

Първите два бяха оценени толкова високо, че веднага бе сключен договор за пет по 2000 ХК долара всеки. Другата седмица ще получат първия хонорар. О, как се бяха поздравявали помежду си. Съдържанието на докладите подбираха от 30 китайски вестника, които кантонезкият влак докарваше ежедневно наред с прасетата, птиците и всякакви хранителни продукти и които спокойно можеха да се купят от павилионите във Ванчай. Те трябваше само щателно да прочетат статиите и да отстранят комунистическата пропаганда, а след това да ги препишат — в тях се говореше за посеви, строителство, икономика, партийни решения, раждания, смърт, присъди, изнудвания и други местни новини: всичко, което им се стореше интересно. Роднините му съставяха докладите, а Спектакълс Уу ги превеждаше.

Младежът изпита огромно задоволство. „Борецът за свобода“ имаше голямо бъдеще. И не им струваше почти нищо. „Понякога трябва да допускаме и грешки — ги предупреди Спектакълс, — а от време на време и да пропускаме по някой месец — съжаляваме, но нашият агент в Кантон бе разстрелян за издаване на държавна тайна… О, да. А като започна работа в разузнаването и стана опитен шпионин, ще знам как по-сбито да излагам информацията за ЦРУ. А и да разширим дейността си с доклади от Пекин или Шанхай. Можем без проблеми и с много малко разходи да си доставяме стари пекински и шанхайски вестници. Да благодарим на боговете за американското любопитство!“

Едно такси изсвири с клаксон и разпръсна локвите покрай него. Младежът се спря за момент, докато го подминела после започна да си пробива път покрай високата ограда на хиподрума, без да обръща внимание на ругатните, клаксоните и шума. Погледна часовника си. Имаше много време. Управлението не беше далеч.

Дъждът се усили, но Спектакълс Уу не го усещаше, сгрят от печалбата в джоба си, която сякаш му даваше криле. Изправи рамене.

„Бъди силен, бъди мъдър — заповяда си той. — Тази вечер трябва да внимавам. Може да ме попитат за мнението ми. Знам, че главният инспектор комунистът Брайън Куок послъгва тук-таме и преувеличава. А що се отнася до ядрената физика, какво толкова важно има в нея? Средното царство, разбира се, развива своя ядрена физика. Всеки глупак знае какво се върши от години в Шинкиян, недалеч от езерото Бос-тен-ху. Скоро и ние ще имаме ракети и спътници. Разбира се! Нима не сме цивилизовани? Нима не сме изобретили ние барута и ракетите, но преди милион години сме ги изоставили като варварски оръжия?“

По целия хиподрум от другата страна на оградата работеха чистачки, които събираха останалия от тълпата прогизнал боклук и старателно го преравяха за някоя изгубена монета, пръстен, химикалка или бутилка, за които можеше да се вземе по петаче. До едно от боклукчийските кошчета се бе свил на завет от дъжда някакъв човек.

— Хайде, старче, не можеш да останеш тук — разтърси го леко една от чистачките. — Време е да си вървиш вкъщи.

Очите на стареца трепнаха, той понечи да се изправи, но се спря, въздъхна тежко и се свлече като парцалена кукла на земята.

— Айейа — промърмори еднозъбата Янг. За 70 години се бе нагледала на смърт и веднага разпозна отпечатъка й.

— Хей, по-малка сестро — извика тя учтиво на приятелката си, с която работеха заедно. — Ела тук! Този старец е мъртъв.

Приятелката й беше 64-годишна, прегърбена и сбръчкана, но яка шанхайка като нея.

— Прилича на просяк.

— Да. По-добре да кажем на бригадира.

Еднозъбата Янг клекна и внимателно пребърка опърпаните му джобове. Вътре имаше само някакви си 3 ХК долара на дребно и нищо друго.

— Не е много — каза тя. — Няма значение.

Раздели монетите по равно. От години деляха всичко, което намереха.

— Какво е това в лявата му ръка? — попита другата жена.

Еднозъбата се наведе и разтвори стиснатите му пръсти:

— Само няколко талона — тя ги погледна, после ги доближи до очите си и бързо ги прелисти.

— За двойния залог са… — започна тя и изведнъж се закиска. — Ех, горкият човек, първият път е познал, но втория е сбъркал… посочил е Бътърскот Лес.

Двете жени се засмяха истерично на шегата на боговете.

— Сигурно това е довършило тая стара развалина — мен със сигурност би ме довършило! Айейа, по-голяма сестро, да си толкова близо до успеха и така далеч!

— Джос — еднозъбата Янг се закиска отново и метна талоните в кошчето. — Боговете са си богове, а хората — хора. Мога да си представя как е умрял старецът. И аз щях да умра на негово място!

Двете възрастни жени пак се засмяха, но от лошия джос ги болеше и по-старата се потърка по гърдите да облекчи болката.

— Айейа, трябва да си взема лекарството. Иди да кажеш на бригадира за стареца. Иий, по-малка сестро, колко съм уморена тази вечер. Толкова лош джос, този човечец за малко да стане милионер, а сега? Джос! Иди кажи на бригадира. Аз съм уморена тази вечер — повтори еднозъбата Янг, като се облегна на греблото. Гласът й потрепери.

Другата жена се отдалечи, като се чудеше колко бързо дават и вземат боговете — ако въобще съществуват, усъмни се тя за момент. А, джос!

Еднозъбата Янг продължи работата си, беше уморена, болеше я глава, но веднага щом се увери, че е останала сама и никой не я гледа, се втурна към кошчето и изрови талоните с разтуптяно сърце. Трескаво провери дали очите й не я лъжат и че числата са верни. Нямаше грешка. Всички талони бяха, печеливши. Тя бързо ги напъха в джоба си и прерови за други, останали по невнимание в кошчето. После изсипа още боклуци отгоре. Ликуваше.

„Утре мога да получа печалбата, имам три дни на разположение! О, слава на боговете, аз съм богата, аз съм богата, аз съм богата! Това са 100 или 200 талона, по 5 ХК долара, всеки носи печалба от по 265 долара, ако са 100 това прави 26 500 ХК долара, ако са 200 — 53 000 долара.“

Прималя й, тя приклекна до трупа и се облегна на стената до него, без да го забелязва. Сега нямаше да посмее да преброи талоните, нямаше време. Всяка секунда беше фатална. Трябваше да се подготви.

— Внимавай, стара глупачке — промърмори гласно еднозъбата Янг и едва не се паникьоса. — Престани да говориш на глас! Внимавай, стара глупачке, иначе по-малката сестра ще се усъмни. Ох-ох-ох, дали в момента тя не казва на бригадира какво подозира? Ох, какво да правя? Това е мой джос, аз намерих стареца… айейа, какво да правя? Те може и да ме претърсят. Ако ме видят в това състояние, със сигурност ще се усъмнят…

Главата й пулсираше от болка, повдигаше й се. Наблизо имаше тоалетна. Тя се изправи, като се подпираше на стената, и закуцука към нея. Зад гърба й другите чистачки продължаваха да преравят и събират боклука.

Утре щяха пак да дойдат, защото имаше още много работа. Нейната смяна започваше в девет сутринта. В празната тоалетна старата Янг извади талоните с треперещи ръце, уви ги в парцал, намери една хлабава тухла в стената и ги скри зад нея.

След като всичко приключи благополучно, тя задиша по-спокойно навън. Другата старица се върна с бригадира, който погледна мъжа, прерови много внимателно джобовете му и откри пликче от цигарена хартия, което жените бяха пропуснали. В него имаше щипка бял прах.

— За него могат да се вземат два ХК долара — каза той, като знаеше, че струва 6,04 долара. — Ще си ги поделим — 70 за мен и 30 за вас двете.

За приличие еднозъбата се попазари и накрая се споразумяха той да се опита да вземе 3,10 долара, които да си поделят — 60 за него и 40 за тях. Бригадирът си тръгна удовлетворен.

Когато останаха сами, по-младата жена започна да се рови в боклука.

— Какво правиш? — попита я еднозъбата.

— Исках само да проверя ония талони, по-голяма сестро. Твоите очи не са чак толкова добри.

— Както искаш — сви рамене еднозъбата. — Тук съм помела. Ще ида ей там.

Кривият й пръст сочеше към един ред седалки, под който имаше купчина непроверен боклук, незабелязан досега. Другата жена се поколеба, но после я последва и еднозъбата едва не се изкиска ликуващо, след като опасността премина.

„Като дойда утре, ще кажа, че ме боли корем. Ще си прибера богатството и ще си ида вкъщи. Ами какво ще правя с парите?“

Първо ще дам капаро за две quai loh бални рокли на третата внучка срещу половината от печалбата й през първата година. От нея ще излезе добра проститутка в „Гуд лак данс хол“. После вторият син няма повече да бъде общ работник на строежа, дето е горе на „Коутуол роуд“. С петия племенник и втория внук ще станат строители, до края на седмицата ще купим парцел земя и те ще почнат да строят.

— Имаш много щастлив вид, по-голяма сестро.

— О, да по-малка сестро. Кокалите ме болят, както винаги ме тресе, стомахът ми не е в ред, но съм жива, а онзи старец там не е. Това е урок от боговете. Те всички са ми свидетели, че като го видях първия път, го взех за мъжа ми, дето умря, като бягахме от Шанхай преди 15 години. Сякаш бях видяла призрак! Едва не си изкарах акъла, мъжът ми и тоя старец са досущ като близнаци!

— Айейа, ужас! Ужас! Призраци! Боговете да ни пазят от призраци!

„О, да — помисли си еднозъбата — призраците са ужасни. Сега, докъде бях стигнала! О, да… 1000 долара ще заложа на надбягванията в събота. А от печалбата ще си купя… ще си купя изкуствено чене! Иий, колко хубаво ще бъде — й се искаше да извика, едва не й прималя от сподавеното щастие! Цял живот, цял живот, от 14-годишна възраст, когато един манджу й бе избил зъбите с приклада на пушката си в едно от постоянните въстания срещу чуждата династия Чин, й викаха еднозъбата. Винаги бе мразила прякора си. — Но сега… о, боговете са ми свидетели! От печалбата другата събота ще си купя чене — и ще запаля две свещи в най-близкия храм в отплата за този хубав джос.“

— Лошо ми е, по-малка сестро — каза тя и наистина й беше зле от въодушевление. — Би ли ми донесла малко вода?

Другата жена се отдалечи с мърморене. Еднозъбата приседна за момент и се ухили широко, като опипваше с език венците си. „Иий, като спечеля и ако печалбата е голяма, ще си направя един златен зъб точно по средата, за спомен. Златозъбата Янг, ми звучи добре. Да, уважаемата златозъба Янг от империята на «Янг канстръкшънс».“

65

18:15 часа

Суслов се бе прегърбил неудобно на предната седалка в малката кола на Ърни Клинкър, която пъплеше нагоре по хълма. Стъклата бяха запотени, дъждът се бе усилил. Калта и камъните, който се свличаха от стръмните склонове, правеха пътя опасен. Вече подминаха две леки катастрофи.

— Дявол да го вземе, Грегор, май ще трябва тук да пренощуваш.

— Не, тази вечер не мога — отвърна раздразнено Суслов. — Казах ти, че съм обещал на Джини да се видим довечера за последен път.

От обиска насам Суслов бе обзет от безумна ярост, която се подхранваше от необичаен страх — страх да не го повикат някоя сутрин в полицейското управление, страх, че засичането на дешифрираната каблограма може да има катастрофален ефект, страх, че Центърът може да е недоволен от загубата на Ворански, който бе изгонен от Хонконг, от унищожаването на радиостанцията им, от случая с Меткин, страх от пристигането на Коронски и евентуалното отвличане на Дънрос. Толкова много неща се объркаха при това пътуване, помисли си той съкрушен — прекалено дълго бе в тази игра, за да храни някакви илюзии. Дори и разговорът му с Крос по телефона по време на петата серия не го успокои.

— Не се притеснявай, Грегор, това е стандартна призовка. Само няколко въпроса за Ворански, Меткин и т.н.

— Какво, за Бога, означава „и т.н.“?

— Не знам, сега Съндърс заповядва, не аз.

— Роджър, трябва да ме прикриеш.

— Вече съм се погрижил. Виж какво, тази работа с отвличането никак не ми харесва.

— Центърът настоява, затова моля те, помогни на Артър в подготовката. Ако не успееш да забавиш отплуването ми, ще трябва да изпълним заповедта.

— Съветвам ви да не го правим. Това е моят район и ви съв…

— Центърът е одобрил плана и ако ни заповядат, ще трябва да го изпълним! — Суслов искаше да накара Крос да замълчи, но той беше най-важният им агент в Азия и трябваше да внимава да не го обиди.

— Можем ли да се видим довечера?

— Не, но ще ти се обадя. В 4? В 10.30? — четири беше новият им код за 32-и апартамент в „Синклер тауърс“, 10.30 означаваше 21.30.

— Дали е разумно?

Суслов дочу познатия сух самоуверен смях.

— Разбира се. Тия идиоти едва ли ще дойдат пак. Няма страшно. Гарантирам.

— Добре. И Артър ще дойде. Трябва да обсъдим още веднъж плана.

Клинкър рязко зави, за да не се удари в едно такси, което му засече пътя, и изруга, после натисна спирачките, огледа пътя отпред и пак запали. Суслов забърса стъклото от своята страна.

— Проклето време — изруга той, замислен за друго. Ами какво да правим с Травкин? Тъпото копеле, как можа да падне, и то след финала. Помислих, че е спечелил. Тъп дисидент. Един истински казак не би се наредил така. Значи вече е вън от играта, и той, и неговата саката стара вещица, принцесата с изпочупените кокали.

Как сега да примамим Дънрос в апартамента утре, а не във вторник, както се бяхме разбрали с Травкин. Довечера или утре. Най-късно утре вечер. За това трябва да се погрижат Артър или Роджър. Те са ключовите фигури в плана на Дънрос.

Или досиетата, или Дънрос — преди да замина. Те са единственият ми шанс пред Центъра.

Бартлет и Кейси слязоха от лимузината на „Струан“ пред хотел „Хилтън“ и портиерът сингх услужливо разтвори чадър, който обаче беше съвсем излишен — голямата козирка вече ги пазеше от проливния дъжд.

— Аз ще чакам тук, сър, докато свършите — каза шофьорът Лим.

— Добре. Благодаря — отвърна Бартлет. Качиха се по стълбите до партера и после на ескалатора до фоайето.

— Много си мълчалива, Кейси — обади се Бартлет. През целия път от хиподрума дотук не бяха разменили повече от една-две думи, всеки вглъбен в собствените си мисли.

— Ти също Линк. Помислих, че не ти се говори. Изглеждаше отвлечен — тя се усмихна колебливо. — Може би е от вълнението днес.

— Голям ден беше.

— Мислиш ли, че тай-панът ще успее? С контролния пакет на Универсалните магазини?

— В понеделник ще видим — Бартлет отиде до рецепцията. — Мистър Банастазио, моля.

Красивият администратор евроазиатец отвърна:

— Един момент, моля. О, да, той пак си е сменил стаята. Сега е в 832.

Подаде му телефона. Бартлет набра.

— Да?

— Винченцо? Линк е, аз съм долу.

— Здравей, Линк, приятно ми е да те чуя. Кейси с тебе ли е?

— Да.

— Искате ли да се качите?

— Ей сега.

Бартлет се върна при Кейси.

— Сигурен ли си, че искаш и аз да дойда?

— Той попита за тебе.

Бартлет я поведе към асансьора, като си мислеше за Орланда, с която имаше среща довечера, за Билтмън и Горнт, за пътуването на Тайпей утре и дали да не помоли Дънрос да вземе Орланда със себе си. По дяволите, животът изведнъж бе станал прекалено сложен.

— Само за няколко минути — каза той, — после ще отидем на коктейла у тай-пана. Неделята се очертава да бъде интересна. А и седмицата след това.

— Довечера ще излизаш ли?

— Да. Но утре можем да закусим заедно. Трябва да си изясним нещата със Сиймър и тъй като мен няколко дни няма да ме има, е по-добре да се уточним отсега.

Качиха се в препълнения асансьор. Кейси си отдръпна крака, за да не бъде настъпена, и в отговор заби токчето си в носа на обувката на нападателката.

— О, толкова съжалявам — извини се мило тя и после промърмори. — Дю не ло мо, на което я бе научил днес следобед Питър Марлоу — достатъчно високо, за да бъде чута. Жената внезапно почервеня и побърза да слезе на мецанина. Кейси разбра, че е спечелила голяма победа. Погледна развеселена към Бартлет, но той бе вглъбен в мислите си и гледаше в празното пространство. Какво в действителност го тревожи. Орланда?

Слязоха на осмия етаж и тръгнаха надолу по коридора.

— Знаеш ли защо ни вика Банастазио, Линк? Какво иска?

— Само да ни видел.

Бартлет натисна звънеца. Вратата се отвори.

Банастазио беше представителен мъж с металносива коса и много тъмни очи. Поздрави ги сърдечно.

— Здравей, Кейси, та ти си отслабнала — изглеждаш чудесно. Нещо за пиене?

Посочи с ръка към добре зареденото барче. Кейси отвори една бира за Бартлет, който пак бе потънал в мисли, а за себе си направи мартини. Питър Марлоу е прав. Тай-панът също. Линк, и той. Трябва само да реша. Но кога? Много скоро. Днес, утре? Най-късно до вечерята във вторник. Дотогава със сигурност, а междувременно трябва да предприема няколко обходни атаки.

— Как е? — питаше Банастазио.

— Добре. А при теб?

— Страхотно.

Винченцо отпи от колата си, после се протегна и включи един малък магнетофон. Чу се характерния за всеки оживен коктейл шумен говор.

— Включвам го по навик, когато искам да водя поверителен разговор — обясни тихо Банастазио.

Бартлет го изгледа:

— Мислиш, че стаята се подслушва.

— Може би да, може би не. Човек никога не знае, нали?

Бартлет погледна към Кейси, после пак към Банастазио.

— Какво си намислил, Винченцо?

Банастазио се усмихна:

— Как е „Пар-Кон“?

— Както винаги — великолепно — отговори Бартлет. — Прирастът ще надхвърли предвиденото.

— Със 7 процента — добави Кейси, която също бе нащрек.

— И кого ще предпочетете, „Струан“ или „Ротуел-Горнт“?

— Още мислим по въпроса — Бартлет не издаде удивлението си. — Това е нещо ново за тебе, Винченцо? Да се интересуваш от сделка, преди още да е сключена?

— Кого ще изберете, „Струан“ или „Ротуел-Горнт“?

Бартлет забеляза студенината в очите му и странната заплашителна усмивка. Кейси бе не по-малко учудена.

— Когато сключим сделката, ще разбереш. Наред с останалите акционери.

Усмивката не се промени. Очите станаха още по-студени.

— Ние с момчетата бихме искали да се вкл…

— Какви момчета?

Банастазио въздъхна:

— Доста неща в „Пар-Кон“ се измениха, Линк и бихме искали да се включим във вземането на решения. Считаме, че аз трябва да вляза в Управителния съвет, както във финансовата комисия, и в комисията по новите дейности.

Бартлет и Кейси вече не криеха изумлението си.

— Това въобще не беше предвидено в първоначалното ни споразумение — заяви Бартлет. — Ти предварително каза, че за теб това е само една инвестиция.

— Точно така — подкрепи го Кейси — ти ни писа, че искаш само да си вложиш парите…

— Времената се промениха, малка госпожице. Сега искаме да сме вътре в нещата. Разбрахте ли? — гласът му стана дрезгав. — Само едно място в съвета, Линк. С такъв капитал в „Дженеръл мотърс“ бих получил две места.

— Ние не сме „Дженеръл мотърс“.

— Да — да, да знам. Но ние мислим доброто на компанията. Искаме тя да се развива по-бързо. Бих мог…

— Компанията се развива нормално. Не мислиш ли, че би било по-доб… — Банастазио отново я изгледа студено. Кейси замълча. Бартлет започна да присвива юмруци, но се въздържа. „Внимателно!“

Банастазио продължи:

— Значи се разбрахме — усмивката му се появи отново. — От днес съм в съвета, нали така?

— Не. Членовете на съвета се избират от акционерите на общото годишно събрание — отвърна студено Бартлет. — Не и преди това. Няма вакантни места.

Банастазио се засмя.

— Може и да се намерят.

— Искаш ли да го повториш?

Банастазио изведнъж се ожесточи.

— Слушай, Линк, не искам да ви плаша, а само да ви помогна. Мога да ви бъда полезен в управлението. Имам връзки. И бих могъл да ви дам някои съвети.

— За какво?

— За сделки. Например, „Пар-Кон“ да се съюзи с Горнт…

— А ако не се съгласим?

— Лек натиск от наша страна и с Дънрос е свършено. Горнт е нашият човек, Линк. Ние се позаинтересувахме и той се оказа по-добър.

Бартлет се изправи. Кейси го последва с омекнали колене. Банастазио не се помръдна.

— Ще помислим. Но засега, дори не е сигурно дали въобще ще се съюзяваме с някого.

Банастазио присви очи:

— Какво?

— Не сме убедени, че който и да е от тях е подходящ за нас. Нали така, Кейси?

— Да, Линк.

— Аз съм за Горнт. Ясно ли е?

— Върви на майната си — Бартлет се обърна да си върви.

— Момент! — Банастазио се изправи и се приближи към него. — Никой не иска неприятности, нито аз, нито момчетата, ни…

— Какви момчета?

Банастазио отново въздъхна.

— Хайде, Линк, вече си голям. Имаш представа от живота. Не искаме да ви създаваме неприятности, а само да правим пари.

— По това си приличаме. Ние ще откупим акциите ти с печалбата от ще…

— Няма да стане. Не се продават. Включихме се, когато имахте нужда от мангизи. Платихме добра цена и вие използвахте парите ни, за да разширите дейността си. Сега искаме да участваме в управлението. Разбрано?

— Ще направя предложение на годишното събрание на акц…

— Не, сега!

— Няма да стане, по дяволите! — Бартлет беше вбесен и много опасен. — Ясно ли ти е?

Банастазио погледна към Кейси с безизразни като на влечуго очи.

— И ти ли мислиш така, госпожице Административен Вицепрезидент и Ковчежник!

— Да — отвърна тя, изненадана от решителността в гласа си. — Нямаш място в съвета, Банастазио. Ако се стигне до гласуване, моите акции ще бъдат срещу теб и категорично против Горнт.

— Когато поемем управлението на фирмата, ти ще бъдеш уволнена.

— Когато поемете управлението, аз вече ще съм напуснала — Кейси тръгна към вратата, изненадана, че краката й още я държат.

Бартлет застана пред Банастазио за всеки случай.

— Пак ще се срещнем — каза той.

— Не е зле да поразмислите!

— По-добре стой настрана от „Пар-Кон“! — Бартлет се обърна и излезе от стаята след Кейси.

До асансьора той възкликна:

— Божичко!

— Да — промълви безпомощно и тя.

— Трябва… трябва да поговорим.

— Да. Май трябва да пийна нещо. За Бога, Линк, този човек ме ужаси. Никога през живота си не съм била толкова уплашена — разтърси глава, сякаш искаше да я проясни. — Беше невероятен кошмар.

В бара на последния етаж си поръчаха мартини и бира и след като ги изпиха мълчаливо, Бартлет повтори поръчката. А в това време пресяваха мислено фактите, сравняваха ги с теориите и ги променяха.

Линк се размърда на мястото си. Тя го погледна през масата.

— Да ти кажа ли какво мисля?

— Да, да, Кейси. Казвай.

— Винаги се е говорило, че Банастазио или е мафиот, или е свързан с мафията, а след нашия малък разговор тази вечер бих казала, че този слух не е лишен от основание. Мафията има афинитет към наркотиците. Хипотеза: може би има афинитет и към оръжията?

Бартлет присви очи и бръчиците му се откроиха.

— И аз стигнах до този извод. После?

— Фактически щом Банастазио се страхува от подслушване, значи го следят. Това сочи към ФБР.

— Или ЦРУ.

— Или ЦРУ. Ако Банастазио е мафиот и ЦРУ или ФБР го следят, значи сме замесени в нещо нередно, което няма да ни доведе до нищо добро. А що се отнася до това, което той спечели… — Кейси замълча.

— Какво?

— Аз само… Просто се сетих за Роузмънт, нали го помниш от приема, Стенли Роузмънт, високият представителен мъж с посивели коси от консулството? Вчера следобед го срещнах на ферибота. Случайно. Може би е съвпадение, а може би не, но сега се сещам, че той спомена за Банастазио и каза, че приятелят му Ед някой си, също от консулството, го познавал бегло — и като му казах, че пристига днес, той се смути — тя предаде накратко разговора им. — Тогава въобще не се замислих за това… но консулството и това, което той ми каза, сочат към ЦРУ.

— Сигурно. Разбира се. И ако… — замълча. — Като си помисля, Йан също ми спомена нещо за Банастазио. Във вторник във фоайето, докато ти говореше по телефона, точно преди да тръгнем към трезорите със злато.

— Май наистина здравата сме се забъркали! Убийство, отвличане, оръжия, Банастазио, мафията, Джон Чен. Като помисля сега, Джон Чен и Цу-ян бяха големи приятели с този безделник — очите й се уголемиха. — Банастазио и убийството на Джон Чен. Дали няма някаква връзка? Ако се съди по това, което пишеше във вестниците за Бившите вълци, те не приличат много на китайци — особено историята с ушите. Това е, това е жестоко.

Бартлет отпиваше замислено от бирата си.

— Ами Горнт? Защо Банастазио предпочита него, а не „Струан“?

— Не знам.

— Какво ще кажеш за това, Кейси. Да речем, че истинската цел на Банастазио са оръжията или наркотиците, или и двете. И двете компании биха били подходящи за него. „Струан“ има кораби и огромен комплекс на летището, който контролира импортните и експортните товари, много подходящ за контрабанда. Горнт има кораби и кейове. А също и „Ол Ейжа еъруейс“. На него — на тях — това им трябва — да се доберат до най-голямата авиолиния, която снабдява цяла Азия. Нейни самолети летят до Банкок, Индия, Виетнам, Камбоджа, Япония — навсякъде!

— О тук има връзка с Пан Ам, ТУА, ДЖАЛ и чрез тях — до всички краища на света на изток, запад, север, юг! А ако ние успеем да помогнем на Горнт да смаже „Струан“, те ще получат всичко това накуп.

— Така че се връщаме на най-важния въпрос: какво да правим? — попита Бартлет:

— А не можем ли просто да протакаме? Съперничеството между „Струан“ и Горнт ще се разреши най-късно до края на следващата седмица.

— За такова нещо ни трябва информация — и сили, с които да противодействаме. Различни средства, стабилни средства, каквито ние нямаме — Бартлет отпи от бирата си, още по-замислен. — Трябва да получим съвет от най-високо равнище. И помощ. И то бързо. От Армстронг и английските ченгета — или от Роузмънт и ЦРУ.

— Или и от двете страни?

— Или и от двете страни.

Дънрос слезе от даймлера и забърза към полицейското управление.

— Добър вечер, сър — поздрави го младият инспектор-австралиец, дежурен на пропуска. — Съжалявам, че загубихте петата серия — чух, че Блуи Уайт бил смъмрен за вмешателство. Май не може да се има доверие на един гаден оси, а?

Дънрос се усмихна:

— Той спечели, инспекторе. Съдиите решиха, че серията е спечелена честно и почтено. Имам среща с мистър Крос.

— Да, сър; честно, но не почтено, честна дума. На последния етаж, третата стая вляво. Успех другата събота, сър.

Крос го посрещна на етажа.

— Добър вечер. Влизай. Нещо за пиене?

— Не, благодаря. Много любезно от ваша страна да ме приемете веднага. Добър вечер, мистър Съндърс.

Подадоха си ръце. Дънрос никога преди не бе идвал в кабинета на Крос. Стените изглеждаха толкова мрачни, колкото и самият стопанин и когато вратата се затвори зад тях, атмосферата сякаш още повече се сгъсти.

— Заповядай, седни — покани го Крос. — Жалко за Ноубъл Стар — и двамата бяхме заложили на нея.

— В събота тя пак ще даде повод за вълнение.

— Ти ли ще я яздиш?

— А ти не би ли опитал?

И двамата се усмихнаха.

— С какво можем да ти помогнем? — попита Крос. Дънрос концентрира цялото си внимание върху Съндърс.

— Не мога да ви дам нови досиета. Не мога да направя невъзможното. Но нещичко все пак мога да ви предложа — не знам какво е, но току-що получих пакет от А. М. Г.

Домакините му бяха поразени. Съндърс попита:

— На ръка ли беше донесен?

Дънрос се поколеба.

— На ръка. А сега моля да не ме прекъсвате, докато не свърша.

Съндърс запали лулата си и се засмя:

— Точно в стила на А. М. Г. Роджър, да има винаги резервен вариант. Умно копеле беше, да го вземат дяволите. Извинявам се, продължавайте, моля.

— Съобщението на А. М. Г. гласеше, че информацията е от особено важно значение и трябва да бъде предадена лично на министър-председателя или на настоящия шеф на МИ–6, Едуард Съндърс, по мое предпочитание — и ако реша, че има политически характер. — Дънрос шумно си пое дъх в настъпилата тишина. — Тъй като разбирате от търговия, ще ви предложа една сделка — вие изпращате тайно, в присъствието единствено на губернатора тази информация, каквото и да съдържа тя, по дяволите. В замяна на това Брайън Куок получава разрешение, ако иска, да напусне Хонконг, за да можем да сключим сделката с Тип Ток.

Тишината се задълбочи. Съндърс пускаше кълба дим с лулата си. Погледна към Крос.

— Роджър?

Роджър Крос мислеше за тази информация — какво толкова специално може да има в нея, че е предназначена само за Съндърс или министър-председателя.

— Според мен предложението на Йан трябва да се обмисли — отговори той. — Без да бързаме.

— Веднага — отсече Дънрос. — Парите ни трябват спешно и въпросът за освобождаването на Брайън Куок трябва също бързо да се реши. Не по-късно от 10 ч. в понеделник, когато…

— Тип Ток и парите може би въобще не влизат в сметката — прекъсна го Съндърс с преднамерено тих глас. — В разузнаването въобще не се интересуват какво става в Хонконг. Имате ли представа колко ценен би бил за враговете ни един висш офицер от английското разузнаване, и то човек с квалификацията и опита на Брайън Куок, ако той наистина е арестуван, както считате вие и както твърди този Тип Ток. Помислили ли сте също така какво голямо значение би имала за цялата ни страна информацията, която един такъв вражески агент би могъл да ни даде за връзките и шефовете си? А?

— Това ли е вашият отговор?

— Мисис Гресенхоф ли ви предаде пакета?

— Готови ли сте да направите размяна?

Крос попита раздразнено:

— Коя е мисис Гресенхоф?

— Не знам — отговори му Съндърс. — Знам само, че на нея се е обадил втория път по телефона помощникът на А. М. Г. Киърнън и след това тя е изчезнала. Опитваме се да я открием с помощта на швейцарската полиция — устните му се разтегнаха в усмивка към Дънрос. — Мисис Гресенхоф ли ви предаде пакета?

— Не — отговори Дънрос. Всъщност не лъжеше, тъй като го бе донесла Рико Анджин.

— А кой?

— Мога да ви кажа едва след като сключим сделката.

— Няма да има сделка — отговори Крос. Дънрос понечи да се изправи.

— Момент, Роджър — каза Съндърс и Дънрос отново седна. Шефът на МИ–6 почука с дръжката на лулата по потъмнелите си от тютюна зъби. Дънрос си придаваше простодушен вид, знаейки, че е в ръцете на професионалисти.

Най-накрая Съндърс каза:

— Мистър Дънрос, у готов ли сте да се закълнете официално в съответствие с условията за лъжесвидетелстване, предвидени в Закона за държавната тайна, че не притежавате оригиналните досиета на А. М. Г.?

— Да — отвърна веднага Йан, който нямаше нищо против да попреиначи малко истината, че оригиналите по принцип бяха у А. М. Г., а той получаваше винаги първото копие. Ако и когато дойдеше моментът да положи официална клетва, тогава щеше да му мисли.

— После?

— За понеделник е невъзможно.

Дънрос не сваляше очи от Съндърс.

— Невъзможно, защото разпитвате Брайън ли?

— Всеки заловен чужд агент веднага се подлага на разпит, разбира се.

— А Брайън ще се окаже много костелив орех.

— Ако той е агентът, вие би трябвало по-добре да знаете. Нали сте Стари приятели.

— Да, и се кълна в Бога, че аз все още не вярвам в това. За мен Брайън винаги е бил честен и лоялен британски полицай. Как е възможно?

— А как е било възможно за Филби, Клаус Фукс, Зорге, Рудолф Абел, Блейк и всички останали?

— Колко време ще ви бъде необходимо.

Съндърс повдигна рамене, като го гледаше в очите. Дънрос отвърна на погледа му. Тишината ставаше непоносима.

— Унищожил ли сте оригиналите?

— Не, и трябва да ви кажа, че аз също забелязах разликата между копията, които ви дадох, и това, което вие сте засекли. Имах намерение да се обадя на А. М. Г. и да го попитам откъде идва тази разлика.

— Колко често сте били във връзка с него?

— Един-два пъти годишно.

— Какво знаете за А. М. Г.? Кой ви свързва с него?

— Мистър Съндърс, нямам нищо против да отговоря на въпросите ви, съзнавам, че това е мой дълг, но сега не е най-подходящото време за…

— А може би е, мистър Дънрос. Ние не бързаме.

— Да, съгласен съм. Но за нещастие мене ме чакат гости и връзката ми с А. М. Г. няма нищо общо с предложението ми. То изисква прост отговор — да или не.

— Или може би.

Дънрос го изгледа.

— Или може би.

— Ще си помисля.

Дънрос се усмихна вътрешно, играта на котка и мишка при преговорите му харесваше, съзнаваше, че си има работа е професионалисти. Отново остави тишината да натежи до подходящия момент.

— Много добре. А. М. Г. каза, по мое усмотрение. В момента не знам какво съдържа тази информация. Разбирам, че съм нагазил в чужди води и че не трябва да се бъркам в работата на английското разузнаване. Но това не е по мой избор. Вие засякохте личната ми кореспонденция. Моето споразумение с А. М. Г. беше съвсем просто. Аз получих писменото му уверение, че са му разрешили да работи за мене и че той предварително ще си разчисти сметките с правителството. Ако желаете, мога да ви предоставя копия от кореспонденцията си по съответните канали и със съответните гаранции за секретност. Ентусиазмът ми за нашата сделка намалява с всяка измината минута — гласът му се изостри. — За разузнаването може и да няма значение какво става в Хонконг, но за мене има, така че за последен път ви правя предложение — той се изправи. — То важи до 20.30 ч.

Никой от събеседниците му не се помръдна.

— Защо до 20.30, мистър Дънрос? Защо не до полунощ или утре до обяд? — попита невъзмутимо Съндърс. Той продължи да пуска кълба дим с лулата си, но Дънрос забеляза, че в момента, в който отправи предизвикателството си, ритъмът им се наруши. „Това е добър знак“ — помисли си тай-панът.

— Защото тогава трябва да се обадя на Тип Ток. Благодаря ви, че ми отделихте време — Дънрос се обърна да си върви.

Крос погледна към Съндърс иззад бюрото. По-възрастният мъж кимна. Крос послушно натисна копчето. Резетата безшумно се отдръпнаха. Дънрос се сепна и спря, но бързо се съвзе, отвори вратата и излезе, без да каже нищо, като затвори след себе си.

— Хладнокръвно копеле — възхити му се Крос.

— Прекалено хладнокръвно.

— Не съвсем. Той е тай-пан на „Ноубъл хаус“.

— И лъже, но умно и е готов да ни надхитри. Дали ще унищожи информацията?

— Да. Но не знам дали 20.30 е уреченият час.

Крос запали цигара.

— Склонен съм да мисля, че е. Той е бил подложен на огромен натиск — те не може да не допускат, че ще разпитаме агента. Имали са достатъчно време да изучат съветския опит при разпити, а си имат и собствени похвати. Сигурно предполагат, че и ние действаме доста ефикасно.

— Допускам, че Дънрос няма повече досиета и че тази информация действително съществува. Щом идва от А. М. Г., трябва да е особено ценна. Какво ще ме посъветваш?

— Ще повторя това, което казах и на губернатора: ако успеем да задържим Брайън до обяд в понеделник, ще можем да изстискаме от него всичко, което представлява интерес за нас.

— Ами те? Какво би могъл да им каже за нас, ако се възстанови?

— Ние вече научихме доста от това, което той знае. И от днес нататък винаги можем да прикрием слабите места в сигурността на Хонконг. В разузнаването работим на принципа никога един човек да не знае главния план и…

— Освен теб.

Крос се усмихна.

— Освен мен. И теб, и Обединеното кралство, разбира се. Куок знае много, но не всичко. Можем да прикрием всичко, да променим кодовете и т.н. Не забравяй, че досега той е преминал само стандартната подготовка. Вече не е опасен. Разкрихме го, за щастие навреме. Той със сигурност щеше да стане първият китайски комисар, а вероятно и шеф на разузнаването. Щеше да е катастрофално. Не можем да върнем тайните досиета, Фонг Фонг и останалите или плановете за размириците и контравъстанието. Бунтът си е бунт, а има и толкова много случайни планове. А що се отнася до „Струан“, Брайън не знае повече от това, което знаехме и ние, преди да го хванем. Информацията на А. М. Г. може да ни даде ключа, ключа към въпросите, които трябва да му зададем.

— Веднага се сетих за това. Както казах, Йан Дънрос е прекалено хладнокръвен — Съндърс запали нова клечка кибрит, остави я малко да погори, после натъпка изпушения тютюн. — Ти вярваш ли му?

— За досиетата ли, не знам. Но определено вярвам, че притежава тази информация и — че А. М. Г. е възкръснал от мъртвите. Съжалявам, че никога не съм го познавал. Да. Сведението му наистина може да се окаже по-ценно от Куок — след понеделник на обяд.

След като Крос се върна от хиподрума, разпитът на Брайън Куок продължи. Повечето време накъсан и неразбираем, но понякога изскачаха и ценни подробности. В по-голямата си част това бяха сведения за атомната физика и имена и адреси за свръзка в Хонконг и Кантон, рискове за сигурността на колонията и информация за Кралската конна полиция, наред с невероятно интересните повторения за масовото внедряване на съветски агенти в Канада.

— Защо в Канада, Брайън? — попита Армстронг.

— Западната граница, Робърт… най-слабата преграда в света, няма друга такава. Такива огромни богатства в Канада… ох, да бях… онова момиче, за което едва не се ожених, казаха, че е мой дълг… ако руснаците успеят да разстроят Канада… там са толкова наивни и добри… Може ли една цигара… о, благодаря… Може ли да пийна нещо… Затова и ние имаме хора навсякъде, за да разстройват съветските и да открием… освен това в Мексико… Съветите се настаняват и там… Да, те навсякъде имат шпиони… познавахте ли Филби…

Един час бе достатъчен.

— Странно, че толкова бързо се пречупи — каза Съндърс. Крос се изненада.

— Гарантирам, че той не действа по заповед, не лъже, че казва абсолютно всичко, което се е случило, и ще продължи да говори, освен ако н…

— Да, разбира се — прекъсна го малко сприхаво Съндърс. — Учудва ме, че именно такъв човек като Куок така лесно се пречупи. Бих казал, че отдавна се е колебаел, т.е. че вече почти или въобще не е бил отдаден на идеята и вероятно е бил готов да премине на наша страна, но някак си не е могъл да се реши. Жалко. Би бил много ценен — въздъхна и запали нова клечка кибрит. — Това неизбежно се случва в дълбоко законспирираните им агенти, след като поживеят малко при нас, винаги има нещо, някакво момиче или приятел, или свободата и щастието, които преобръщат мирогледа им наопаки, горките нещастници. Ето защо накрая ще победим. Дори в Русия нещата ще се променят и КГБ ще си получи заслуженото — от самите руснаци, — затова е този натиск сега. Никаква съветска власт не може да просъществува без диктатура, тайна полиция, неправда и терор — изтърси лулата си в пепелника. Недопушеният тютюн в основата й беше овлажнял. — Не си ли съгласен, Роджър?

Крос кимна и погледна напрегнатите бледосини очи, чудейки се какво ли се крие зад тях.

— Ще се обадиш ли на министъра за указания?

— Не. И сам мога да поема отговорността по този случай. Ще решим в 20.30 — Съндърс погледна часовника си. — Да се връщаме при Робърт. Време е пак да започваме. Бива си го тоя тип, много го бива. Чувал ли си, че някога е бил голяма работа?

66

20:05 часа

— Йан? Извинявай, че те прекъсвам — каза Бартлет.

— О, здравей! — Дънрос се отдели от гостите, с които разговаряше. Бартлет беше сам. — Вие двамата, да не би да си тръгвате — това ще продължи поне до 9.30.

— Кейси ще остане още малко. Аз имам среща.

Дънрос се усмихна.

— Надявам се, че е хубава.

— Да, но това по-късно. Първо имам делова среща. Можеш ли да ми отделиш една минута?

— Да, разбира се. Извинете ме за момент — обърна се той към останалите и го поведе навън от навалицата към една от терасите. Продължаваше да вали, не много силно, но упорито. — Почти е сигурно, че ще успеем да изкупим акциите на Универсалните магазини на нашата цена и „Суперфудс“ няма да наддава. Ние май наистина ще се сдобием с прословутия пакет — ако се справя с Горнт.

— Да. В понеделник ще видим.

Дънрос го изгледа изненадано:

— Аз съм почти сигурен.

Бартлет се усмихна, но зад усмивката му се криеха умора и загриженост.

— Забелязах. Но исках да те попитам дали ще заминаваме утре за Тайпей?

— Щях да ти предложа да го отложим за края на следващата седмица. Утре и понеделник са особено важни дни и за двама ни. Съгласен ли си?

Бартлет кимна, без да издаде облекчението си.

— Нямам нищо против — „и това решава проблема ми с Орланда“ — помисли си той. — Добре тогава, аз тръгвам.

— Вземи колата. Но после изпрати Лим обратно. Ще ходиш ли на ралито, ако се състои? От 10 ч. докъм обяд.

— Къде?

— В Новите територии. Ще пратя колата да те вземе, ако е хубаво времето. И Кейси, стига да иска.

— Благодаря.

— Не се притеснявай за нея — аз ще се погрижа да се прибере спокойно. Тя свободна ли е след това?

Мисля, че да.

— Добре, тогава ще я поканя да дойде с нас — ще ходим на китайски ресторант — Дънрос го погледна изпитателно. — Някакви проблеми?

— Не. Нищо, което да не може да се оправи — Бартлет се усмихна и се отдалечи, като се настройваше за следващата си битка — с Армстронг. Преди няколко минути бе срещнал Роузмънт и му бе разказал за срещата си с Банастазио.

— По-добре го остави на нас, Линк — отговори му Роузмънт. — Считай, че си уведомил официално консулството. Аз ще предам, на когото трябва. Нека нещата останат така засега — кажи го и на Кейси. Ако Банастазио се обади на някой от двама ви, протакайте и се обадете, а ние ще измислим нещо. Ето ти визитната ми картичка — можеш, да ми се обадиш по всяко време на денонощието.

Бартлет излезе навън и се нареди сред чакащите нетърпеливо колите си.

— О, здравей, Линк — поздрави го Муртаг, който слезе забързан от едно такси и едва не го събори. — Извинявай! Купонът още ли тече?

— Разбира се, Дейв. Накъде си се забързал?

— Трябва да видя тай-пана — Муртаг понижи глас, като едва прикриваше възбудата си. — Шефовете може и да се съгласят, ако Йан направи известни отстъпки! Кейси още ли е там?

— Да — отговори веднага Бартлет и застана нащрек, забравил за всичко останало. — Какви отстъпки? — попита той внимателно.

— Да удвои валутния период и да контактува направо с „Фърст сентръл Ню Йорк бенк“, като през следващите пет години се обръщат първо към нас за кредит.

— Не е много — каза Бартлет, без да издава недоумението си. — Какво представлява цялата сделка?

— Не мога да се бавя повече, Линк, трябва да получа съгласието на тай-пана. Шефовете чакат, но сделката е точно такава, каквато я замислихме с Кейси. По дяволите, ако успеем, тай-панът цял живот ще ни бъде длъжник! — Муртаг изчезна.

Бартлет погледна озадачено подире му. Краката му сами го понесоха обратно към входа, но спря и се върна на мястото си сред чакащите. „Има време. Не е нужно веднага да я питаш. Помисли си.“

Кейси му бе казала за връзката на „Ройъл Белгиум“ с „Фърст сентръл“, а днес следобед Муртаг доразви идеята, като се оплака колко трудно е да се спечели доверието на вихрушката тук, но това бе всичко. На Бартлет му направи впечатление, че и двамата са развълнувани. Но тогава го отдаде на надбягванията.

„А сега? — запита се той подозрително. — Кейси, Муртаг, тай-панът! «Фърст сентръл» ще се съгласи, ако «тай-панът ще ни бъде длъжник цял живот» и «точно такава, каквато я замислихме с Кейси». Кейси ли е посредничката? Тя може да го върти на малкия си пръст тоя мухльо и едва ли би му служила за куриер. По-скоро го води за носа. Той не може и на кутрето й да стъпи. Значи най-вероятно тя го е подтикнала към — към какво? От какво най-много се нуждае тай-панът?

От кредит, спешен, от няколко милиона, до понеделник.

За Бога, «Фърст сентръл» ще го кредитира! Точно това е. Ако. Ако направи известни отстъпки, а трябва, за да се измъкне от…“

— Колата ли чакате, сър?

— О. Да, Лим. Полицейското управление във Ванчай. Благодаря.

Седна отзад, а умът му продължи трескаво да работи. „Значи Кейси играе някаква своя игра. Вероятно е започнала отпреди ден-два и нищо не ми е казала. Защо? Ако изляза прав и планът им успее, Йан ще разполага с достатъчно пари да спре Горнт, и дори да му натрие носа. Кейси е направила всичко възможно да му помогне срещу Горнт. Без моето съгласие. Защо? И срещу какво?

Дали не иска да си поделят моите два милиона?

Сигурно. Това е едната възможност — и аз вече я научих. Дали има и други? За Бога! Кейси да стане независима и дори да мине на страната на неприятеля? Те все още са неприятели — Йан и Горнт.“

Вълнението му нарасна.

„Какво да правя?

Парите ми при Горнт са обезпечени от всички страни. Двата милиона в «Струан» също и си остават. Не съм и помислял да ги изтегля — само исках да проверя Кейси. Сделката със «Струан» има своите плюсове. Сделката с Горнт също. Значи и планът ми си остава в сила — все още мога да избирам между двамата, макар че нямам много време.

Но съществува Орланда.

Избера ли Орланда, с нея можем да живеем в Щатите или някъде другаде, но не и тук. Очевидно е, че тя никога няма да бъде приета сред елита в Хепи Вели. Или в клубовете. Никога няма да бъде канена в известните домове в Хонконг, освен може би у Йан. И у Горнт, но за да й се присмеят, да й дръпнат юздите, да й напомнят за миналото — като снощи, когато онова момиче са качи на палубата. Аз видях лицето на Орланда. О, тя съумя да прикрие чувствата си много по-умело от всеки друг, с изключение на Кейси. Противно й беше, че онова момиче е било долу, в капитанската каюта, която някога е била нейна.

Може би Горнт не го направи нарочно? Вероятно момичето се бе качило на своя глава. То се върна долу почти веднага. Едва ли е трябвало да се качва горе. Може би.

По дяволите! Има доста неща, които не мога да разбера — като спасяването на Универсалните магазини и «Хо-Пак» — няколко човека са се разбрали за толкова много неща само за една събота — едно-две уискита тук и едно телефонно обаждане там. Членуваш ли в клуба, думата ти тежи, в противен случай — Бог да ти е на помощ. Тук трябва да си британец или китаец, за да те приемат като равен.

За тях аз съм също толкова външен, колкото и Орланда.

И все пак аз бих могъл да бъда щастлив тук известно време. Дори и с Орланда, за кратко, на гости. Мога да поема Тихоокеанския район на «Пар-Кон» да бъде моята «Ноубъл хаус», но за да стане наистина «Ноубъл хаус» за британците и китайците, тя трябва да се казва «Струан-Пар-Кон» или «Ротуел-Горнт-Пар-Кон», като нашето име бъде написано с малки букви.

Кейси?

Ако избера Кейси, «Пар-Кон» лесно би могла да стане «Ноубъл хаус». Но мога ли все още да й имам доверие? Защо не ми е казала? Дали не се е поддала и тя на очарованието на Хонконг и не започва своя собствена игра за лидерство?

Не е зле да побързаш с избора си, старче, докато все още си тай-пан.“

— Да, Филип?

Бяха в кабинета на тай-пана под портрета на Дърк Струан и Дънрос нарочно избра това място. Срещу него седеше Филип Чен. Много официален, много благовъзпитан и много уморен.

— Как е Алексей?

— Още е в кома. Доктор Тулей каза, че ако излезе от нея до няколко часа, ще се оправи.

— Тип Ток?

— Трябва да му се обадя в 9 ч. тази вечер.

— Все още ли няма одобрение за предложението му от… от властите?

Дънрос присви очи.

— Ти знаеш ли какво точно предлага?

— О, да, тай-пан… Поискаха мнението ми. Все още не мога да повярвам… Брайън Куок? Бог да ни е на помощ, но да… поискаха мнението ми, преди да ти направят предложението…

— Защо не си ми казал, по дяволите? — грубо го попита Дънрос.

— Ти вече не ме считаш за компрадор на „Ноубъл хаус“ и не ме удостояваш с доверие.

— Мислиш ли, че заслужаваш доверие?

— Да. Много пъти в миналото съм го доказвал, и аз, и баща ми, и неговият баща. Но дори и да не е така, ако бях на твое място и седях там, където ти сега си седнал, нямаше да водя този разговор, нямаше да те приема в къщата си, а вече щях да съм решил по какъв начин и с какви средства да те унищожа.

— Може би вече съм го направил.

— Не и ти — Филип Чен посочи към портрета. — Той — да, но не и ти, Йан Струан Дънрос.

— Не бъди много сигурен.

— Напротив.

Дънрос не каза нищо, само чакаше.

— Първо, за монетата: Изчакай да ти поискат услугата. Аз ще се опитам да разбера предварително каква е тя. Ако е много голяма, то…

— Ще бъде много голяма.

— Какво ще поиска?

— Нещо свързано с наркотици. Доста упорито се говори, че Фор Фингър Уу, Смъглър Йен и Уайт Паудър Ли са се сдружили за контрабанда на хероин.

— Това не е сигурно. Още не са станали съдружници — каза Филип Чен.

— Пак те питам, защо не ми каза? Твой дълг на компрадор е да ме уведомяваш, а не да записваш тайните ни в най-големи подробности, които после да попадат у враговете.

— Още веднъж те моля за прошка. Но сега трябва да поговорим.

— Защото с тебе е свършено ли?

— Защото с мене може и да бъде свършено — ако не успея още веднъж да докажа на какво съм способен.

Старецът изгледа студено Дънрос, виждайки в неговото лице чертите на много други тай-панове, но то не му харесваше, както не му харесваше и лицето на портрета над камината, чийто очи проникваха в него — чуждестранният Зеленоок дявол, отрекъл се от прадядо му заради смесената му кръв, половината от която е била негова.

Айейа, въздъхна той, като обузда гнева си. Тия варвари с тяхната нетърпимост! От пет поколения служим на тай-пановете на „Ноубъл хаус“ и този сега ни заплашва, че ще промени завещанието на Дърк заради една грешка!

— Що се отнася до услугата — дори и да е свързана с хероин или друг наркотик, тя ще касае някаква дейност в бъдеще. Съгласи се, тай-пан, а аз обещавам да се справя с Фор Фингър Уу доста преди да се е наложило да я изпълниш.

— Как?

— Тук е Китай. Ще се справя по китайски. Кълна се в кръвта на прадедите си — Филип Чен посочи към портрета. — Ще продължа да защитавам „Ноубъл хаус“, както съм се заклел.

— Какви други хитрини криеш в торбата си? Прегледах документите и балансите, които си дал на Ендрю. Ако тази информация е попаднала в неподходящи ръце, ние ставаме много уязвими.

— Да, но само за „Пар-Кон“ и Бартлет, стига той да я запази за себе си и не я предаде на Горнт или някой друг наш неприятел тук. Тай-пан, Бартлет не ми изглежда злонамерен човек. Може и да се споразумеем да ни върне това, което притежава, и да го помолим да запази тази информация в тайна.

— За тази цел ни трябва негова тайна, която той не иска да се знае, за да направим размяна. Знаеш ли нещо?

— Не още. Но като наши съдружници те трябва да ни защитават.

— Да. Но той вече се е сдушил с Горнт и го е авансирал с 2 милиона долара, за да си покрие загубите от срочната продажба на нашите акции.

Филип Чен пребледня.

— Иий, не знаех това — замисли се за минута. — Значи в понеделник Бартлет може и да се отметне от нас и да мине към неприятеля?

— Не знам. Струва ми се, че в момента е на кръстопът. И аз бих се чувствал така, ако бях на негово място.

Филип Чен се размърда на стола си.

— Той е много привързан към Орланда, тай-пан.

— Да, тя би могла да се окаже ключ към него. Това е работа на Горнт, вероятно той я е насочил към Бартлет.

— Ще му кажеш ли?

— Не, освен ако не се наложи. — Дънрос попита с още по-студен глас — Какво предлагаш?

— Съгласен ли си да направиш тези нови отстъпки, които иска „Фърст сентръл“?

— Значи знаеш?

— Ти май си искал всички да разберат, че търсиш тяхната подкрепа, тай-пан. Иначе защо ще каниш Муртаг в ложата си и после тук? Не е трудно да се досети човек, дори и да няма копия от телексите му до теб.

— Ти имаш ли?

— Някои — Филип Чен извади носна кърпичка и си изтри ръцете. — Ще отстъпиш ли?

— Не. Казах му, че ще си помисля. Муртаг чака долу, но отговорът ми сигурно ще бъде не. Не мога да му гарантирам, че ще се обръщам първо към тях за всички бъдещи заеми. Не мога, защото „Виктория“ има много голямо влияние тук и притежава толкова много наши книжа, че ще ни притисне до смърт. Във всеки случай не мога да я заменя с американска банка, която вече доказа, че е политически неблагонадеждна. Те са добри като резерва и биха били чудесни, ако ни измъкнат от тази каша, но не ги виждам като дългосрочни партньори. Трябва да докажат себе си.

— Сигурно и те са готови на компромиси. В края на краищата, това, че ни дават 2 милиона долара, за да си подсигурим контролния пакет на Универсалните магазини, е израз на голямо доверие, айейа.

Дънрос не отговори.

— Какво имаше предвид?

— Предлагам ти да контраатакуваш, като излезеш с конкретно предложение: всички канадски, американски, австралийски и южноамерикански заеми — това включва нашата експанзия в тези страни — плюс незабавен заем за покупката чрез Тода на два супертанкера и твърди поръчки за още седем танкера за наш съдружник.

— Боже Господи, кой действа с такъв размах? — избухна Дънрос.

— Вии Сии Нгъ.

— Фотографът Нгъ? Невъзможно.

— До 20 години Вии Сии ще има по-голяма флотилия от Онасис.

— Невъзможно.

— Твърде вероятно е, тай-пан.

— Откъде знаеш?

— Помолиха ме да уредя финансирането на нова голяма поръчка кораби за флотилията му. Ако включим първите седем танкера в пакета от предложения с обещанието за още, които аз наистина мога да осигуря, това би трябвало да задоволи „Фърст сентръл“. — Филип Чен избърса запотеното си чело. — Айейа!

— За Бога, това би задоволило и „Чейс Манхатън“ и „Бен ъф Америка“, взети заедно! Вии Сии? А Вии Сии плюс торий, плюс Стари приятели, плюс всякаква фина железария, плюс нефт, плюс Стари приятели. Е?

Филип Чен се засмя.

— Всички врани под небето са черни.

— Да — след малко Дънрос добави. — „Фърст сентръл“ може и да се хване. А какво ще правим с Бартлет?

— С „Фърст сентръл“ като партньор ти вече няма да имаш нужда от „Пар-Кон“. Американците с удоволствие ще ни помогнат да намерим алтернативна резерва или партньор в Щатите. Това ще ни отнеме малко време, но с Жак в Канада, Дейвид Макструан тук, Ендрю в Шотландия… Тай-пан, не знам какво си намислил за Ендрю и онзи човек, Кърк, но теориите, които той развива, ми се виждат доста отвлечени, дори прекалено.

— Какво казваше за Бартлет?

— Предлагам да се помолим на боговете „Фърст сентръл“ да лапне въдицата, Тип Ток да ни даде парите и аз ще успея да противопоставя „Фърст сентръл“ на синдиката на Мата, Тайтфист и Фор Фингър. После лесно бихме могли да намерим алтернатива на „Пар-Кон“. Предлагам веднага да открием кантора в Ню Йорк. Назначи Дейвид за неин директор за три месеца с… може би Кевин за негов заместник — Филип Чен остави последното изречение да увисне за момент във въздуха и после продължи без прекъсване. — За три месеца ще разберем дали младият Кевин струва нещо — предполагам, всъщност съм уверен, че ти ще бъдеш силно изненадан, тай-пан. За три месена ще разберем и как се чувства младият Джордж Тръслър в Родезия и Южна Африка. След като се оправи с кантората ни, можем да го изпратим в Ню Йорк. А може да привлечем за директор там и другия ти братовчед, вирджинеца Мейсън Кет, като го примамим да напусне „Купър-Тилмън“. След шест месеца Кевин трябва да отиде в Солсбъри и Йоханесбург — имам страхотното предчувствие, че търговията с торий и ценни метали все повече ще се развива.

— А междувременно проблемите си остават. Бартлет, Горнт и ниският курс на акциите ни.

— За да си осигурим мълчанието на Бартлет, трябва да го откъснем напълно от Горнт и да го направим наш съюзник, верен съюзник.

— Как ще стане това, Филип?

— Остави на мен. Има… има различни възможности.

Дънрос не сваляше очи от Филип Чен, но старият човек не вдигна поглед от бюрото.

„Какви възможности? Орланда? Сигурно.“

— Добре — каза той. — Друго?

— За борсата. След като „Бенк ъф Чайна“ ни подкрепи, тегленето на влоговете от банките ще спре. А с контролния пакет на Универсалните магазини и значителната финансова помощ трябва да спре и понижаването на курса на акциите ни. Всички ще се втурнат да купуват и оживлението на борсата ще стане факт. Сега — каза Филип Чен, — знам, че ти преди не искаше, но ако успеем да убедим сър Луис да изтегли акциите ни от обръщение до понеделник на обяд, ние мо…

— Какво?

— Да. Да кажем, че до обяд никой няма да може да търгува официално с акциите на „Струан“, да кажем, че установим цената на последния й пункт от сряда — 28.80. Горнт ще бъде в капан. Ще бъде принуден да купува на всякаква цена, за да може да набави акциите, които е продал предварително. Ако не успее да намери необходимото му количество на по-ниска цена, цялата му печалба отива на вятъра, а може дори и да затъне.

На Дънрос му премаля.

— За Бога, сър Луис никога няма да се съгласи.

Филип Чен бе силно пребледнял, едри капки пот оросяваха челото му.

— Ако борсовата комисия се съгласи, че това е в интерес на „стабилизацията на пазара“… ако и големите брокерски къщи на Джоузеф Стърн и Ишуар Суржани се съгласят да не продават акциите ни, особено в по-голямо количество, под 28.80, какво може да направи Горнт? — той избърса челото си с трепереща ръка. — Ето това е планът ми.

— А защо ще ни помага сър Луис?

— Според мен… според мен ще го направи, а Стърн и Суржани ни дължат много услуги — пръстите на стареца потрепваха неспокойно. — Аз, ти, сър Луис, Стърн и Суржани притежаваме по-голямата част от акциите, които Горнт продаде предварително.

— Стърн е брокер на Горнт.

— Вярно, но той е yan на Хонконг и репутацията за него е по-важна от един клиент — Филип Чен се придвижи към светлината. Дънрос забеляза бледото му чело и бе силно обезпокоен. Стана, отиде до бара и наля две чаши коняк със сода.

— Заповядай.

— Благодаря — Филип Чен бързо пресуши чашата си. — Добре, че има бренди.

— Мислиш ли, че ще успеем да се разберем с всички до отварянето на борсата в понеделник? Между другото, отмених пътуването си до Тайпей.

— Умно. Ще ходиш ли на коктейла на Джейсън Плъм довечера?

— Да. Обещах да отида.

— Добре, значи ще можем още веднъж да поговорим. За сър Луис. Удава ни се благоприятна възможност, тай-пан. Дори и да не изтеглим акциите си от обръщение, цената им бързо ще се покачи, трябва — стига да получим нужната подкрепа.

— Това е ясно за всички — каза кисело Дънрос. Погледна часовника си. Беше 8.35. Съндърс трябваше да се обади в 8.30. Беше му дал половин час аванс, преди той самият да позвъни на Тип Ток. Присви го стомах, но се овладя.

— Какво? — попита, не чул какво му казва Филип Чен.

— Крайният срок, който ми беше дал да връча оставката си — неделя в полунощ, ако Мата и Тайтфист… — може ли да помоля за една седмица отсрочка.

Дънрос взе чашата на Филип Чен да я напълни, очарован от азиатската изтънченост на молбата му да отложи оставката си за време, когато вече няма да бъде необходима. След една седмица кризата ще бъде преодоляна. Начинът, по който бе поднесена молбата, не накърняваше ничие честолюбие. Да, но той трябваше да положи значителни усилия. Дали здравето му ще издържи? Това е единственото, което ме интересува. Докато наливаше коняка, той си мислеше за Филип Чен, Кевин Чен, Клаудия Чен и старият Чен-Чен, какво би правил без тях.

„Имам нужда от помощ и съдействие, стига толкова предателства и измени.“

— Ще си помисля, Филип. Нека го обсъдим в понеделник, след молитвата — после предпазливо добави. — Може би ще бъде оправдано да се направят отсрочки.

Филип Чен прие коняка с благодарност и отпи голяма глътка, възвърнал отчасти руменината си и почувства огромно облекчение. Трябва само да си свърши работата. Това е всичко. Стана да си върви.

— Благодаря, т…

Телефонът сърдито иззвъня и Филип Чен една не подскочи. Дънрос също.

— Ало? О, здравейте мистър Съндърс — Дънрос имаше чувството, че пулсът му заглушаваше шума на дъжда. — Какво ново?

— Много малко за съжаление. Обсъдих предложението ви с губернатора. Ако получим онази информация до утре на обяд, имам причини да вярвам, че вашият приятел би могъл да бъде предаден на граничния пункт Ло Ву до залез-слънце в понеделник. Но не мога, разбира се, да гарантирам, че той ще поиска да прекоси границата с Китай.

Дънрос успя да произнесе:

— Тук има прекалено много условности, мистър Съндърс.

— Това е единственото, което мога да направя — официално.

— А какви гаранции ще ми дадете?

— Боя се, че ние с мистър Крос не можем нищо да ви гарантираме. Май ще трябва да си имаме взаимно доверие.

„Копелета — помисли вбесен Дънрос — знаят, че съм натясно.“

— Благодаря, ще си помисля за това, което казахте. Утре на обяд? Аз ще участвам в ралито, ако се състои — от 10 до обяд. Веднага след това ще дойда в управлението.

— Не се притеснявайте, мистър Дънрос. Ако има рали, и аз ще бъда там. Тук или там, обяд ще бъде крайният срок. Става ли?

— Да. Лека нощ — Дънрос мрачно затвори телефона. — Отговорът е може би, Филип. Може би, до залез-слънце.

Филип Чен се отпусна поразен на стола. Лицето му още повече пребледня.

— Това е много късно.

— Ще видим — Дънрос вдигна слушалката и отново набра. — Ало, добър вечер. Там ли е губернаторът, моля? Йан Дънрос — отпи от коняка си. — Извинете ме за безпокойството, сър, но току-що говорих със Съндърс. Неговите думи по същество се свеждаха до „може би“. Може би до залез-слънце в понеделник. Вие можете ли да ми дадете някаква гаранция за това?

— Не, Йан, не мога. Този въпрос не е от моята компетентност. Съжалявам. Ще трябва да уредиш всичко директно със Съндърс. Той ми направи впечатление на благоразумен човек. Ти какво мислиш?

— На мен ми направи впечатление на крайно неблагоразумен — отговори Дънрос със сурова усмивка. — Благодаря. Няма значение. Извинете, че ви обезпокоих, сър. О, между другото, нека уредим и този въпрос, ако може. Тип Ток каза, че ще бъде необходим и вашият печат, наред с този на банката и моя. Ще мога ли да ви намеря утре, ако се наложи?

— Разбира се. Успех, Йан.

Дънрос затвори телефона. След малко каза:

— Дали ще се съгласят да ни дадат парите утре, а да си получат чека в понеделник до залез-слънце?

— Аз не бих се съгласил — отговори безпомощно Филип Чен. — Тип Ток беше категоричен: „Когато започнат съответните процедури.“ Размяната трябва да стане едновременно.

Дънрос седна обратно на високия си стол и остави мислите си да блуждаят.

В 9 ч. набра телефона на Тип Ток и поведе незначителен разговор, докато не настъпи решителният момент.

— Чух, че въпросният полицейски служител щял да бъде уволнен заради допуснатата грешка и че прегрешилата страна може във вторник на обяд да бъде на Ло Ву.

Настъпи дълбока тишина. Гласът бе по-студен от всякога.

— Не мисля, че това е много скоро.

— Аз също. Може би ще успея да ги убедя да го изтеглят за понеделник. Вашият приятел би могъл да прояви малко търпение. Аз бих смел това за голяма услуга.

Той нарочно употреби тази дума и я остави да увисне във въздуха.

— Ще предам съобщението ви. Благодаря, тай-пан. Моля, обадете ми се утре вечер в 7 ч. Лека нощ.

— Лека нощ.

Филип Чен наруши мълчанието.

— Това е много силна дума, тай-пан.

— Знам. Но нямах друг избор — отговори Дънрос с твърд глас. — Сигурно някой ден ще ми поискат обратна услуга в замяна — отметна косата от очите си и добави. — Може би нещо във връзка с Джоузеф Йу, кой знае? Но трябваше да го кажа.

— Да. Ти си много мъдър. Много мъдър за годините си, много по-мъдър от Аластър и баща си, но не и от Хег — Филип Чен леко потрепери. — Много умно от твоя страна да смениш времето, а също и да не споменаваш за парите, парите на банката, много умно. Тип Ток е достатъчно хитър и знае, че те ни трябват до утре — най-късно до вечерта, предполагам.

— Ще ги намерим някак си. Така ще решим проблема с „Виктория“. Пол трябва скоро да свика събрание на Управителния съвет — добави мрачно Дънрос. — Влезе ли Ричард в съвета, той ни дължи много услуги. Новият съвет ще гласува повишаване на оборотния ни капитал и тогава няма да имаме нужда от Бартлет, „Фърст сентръл“ или проклетия синдикат на Мата.

Филип Чен се поколеба, но все пак изплю камъчето:

— Не ми се ще да ти съобщавам и друга неприятна вест за тази вечер, но дочух, че споразумението между Ричард Куанг и Хавъргил включвало и подписана оставка на Ричард от съвета на „Виктория“ без дата и обещание от негова страна, че ще гласува така, както поиска Хавъргил.

Дънрос въздъхна. Всичко си отиваше по местата. Ако Ричард Куанг гласува с неприятелите му, това ще неутрализира собственото му надмощие.

— Сега остава да загубим още един привърженик и Пол с неговата опозиция ще ни притисне до смърт — той погледна към Филип Чен. — Ще трябва да подкупиш Ричард.

— Ще… ще се опитам, но той вече е бил подкупен веднъж. А какво ще кажеш за П. Б. Уайт! Мислиш ли, че той би могъл да ни помогне?

— Не и срещу Хавъргил или банката. С Тип Ток на наша страна — да — отговори унило Дънрос. — Той е следващият — и последен в списъка.

67

22:55 часа

От двете таксита, които спряха в страничната уличка пред частния вход на „Виктория бенк“, слязоха шест човека. Кейси, Рико Гресенхоф, Гавалан, Питър Марлоу, Дънрос и П. Б. Уайт, слаб, весел 75-годишен англичанин. Дъждът бе спрял, но слабо осветената улица беше покрита с локви.

— Наистина ли няма да дойдеш с нас да пийнем по чашка преди лягане, Питър? — попита П. Б. Уайт.

— Не, благодаря, П. Б. по-добре да се прибирам. Лека нощ и благодаря за вечерята, тай-пан.

Той се отдалечи в нощта, насочвайки се към спирката на ферибота от отсрещната страна на площада. Никой не забеляза колата, която отби и спря в долния край на улицата. В нея седяха Малкълм Сан, старши агент от СИ, и Повиц от ЦРУ. Караше Сан.

— Това ли е единственият изход? — попита Повиц.

— Да.

Видяха П. Б. Уайт да натиска звънеца.

— Блазе им на тия копелета. Не съм виждал по-готини мацки от тия двете, дето са с тях.

— Кейси я бива, но другата? Срещал съм и по-красиви момичета в балните зали… — Сан замълча. Подмина ги някакво такси.

— Другата опашка?

— Не, едва ли, но щом ние следим тай-пана, защо и други да не го правят.

— Да.

П. Б. Уайт отново натисна звънеца. Вратата се отвори и сънливият нощен пазач сикх ги поздрави:

— Добър вечер, сахиб, мемсахиб — после отиде до асансьора, натисна кончето и затвори входната врата.

— Асансьорът е доста бавен. Остарял е, като мен. Съжалявам — извини се П. Б. Уайт.

— Откога живееш тук, П. Б.? — попита Кейси, която не намираше нищо старческо в него, имайки предвид пъргавата му походка и блясъка в очите му.

— От около 5 години, скъпа — отговори й той, като я хвана за ръката. — И съм много щастлив.

„Сигурно — помисли си тя — и вероятно си доста нужен за банката и много влиятелен, за да притежаваш един от трите апартамента в цялото това огромно здание.“

Той им каза, че единият от другите два апартамента принадлежи на главния управител, който в момента е в отпуск по болест. Третият е обзаведен, но необитаем.

— Той е за кралски особи, управителя на „Бенк ъф Инглънд“, министър-председатели и други подобни светила. Аз съм по-скоро нещо като домоуправител, неплатен пазач. Пускат ме да се грижа за сградата.

— Сериозно?

— О, истина е! Добре, че няма връзка между тази част и банката, иначе щях да бъркам в касата.

Кейси се чувстваше много щастлива, преситена от вкусната храна и хубавото вино, забавния й духовит разговор и многото внимание от страна на четиримата мъже и особено от Дънрос — и много доволна, че удържа позиции пред Рико — сякаш всичко в живота й отново си дойде на мястото, Линк отново беше нейният Линк, макар че отиде на среща със съперничката й.

„Как да се справя с нея?“ — запита се за милиарден път.

Вратата на асансьора се отвори. Те се качиха, като едва се сместиха в малката кабина. П. Б. Уайт натисна най-долния от трите бутона.

— На последния етаж живее Бог — засмя се той. — Когато е в града.

Дънрос попита:

— Кога се връща?

— След три седмици, Йан, но е по-добре, че няма връзка с Хонконг, иначе щеше да пристигне с първия самолет. Кейси, нашият главен управител е прекрасен човек. За нещастие, от една година насам е доста болен и след три месеца ще се пенсионира. Убедих го да си вземе малко отпуска и да отиде в Кашмир, на едно местенце на бреговете на река Желум, на запад от Шринагар, където съм ходил. Дъното на долината е на 6000 фута надморска височина и там, сред най-величествените планини на света е истински рай. Има големи лодки — вили, с които се носиш по реката и езерото, без никакви телефони, никаква поща, само ти и безкраят, с прекрасни хора, прекрасен въздух, прекрасна храна, удивителни планини — очите му заблестяха. — Там трябва да отидеш или много болен, или с някой, в когото си много влюбен. Те се засмяха.

— Ти второто ли беше избрал, П. Б.? — попита Гавалан.

— Разбира се, скъпи приятелю. За първи път отидох там през 1915 г. Бях 27-годишен, в отпуск от Трети бенгалски улански полк — той въздъхна, имитирайки чезнещ от любов младеж. — Тя беше грузинска принцеса.

Останалите се засмяха с него.

— Какво всъщност си правил в Кашмир? — попита Дънрос.

— Бях прехвърлен за две години от Индийския генерален щаб! Целият този район, Хиндукуш, Афганистан и това, което сега се нарича Пакистан, по границите с Русия и Китай, винаги е бил и ще си остане опасен. После ме изпратиха в Москва — към края на 17-а година — лицето му леко се изопна. — Бях там по време на пуча, когато законното правителство на Керенски бе свалено от Ленин, Троцки и болшевиките им…

Асансьорът спря. Те слязоха. Вратата на апартамента беше отворена и слугата му Шу ги очакваше.

— Влизайте и се чувствайте като у дома си — весело ги покани П. Б. — Дамската тоалетна е вляво, мъжката — вдясно, шампанското е в салона… След малко ще ви разведа наоколо. О, Йан, ти искаше да телефонираш.

— Да.

— Ела с мен, можеш да ползваш кабинета ми.

Той го поведе надолу по коридора, по чиито стени висяха изящни картини от маслени бои и колекция редки икони.

Апартаментът беше просторен, 4 спални, 3 хола, трапезария за двайсет души. Кабинетът му се намираше в другия край. Три от стените в него бяха покрити с книги. Антични кожени мебели, аромат на хубави пури, камина. Коняк, уиски и водка в гарафи от шлифован кристал. И портвайн. Веднага щом вратата зад тях се затвори, тревогата му нарасна.

— Колко време ще се бавиш? — попита П. Б.

— Не много.

— Не се притеснявай. Аз ще ги забавлявам, ако се забавиш. Ще те извиня пред тях. Има ли още нещо, което мога да направя?

— Уповавам се на Тип Ток — Дънрос по-рано му бе казал за възможната размяна с Брайън Куок, но не и за досиетата на А. М. Г. и проблемите си със Съндърс.

— Утре ще се обадя на няколко познати в Пекин и в Шанхай. Те може и да решат, че си струва да ни се помогне.

Дънрос се познаваше отдавна с П. Б. Уайт, макар че като всички останали знаеше много малко за миналото и семейството му, дали е бил женен, имал ли е деца, откъде е богатството му и какви са истинските му отношения с „Виктория“.

— Аз съм нещо като юридически съветник, въпреки че отдавна съм се оттеглил — казваше неопределено той, без да обяснява повече. Дънрос знаеше, че е изключително чаровен и има много дискретни приятелки.

— Кейси е страхотна жена, П. Б. — каза той усмихнат. — Струва ми се, че си хлътнал.

— И на мен така ми се струва. Да. Ех, да бях с 30 години по-млад! Ами Рико! — П. Б. повдигна вежди. — Възхитителна! Сигурен ли си, че е вдовица?

— Напълно.

— Бих искал три такива, моля!

П. Б. се засмя, приближи се до библиотеката и натисна едно копче. Част от секцията се отдели от стената. Зад нея се виждаше стълба, която водеше нагоре. Дънрос я бе използвал и преди за поверителни разговори с главния управител. Той бе единственият външен човек, който знаеше за съществуването й — това бе една от многото тайни, които можеше да предаде само на своя приемник.

— Хег заповяда да я направят! — му каза Аластър Струан в нощта, когато Дънрос пое властта. — Наред с това — той му подаде шперца за всички сейфове в трезора — политиката на банката е ключалките да се сменят от Чун Лиен Лох Локсмитс. Само тай-пановете ни знаят, че притежаваме тази компания.

Дънрос се усмихна на П. Б.

— Благодаря.

— Разполагай се, Йан — П. Б. Уайт му подаде един ключ. Дънрос се качи бързо и леко по стълбата към етажа на главния управител. Отключи една врата и се озова пред асансьор. И него отключи със същия ключ. Вътре имаше само един бутон. Механизмът беше добре смазан и кабината се движеше безшумно. Най-накрая спря и вътрешната врата се плъзна в стената. Джонджон се изправи уморен.

— За какво, по дяволите, е всичко това, Йан?

Тай-панът затвори фалшивата врата, която се сля идеално с библиотеката.

— П. Б. не ти ли каза? — попита той меко, без да издава напрежението си.

— Каза, че трябва да слезеш в трезора да вземеш някакви документи, и ме помоли да те пусна, без да безпокоя Хавъргил. Но защо е тази тайнственост? Защо не влезеш през главния вход?

— Хайде, стига, Брус. И двамата знаем, че ти притежаваш необходимите пълномощия да ми отвориш трезора.

Джонджон понечи да каже нещо, но се отказа. Главният управител го предупреди, преди да замине:

— Бъди така добър да се отзоваваш любезно на молбите на П. Б., а?

П. Б. беше на „ти“ с губернатора и с повечето от важните особи, които пристигаха тук. Можеше да ползва пряката телефонна линия на главния управител за връзка, с намаления до минимум, персонал на все още работещите им клонове в Шанхай и Пекин.

— Добре — отвърна Джонджон.

Стъпките им отекваха в просторния слабо осветен първи етаж на банката. Джонджон кимна на един от нощните пазачи, които правеше поредната си обиколка, и натисна копчето на асансьора за трезора, потискайки плахата си прозявка.

— О, Боже, капнал съм.

— Ти ли беше архитекта на сделката с „Хо-Пак“?

— Да, да, аз, но ако не беше страхотният ти удар с Универсалните магазини, не мисля, че Пол би се… е, това определено помогна. Страхотен удар, Йан, ако успееш.

— В кърпа ми е вързан.

— Коя японска банка те е субсидирала с 2 милиона?

— Защо сте принудили Ричард Куанг да си подаде предварително оставката?

— Ъ? — Джонджон го погледна неразбиращо. Асансьорът дойде. Те се качиха. — Какво?

Дънрос му каза какво бе научил от Филип Чен.

— Това май не е много почтено. Директор на „Виктория“ да бъде принуден да подпише оставка без дата, като че ли това нищо не означава? А?

Джонджон поклати бавно глава.

— Не, това не се предвиждаше в плана ми. — Умората му бе изчезнала. — Разбирам защо си притеснен.

— По-скоро вбесен.

— Пол сигурно го е предвидил само като временно положение, докато се върне шефът. Цялата тази операция е прецедент, за да можеш т…

— Ако ви издействам парите на Тип Ток, искам да скъсате това нещо и да гарантирате на Ричард Куанг свободен глас.

След малко Джонджон каза:

— Имаш моята подкрепа за всичко, стига да е в рамките на разумното — докато се върне шефът. После той ще реши.

— Така е справедливо.

— С колко те субсидира „Ройъл Белгиум“?

— Не беше ли японска банка?

— Е, хайде, Йан, всички го знаят. Колко?

— Стига. Стига за това.

— Ние все още притежаваме доста твои книжа, Йан.

Дънрос повдигна рамене.

— Това няма значение. Все още имаме основната дума във „Виктория“.

— Ако не получим парите на „Чайна“, „Фърст сентръл“ няма да ви спаси от фалит.

Дънрос пак повдигна рамене.

Вратата на асансьора се отвори. Слабите светлини в трезорите хвърляха плътни сенки. Огромната решетка отпред заприлича на затворническа врата на Дънрос. Джонджон я отключи.

— Ще се бавя около десетина минути — каза Дънрос с лъснало от пот чело. — Трябва да намеря определен документ.

— Добре. Ще ти отключа сей… — Джонджон замълча, чертите на лицето му рязко се открояваха в светлината от тавана. — О, забравих, че ти имаш собствен шперц от всички сейфове.

— Ще гледам да свърша по-бързо. Благодаря.

Дънрос се отдалечи в мрака, зави покрай ъгъла и се насочи безпогрешно към далечния ред от сейфове. Спря се пред него и се увери, че никой не го следи. Сетивата му бяха изострени.

Пъхна двата ключа в дупките. Ключалките изщракаха в отговор.

Той бръкна в джоба си и извади писмото на А. М. Г., което му посочваше номерата на специалните страници, разпръснати из досиетата, заедно с фенерче, ножици и запалка „Дънхил“, подарък от Пенелоуп. Бързо повдигна фалшивото дъно на сейфа и измъкна папките.

„За Бога, така ми се иска да можех още сега да ги унищожа и да свърша с това. Знам всичко, което пише в тях, всичко, което е от значение, но трябва да съм търпелив и да изчакам. Скоро ще престанат да ме следят — които и да са те — англичани, американци или китайци. Тогава ще мога свободно да пренеса папките и да ги унищожа.“

Следвайки много внимателно указанията на А. М. Г., Дънрос щракна запалката и я размаха напред-назад под долния десен квадрат на първата специална страница. След секунда на нея започна да се появява нищо не означаваща смесица от символи, букви и числа. Печатният текст отгоре започна да избледнява. Скоро всички букви изчезнаха и остана само кодът. Дънрос ловко изряза този квадрат с ножицата и отмести папката. А. М. Г. му бе написал: „Този документ не може да бъде проследен до досиетата, тай-пан, а вярвам, че и информацията няма да бъде прочетена от друг, освен от най-главния тук.“

Стресна го лек шум и той вдигна очи. Кръвта пулсираше в слепоочията му. Един плъх изприпка покрай стената от сейфове и изчезна. Дънрос изчака, но не се появи друга опасност.

След секунда се успокои. Сега следващата папка. Отново се появи някакъв шифър, а написаното изчезна.

Действаше методично и експедитивно. Когато пламъкът започна да намалява, той беше подготвен. Напълни запалката и продължи. Последната папка. Изряза внимателно четвъртинката, пъхна единадесетте листчета в джоба си и бутна папките в скривалището им.

Преди да заключи отново сейфа, Дънрос извади един документ за камуфлаж и го постави до писмото на А. М. Г. Пак се поколеба, после прикри писмото на А. М. Г. с тяло и то запали. Хартията се сгърчи, пламна и изгоря.

— Какво нравиш?

Дънрос рязко се извърна и се взря в силуета.

— О, ти ли си? — пак задиша спокойно. — Нищо, Брус. Всъщност, това е старо любовно писмо, което въобще не е трябвало да пазя — пламъкът угасна, Дънрос стри пепелта на прах и я разпръсна.

— Йан, загазил ли си? Нещо лошо ли е? — попита предпазливо Джонджон.

— Не, приятелю, само онази история с Тип Ток.

— Сигурен ли си?

— О, да — Дънрос се усмихна уморено и извади кърпичка да си избърше челото и ръцете. — Съжалявам, че ти създадох толкова главоболие.

Той се отдалечи с твърда стъпка, следван от Джонджон. Голямата врата издрънча зад тях. След секунда асансьорът отвори и затвори врати с въздишка и настъпи тишина, нарушавана само от трополенето на плъховете и свистенето на климатичната инсталация. Една сянка се размърда. Роджър Крос излезе тихо иззад висока стена от сейфове и застана пред секцията на тай-пана. Без да бърза, той извади миниатюрен фотоапарат „Минокс“, светкавица и връзка ключове. След секунда сейфът на Дънрос зейна отворен. Крос бръкна вътре с дългите си пръсти, откри тайното отделение и извади папките. Много доволен, той ги подреди в купчинка, постави светкавицата на мястото й и умело започна да снима документите страница по страница. Като стигна до една от специалните страници, той се взря в нея и в липсващата част. За секунда лицето му се озари от мрачна усмивка. После продължи безшумно работата си.

68

Неделя

06:30 часа

Коронски излезе от фоайето на хотел „Найн дрегънс“, спря едно такси и каза посоката на сносен кантонезки. Запали цигара и се отпусна на седалката, като поглеждаше професионално назад за евентуална, макар и малко вероятна опашка. Всъщност нямаше от какво да се бои. Документите му на името на Ханс Мейкър бяха безупречни, прикритието му като чуждестранен журналист, работещ на хонорар за западногермански вестникарски синдикат, беше действително и той посещаваше редовно и доста често Хонконг. Като се увери, че никой не го следи, Коронски се обърна напред и се загледа в тълпата на улицата, чудейки се кой трябва да бъде разпитан под хипноза и къде. Беше нисък и закръглен безличен човечец с очила без рамки.

На около петдесетина ярда отзад го следваше малко очукано мини, което ту се гмурваше, ту излизаше от потока коли по улицата. На задната седалка седеше старши агентът от ЦРУ Том Коночи, а шофираше един от неговите помощници, Рой Вон.

— Завива наляво.

— Да. Виждам го. Отпусни се, Том, за Бога нервираш ме.

Рой Вон беше американец трето поколение, бакалавър по литература, от четири години в ЦРУ, прехвърлен на работа в Хонконг. Шофираше умело под наблюдението на страшно уморения си шеф. Коночи бе стоял до късно снощи с Роузмънт, опитвайки се да се оправят в пороя от свръхсекретни инструкции, искания и заповеди, породен от засечените писма на Томас К. К. Лим. Малко след полунощ един от информаторите им съобщи, че в „Найн дрегънс“ току-що се е регистрирал Ханс Мейкър, пристигнал от Банкок за два дни. Той отдавна фигурираше в списъка на заподозрените.

— По дяволите! — изруга Рой Вон по повод на внезапно възникналото задръстване в тясната шумна уличка, недалеч от оживената пресечка с „Мон Кок“.

Коночи проточи врат през страничното прозорче.

— Той също е спрял, Рой. Двайсетина коли пред нас.

След малко колите тръгнаха, после пак спряха, тъй като един претоварен камион закъса. Докато запали наново, жертвата им бе изчезнала.

— Дяволите да го вземат.

— Пообиколи наоколо. Може да имаме късмет пак да го засечем.

На две пресечки от тях Коронски слезе от таксито и тръгна по една оживена алея, излезе на също толкова оживена улица по друга малка пресечка стигна до жилището на Джини Фу. Изкачи се по мръсните стълби до последния етаж. Почука три пъти на една сива врата. Суслов му кимна да влезе и заключи вратата зад него…

— Добре дошли — поздрави го той тихо на руски. — Добре ли пътувахте?

— Да, другарю капитан, много добре — отговори Коронски също така тихо.

— Елате, седнете — махна Суслов към масата, на която имаше кафеник е две чаши. Стаята беше мрачна и бедно обзаведена. Прозорците — закрити с мръсни щори.

— Кафето е хубаво — каза учтиво Коронски, мислейки си, че всъщност е отвратително и не може да се сравнява с френското кафе на изисканите Банкок и Сайгон.

— От уискито е — обясни Суслов със строго изражение на лицето.

— Другарю капитан, Центърът ми нареди да бъда на ваше разположение. Какво трябва да направя?

— Тук има един човек с много добра зрителна памет. Трябва да разберем какво знае.

— Къде ще бъде разпитан? Тук ли?

Суслов поклати глава.

— На кораба.

— С колко време разполагаме?

— С колкото искате. Ще го вземем с нас във Владивосток.

— Важно ли е да получим от него качествена информация?

— Много.

— В такъв случай бих предпочел да проведа разпита във Владивосток — мога да ви дам специални приспивателни и указания, които ще го държат мирен по време на пътуването и ще го накарат да поомекне.

Суслов се поколеба. Информацията на Дънрос му трябваше, преди да стигнат до Владивосток.

— Не можете ли да дойдете на кораба? Отплуваме в полунощ, с прилива.

Коронски се двоумеше.

— Центърът, ми нареди да ви помогна, без да рискувам. Дойда ли на кораба, който сигурно е под наблюдение, ще ме разкрият като изчезна и от хотела.

Суслов поклати глава.

— Да, вярно.

„Няма значение — помисли си той. — Мога да се справя не по-зле от Коронски, макар че досега не съм провеждал изчерпателен разпит под хипноза“.

— Как се провежда такъв разпит?

— Много просто. Отначало разсъдъкът на разпитвания се обърква и дезориентира по обичайния метод „сън — безсъние“, след това той се държи буден четири дни, а после в продължение на 10 дни на всеки 12 часа му се бият венозно по две инжекции „Пентонал-V6“.

— На кораба имаме лекар. Би ли могъл той да бие инжекциите?

— О, да, да, разбира се. Аз мога да ви напиша процедурата и да ви снабдя с необходимите медикаменти. Вие ли ще проведете разпита?

— Да.

— Ако следвате инструкциите, няма да имате проблеми. Единственото, което трябва да запомните, е, че след първата инжекция „Пентонал-V6“ мозъкът на разпитвания заприличва на мокра гъба. Нужна е голяма деликатност и още повече внимание — при съответното темпо — за да се изстиска от него точно толкова вода, т.е. сведения, колкото са необходими, иначе може да получи трайни увреждания и останалата информация ще бъде безвъзвратно загубена — Коронски дръпна от цигарата си. — А също и той.

— Доколко е ефикасен този „Пентонал-V6“?

— Повечето пъти приложението му е било успешно, но имаме и няколко провала — отвърна предпазливо Коронски. — Ако човекът бъде добре подготвен и по принцип е здрав физически, сигурен съм, че ще успеете.

Суслов не отговори, само прехвърли още веднъж в ума си плана, който Плъм така ентусиазирано им представи вчера вечерта, а Крос прие с голяма неохота.

— Работата е опечена, Грегор, всичко си отива на мястото. Сега, след като няма да ходи в Тайпей, Дънрос ще дойде на приема ми. Аз ще му сипя приспивателно в питието, от което ще му прилошее — ще го убедим да полегне в някоя от спалните — и там ще заспи. Щом си тръгнат останалите — а приемът ще бъде кратък — ще го сложа в сандък и ще накарам да го изнесат през страничния вход до колата. Когато съобщят, че е изчезнал, ще кажа, че съм го оставил да спи и нямам представа кога си е тръгнал. А как ще качим сандъка на кораба?

— Това не е проблем — отвърна Суслов. — Поръчай да го оставят в склад №7 в корабостроителниците „Каулуун“. Ние товарим всякакви провизии и припаси на едро, тъй като минаването ни е ускорено, и едва ли ще ги проверяват на митницата — Суслов добави с мрачно задоволство. — Имаме дори и ковчег, ако ни потрябва. В 11 ч. вечерта от моргата ще ни изпратят тялото на Ворански — специална доставка. Копелета такива! Защо нашият приятел още не е заловил убийците му?

— Той прави каквото може. Наистина, Грегор. Обещавам ти. Скоро ще ги хване — но по-важното е, че този план ще успее!

Суслов мислено се съгласи с него.

„Да, планът е осъществим. Ами ако засекат сандъка и открият тай-пана? Ние с Бородинов не знаем нищо, макар че той е отговорен и ако се наложи, аз просто ще отплувам и ще го оставя сам да отнесе вината. Роджър ще оправи всичко. О, да, този път главата на Роджър ще бъде поставена на британския дръвник, ако не ме прикрие. Плъм е прав. Отвличането на тай-пана от Бившите вълци ще създаде за известно време пълен хаос в Хонконг, и то почти без никакъв риск — това ще бъде достатъчно да прикрие провала ми с Меткин и залавянето на оръжието.“

Тази вечер се обади на Банастазио да се увери, че планът за „Пар-Кон“ е задействан, и остана поразен, като разбра за отказа на Бартлет.

— Но, мистър Банастазио, вие обещахте да уредите всичко. Какво възнамерявате да направите?

— Да окажа натиск, мистър Маршъл — отвърна Банастазио, използвайки псевдонима, под който му бе известен Суслов. — Натиск по всички линии. Аз ще свърша своята работа, свършете и вие вашата.

— Добре. Тогава продължете със срещата в Макао. Обещавам ви, че втората пратка ще пристигне в Сайгон до една седмица.

— Но тия типове тук вече казаха, че няма да сключат сделката, без да са получили оръжието.

— То ще бъде доставено направо на нашите приятели в Сайгон. Вие трябва само да уредите заплащането.

— Разбира се, разбира се, мистър Маршъл. Къде ще отседнете в Макао? Къде мога да се свържа с вас?

Суслов се усмихна на себе си. Точно преди да отплува от Владивосток, бе получил заповед от Центъра да проконтролира тази независима операция под кодовото название „Кинг Конг“, организирана от резидента на КГБ във Вашингтон. За плана знаеше само, че предвижда нелегалната комунистическа партия в Сайгон да получи чрез дипломатическа поща свръхсекретно разписание за доставките на супермодерно американско оръжие във Виетнам. В замяна на тази информация те щяха да получат опиум, който трябваше да бъде натоварен в Хонконг — количеството щеше да зависи от броя на заловените пратки с оръжие.

Суслов внезапно се засмя на глас. Коронски чакаше учтиво, твърде дисциплиниран, за да попита какво толкова забавно има. Но без да иска анализира смеха. В него се долавяше страх. Страхът е заразителен. Уплашените хора допускат грешки. От грешките страдат невинните.

„Да — помисли си разтревожено Коронски, — от този човек лъха малодушие. Ще трябва да спомена за това в следващия си доклад, но деликатно, да не би да се окаже важна клечка.“

Вдигна очи и като видя, че Суслов го гледа, му прималя, че може да е прочел мислите му.

— Да, другарю капитан?

— Колко време ви е нужно да напишете инструкциите?

— Няколко минути. Мога да го направя и сега, но пак трябва да се върна до хотела за медикаментите.

— Колко вида са необходими?

— Три, за приспиване, за безсъние и „Пентонал-V6“. Между другото, до употребата му трябва да го държите на студено.

— Само „Пентотал“-ът ли е венозен?

— Да.

— Добре, напишете ми всичко това. Имате ли лист?

Коронски кимна и извади малък бележник от задния си джоб.

— Как предпочитате — на руски, английски или стенографирано?

— На руски. Няма нужда да ми описвате схемата „безсъние-сън-безсъние“. Прилагал съм я много пъти. Само последната фаза и не назовавайте „Пентотал“-а, наричайте го лекарството. Разбрахте ли?

— Да.

— Добре. Когато сте готов, сложете го там — Суслов посочи към куп стари вестници на проядения от молци диван. — Пъхнете го във втория вестник отгоре. Аз ще го взема по-късно. Що се отнася до медикаментите, на партера в хотела ви има мъжка тоалетна. Прикрепете ги от долната страна на капака на тоалетната чиния в последната кабинка вдясно — и ще ви помоля довечера в 9 ч. да си бъдете в стаята, в случай че ми потрябват някакви разяснения. Ясно ли е всичко?

— Разбира се.

Суслов се изправи. Коронски веднага го последва и му подаде ръка.

— Успех, другарю капитан.

Суслов му кимна учтиво като на по-нискостоящ и излезе. Отиде до края на коридора и през една наклонена врата се изкачи на покрива. Горе, на открито, се почувства по-добре. От вонята в стаята и от миризмата на Коронски му прилоша. Сега обширният океан го мамеше с чистотата си и миризмата на сол и водорасли. Чудесно щеше да бъде да се върне обратно в морето, далеч от сушата. Океанът и корабът го успокояваха.

Като повечето покриви в Хонконг, и този бе даден под наем — на него се тъпчеше многоезично поселение в импровизирани жилища, единствената алтернатива на свръхнаселените нелегални квартали по калните склонове на Новите територии или по хълмовете на Каулуун и Хонконг. Всеки свободен сантиметър в града отдавна бе зает от огромния приток на емигранти. Повечето от техните поселища, като постройките на покривите, бяха незаконни, но колкото и да не ги одобряваха и забраняваха, властите предвидливо си затваряха очите за нарушенията. На покрива нямаше нито санитарни възли, нито вода, нито елементарна хигиена, но все пак беше по-добре, отколкото на улицата. Боклукът се изхвърляше направо долу. Затова хонконгските yan вървяха винаги по средата на улицата, никога по тротоара, дори и да имаше такъв.

Суслов се промушваше под простори, прекрачваше през боклуци, глух за машиналните ругатни, с които го изпращаха, развеселен от хлапетата, тичащи пред него и крещящи „quai loh… quai loh…“, смееше се заедно с тях и ги хващаше за ръцете. Макар и покъртен от мизерията и доброто им настроение, той самият вече беше станал същински хонконгски yan, само ги изруга добродушно и разроши две-три подстригани глави. В другия край на покрива стърчеше жилището на Джини Фу. Вратата бе открехната. Суслов се спусна надолу.

— Привет, Греги — поздрави го задъхана Джини Фу, като му отвори вратата на стаята си. Беше се облякла, както й бе поръчал — в мръсен работнически комбинезон, на гърба й висеше голяма островърха сламена шапка, а лицето и ръцете й бяха изцапани.

— Как аз изглежда? Като филмова звезда, айейа!

— Същинска Грета Гарбо — засмя се той и тя се втурна в ръцете му и силно го прегърна.

— Искаш още гуш-гуш преди тръгнем, айейа?

— Нет. Много време другата седмица. Много, айейа! Суслов я пусна. Сутринта бе спал с нея, повече, за да докаже мъжествеността си, отколкото от желание.

„Това е проблемът. Нямам никакво желание. Тя ме отегчава.“

— Сега ти разбираш план, айейа?

— О, да — отвърна важно Джини. — Аз намира склад 7 и отива при кули, носи бали за кораб. Стигна кораб, веднага отива до врата срещу стълба, влиза вътре и дава листче — извади го от джоба си, за да покаже, че е на сигурно място. На него беше написано на руски „Каюта 3“. Бородинов щеше да я чака.

— В каюта 3 може ползва баня, облича дрехи, дето ти донесъл и чака — нова широка усмивка. — Айейа?

— Отлично.

Дрехите бяха евтини, но й спестяваха носенето на багаж. Без багаж беше по-просто. Една пътна чанта би направила впечатление. А при нея нищо не биваше да бие на очи.

— Ти сигурен, че няма нужда носи още нещо, Греги? — попита загрижена Джини.

— Не, само грим, женски неща. Всичко в джоб, разбираш?

— Разбира — отвърна му надменно тя. — Аз какво, глупава?

— Добре. Тръгвай тогава.

Джини пак го прегърна.

— О, благодаря за почивка, Греги — аз винаги много добра — и тръгна.

След срещата с Коронски Суслов огладня. Отиде до очукания хладилник и си взе шоколад. Изяде го, после запали газовата печка и започна да си пържи яйца. Пак го обзе безпокойство.

„Забрави за това. Мисли за Джини. Може би в морето тя няма толкова да ме отегчава. Ще ми разнообразява нощите, поне някои от тях, а тай-панът — дните, докато пристигнем. Дотогава той ще се е изчерпал, а тя ще изчезне от живота ми и опасността ще премине завинаги. Ще отида на дачата си, където ще ме чака фурията на Сергеев. Ще се сбием, тя ще ме нарича с всякакви мръсотии, докато изгубя търпение и разкъсам дрехите й, може пак да я нашибам. Тя ще се противи, докато не я обладая и не експлодирам в нея, понякога дори заедно с нея, за Бога, как бих искал да е така всеки път. После ще заспя, без да знам кога ще ми види сметката. Но тя е предупредена. Случи ли се нещо с мен, моите хора ще я дадат на прокажените в източната част на Владивосток заедно с цялото й семейство.“

По радиото прозвуча сигналът за новините на английски в 7 ч.

— Добро утро. Говори Радио Хонконг. Очакват се нови проливни дъждове. „Виктория бенк“ потвърди официално, че ще поеме всички дългове на „Хо-Пак“ и моли вложителите да се наредят чинно на опашка в понеделник, ако искат да изтеглят парите си.

През нощта на много места в колонията имаше свличания. Най-лошо са пострадали нелегалните селища около Абърдийн, Сау Мин Пин и Суи Фай Теръс в Уанчай, където 6 големи свличания на почвата са разрушили много сгради в района. Открити са 33 загинали, но се предполага, че още много са погребани под свлачищата.

Няма ново развитие по делото за отвличането и жестокото убийство на Джон Чен от Бившите вълци. Обявена е награда от 100 000 долара за всяка информация, който би могла да помогне за залавянето им.

Съобщенията от Лондон потвърждават, че тазгодишната реколта в СССР отново е пропаднала.

Суслов не чу края на новините. Знаеше, че съобщенията от Лондон са верни. Свръхсекретни прогнози на КГБ бяха предсказали, че и тази година реколтата ще бъде по-слаба дори от необходимия минимум за изхранването им.

„Защо, по дяволите, не можем да се изхраним? — искаше му се да изкрещи, тъй като сам бе разбрал що е глад и подут стомах със силни болки, а се бе наслушал и на страховитите разкази на майка си и баща си.

Значи пак ще има глад и затягане на коланите, пак ще се наложи да купуваме пшеница от чужбина срещу трудно спечелената валута, бъдещето ни пак ще бъде застрашено, а храната ни — ахилесовата пета, както винаги. Никога нямаме достатъчно. Никога не достигат умение, трактори, торове или пари, всички пари отиват за оръжия и армии, за самолети и кораби. Много по-важно е да бъдем достатъчно силни, за да се защитим от капиталистическите гадове и китайските ревизионисти. Да им обявим война и да ги смажем, преди те да са ни смазали. Но никога нямаме достатъчно храна за себе си и за нашите буферни зони — Балканите, Унгария, Чехословакия, Полша, Източна Германия, Прибалтика. Защо тия копелета все пак успяват да се изхранят? Защо фалшифицират данните за реколтата си и ни мамят, лъжат, и крадат? Ние ги защитаваме, а те какво правят? Мръщят се и ни мразят и все пак, ако не е нашата армия и КГБ да държи в подчинение оная гадна пасмина от ревизионисти и дисиденти, те ще се разбунтуват — като в Източна Германия и Унгария — и ще настроят идиотските тълпи срещу нас.

Но гладът поражда революция. Винаги. Гладът винаги кара масите да се изправят срещу управляващите. Какво можем да направим? Да ги държим оковани — всички — докато смажем Америка и Канада и им вземем житните поля. Тогава с нашата система ще удвоим реколтата им.

Не се заблуждавай. Нашата селскостопанска система никак не е ефективна. И никога не е била. Но някой ден ще стане. Междувременно ще гладуваме. Тия гадни копелета, селяните, трябва…“

— Стига — промърмори на глас той, — не е твоя работа. Занимавай се със собствените си проблеми и имай вяра в Партията и марксизма-ленинизма.

Яйцата вече бяха готови и той си препече хляб. През отворените прозорци запръска дъжд. Преди час пороят от нощес бе престанал, но над отсрещната сграда през улицата все още висяха тъмни облаци. В тая помийна яма няма нищо друго, освен суша или пороища. Един от импровизираните и прогизнали навеси на покрива бе подхванат от порив на вятъра и съборен. Обитателите му веднага се захванаха стоически да го поправят, като и едва проходилите деца се втурнаха да помагат.

Суслов си сервира сръчно на единия край на масата — обичаше спретнатостта — като си тананикаше в тон с радиото.

„Всичко е наред. Дънрос ще отиде на приема, Коронски ще достави медикаментите, Плъм — Йан, Роджър — прикритието, а аз трябва само да отида за час-два в полицията и после спокойно да се кача на кораба. С нощния прилив ще кажа майната му на Хонконг и ще оставя Бившите вълци да погребат мъртъвците…“

Косата му настръхна, като чу воя на приближаващата се полицейска сирена. Изправи се парализиран. Но колата изпищя покрай него и отмина. Суслов се застави да седне и започна да яде. Тогава иззвъня тайният телефон…

69

07:30 часа

Малкият хеликоптер свърна обратно към града, под самите облаци и пое по склона, плъзгайки се покрай въжената железница, водеща до върха, и множеството високи блокове, с които бе осеяна стръмнината.

Пилотът се изкачи внимателно на още 100 фута и намали скоростта. Забеляза забулената в мъгла хеликоптерна площадка в имението край Грейт хаус, близо до високо дърво. Веднага се спусна към нея. Дънрос вече го чакаше. Той се наведе, за да се предпази от въртящите се перки, вмъкна се в лявата страна на кабинката, закопча предпазния колан и си сложи слушалките.

— Добро утро, Дънкън — поздрави тай-панът в микрофона. — Не вярвах, че ще успееш.

— И аз — отвърна по-възрастният мъж. — Едва ли ще успеем да се върнем, тай-пан. Облаците пак се спускат много ниско. Да тръгваме, ако ще тръгваме. Предавам ти управлението.

— Излитаме.

Дънрос завъртя леко ръчката на дросела с лявата си ръка, увеличи плавно оборотите и отпусна лоста, а с дясната местеше лоста за управление, като го движеше леко в кръг, за да усети въздушната възглавница, която бързо нарастваше — лявата му ръка контролираше скоростта, изкачванията и спусканията, дясната — посоката, а с педалите за управление поддържаше нестабилната машина в право положение да не се завърти. Дънрос обичаше да управлява хеликоптер. Бе много по-голямо предизвикателство, отколкото летенето с неподвижни криле. Изискваше такава концентрация и умение, че той забравяше проблемите си и летенето го пречистваше. Но рядко летеше сам. Небето беше за професионалисти или за хора, които летяха ежедневно, затова винаги взимаше пилот-инструктор, чието присъствие обаче не отнемаше от удоволствието му.

Усети с ръцете си нарастването на въздушната възглавница и хеликоптерът се повдигна на сантиметър. Дънрос мигновено коригира наклона, причинен от полъха на вятъра. Провери таблото, за да избегне евентуални опасности, вперил поглед навън, заслушан в музиката на мотора. Когато всичко се стабилизира, той увеличи оборотите, повдигайки левия лост, отпусна леко напред и наляво ръчката, като балансираше с крака, и се плъзна наляво, набирайки височина и скорост, за да се спусне надолу по склона на планината.

След като стабилизира машината, Дънрос натисна бутона за предаване, за да докладва на диспечерската кула в Кай Так.

— Внимавай за оборотите! — предупреди го Мак.

— Видях. Съжалявам.

Дънрос се поправи за частица от секундата по-бързо, отколкото трябваше, и се изруга, после уравновеси хеликоптера и направи плавен завой, вече всичко беше наред, летяха на хиляда фута над морското равнище и той насочи машината над пристанището към Каулуун, Новите територии и района на ралито.

— Наистина ли ще проведете ралито, тай-пан?

— Съмнявам се, Дънкън — отговори Дънрос в микрофона. — Но въпреки това не исках да се отказвам от нашата разходка. Цяла седмица я чакам.

Дънкън ръководеше малката си фирма от летището. Изпълняваше предимно местни поръчки, най-често на властите, които му възлагаха топографски измервания. Понякога работеше и за полицията, пожарната команда и митницата. Той беше дребен мъж, бивш пилот от Кралските военновъздушни сили, с набраздено чело, силно раздалечени очи и остър изпитателен поглед.

Макайвър се наведе напред и закри таблото с картонени кръгове, за да го принуди да лети само по чувство — забавянето показваше по-усилена работа, значи се изкачваха.

— Тай-пан, виж там долу — Макайвър му посочи планинския склон недалеч от Каулуун, един от големите бордеи с нелегални заселници. — Навсякъде има кални свличания. Чу ли новините в 7?

— Да, да, чух ги.

— Дай на мен за минута.

Дънрос прехвърли управлението. Макайвър направи чудесен пикиращ завой, за да се спусне по-ниско над поселището, и огледа щетите. Те бяха големи. Около 200 бордея бяха разпръснати и погребани в пръстта. Други, в близост до свлачището, бяха още по-нестабилни отпреди. Още не се бе разнесъл димът от пожарите, които съпровождаха всяко земно свличане.

— Боже Господи, това изглежда ужасно.

— Тази сутрин съм станал призори. От пожарната ме помолиха да им помогна на трети хълм, оттатък Абърдийн. Преди няколко дни там се свлякла почвата и едва не погребала едно дете. Снощи в същия район имало ново свличане. Много опасно. Около 200 фута на дължина и 50 на ширина. Двеста-триста коптора били разрушени, но има само 10 загинали — дяволски късмет!

Макайвър направи няколко кръга, записа си нещо в бележника, после бързо набра скорост и височина и потегли по курса си. След като го стабилизира и изравни, той каза:

— Твои е.

Дънрос пое управлението.

Вдясно от тях се появи Ша Тин. Когато го приближиха, Макайвър свали картонените кръгове от инструментите.

— Добре — каза той, като провери данните. — Погледни!

— Някакви интересни поръчки в последно време?

— Все същите. Ако утре сутринта времето позволява, ще летя с чартърен полет до Макао.

— С Ландо Мата?

— Не, с някакъв американец на име Банастазио. Внимавай за оборотите! О, ето че пристигнахме.

Рибарското селище при Ша Тин беше разположено до шосето, което водеше обратно към хълмовете, а там щеше да се проведе планинското рали. Трасето представляваше груб черен път, прокаран с булдозер през планината. В подножието на хълма имаше няколко коли, някои от тях с ремаркета, но почти никакви зрители. Обикновено идваха с хиляди, повечето европейци. Това беше единственото рали в колонията. Британското законодателство забраняваше използването на обществените пътища за състезания и затова „Спортс кар енд рали клъб ъф Хонконг“ организираше съвместно с португалския градски съвет ежегодно Гран При рали за аматьори в Макао. Миналата година 60-те обиколки на ралито бяха изминати най-бързо от Гуидо Родригес от хонконгската полиция — за 3 ч. 26 мин., със средна скорост 72 км/ч. Дънрос с „Лотос“ и Брайън Куок с взет под наем „Е-Тайп Джаг“ се бориха равностойно за второто място, когато Дънрос спука гума на влизане в завоя Фишърмън и едва не се уби на същото място, където през 1950-а, една година, преди да стане тай-пан, бе избухнал моторът му.

Йан се съсредоточи върху приземяването, тъй като знаеше, че ги наблюдават. Хеликоптерът бе готов, с подходящите за спускане обороти, вятърът духаше напред и надясно и при приближаването към земята малко завихряше. Тай-панът управляваше машината безупречно. На подходящото място се коригира и спря във въздуха, владеейки напълно хеликоптера, после едновременно отпусна много внимателно дросела и повдигна левия лост да промени стъпката на перките и омекоти приземяването. Плазовете докоснаха земята. Дънрос отне дросела и плавно отпусна лоста до крайно положение. Досега не се бе приземявал толкова успешно.

Макайвър не каза нищо.

— Тай-пан, защо не оставиш на мене да довърша — предложи той. — Тия хора ми изглеждат доста притеснени.

— Благодаря.

Йан приведе глава и се отправи към групичката от облечени в дъждобрани мъже.

— Добро утро.

— Отвратително е, тай-пан — каза Джордж Т’Чънг, най-големият син на Шити Т’Чънг. — Опитах се да мина с колата и още на първия завой закъсах — той посочи към пътя. Колата му бе затънала в калта и едната й броня бе изкривена. — Трябва да повикам трактор.

— Само дето си загубихме времето — каза кисело Том Никлин. Той беше дребен, заядлив мъж към трийсетте. — Трябваше още вчера да го отложим.

„Разбира се — помисли си доволно Дънрос, — но тогава нямаше да имам извинение за полета и нямаше да изпитам удоволствието да видя всички ви тук с провалена сутрин.“

— Всички единодушно гласувахме за провеждането му. Съгласихме се, че това е смело начинание — обясни невинно Дънрос. — Ти беше там. Също и баща ти.

Макбрайд побърза да заяви:

— Предлагам официално да го отложим.

— Съгласен — Никлин се отправи обратно към чисто новичкия си камион с четири водещи колела, в който под добре изпънат брезент се гушеше поршето му с подсилен мотор.

— Любезен тип — обади се някой.

Никлин запали мотора и направи майсторски завой по калния несигурен път покрай хеликоптера, чийто мотор заглъхваше.

— Жалко, че е такъв чешит — обади се друг. — Иначе е страшно добър шофьор.

— Да оставим за Макао, а, тай-пан? — предложи Джордж Т’Чънг с аристократичното си произношение, придобито в реномирани английски училища.

— Добре — отвърна рязко Дънрос, който вече мислеше за ноември, когато щеше да победи Никлин. Побеждавал го бе три пъти в шест ралита, но никога не бе печелил Гран При, тъй като колите му не бяха достатъчно мощни да издържат натиска на дясното му стъпало. — Този път, Бога ми, ще спечеля.

— О, не, тай-пан. Това е моята година! Имам най-нов модел „Лотос 22“, старецът ми се бръкна за него. Ще има да гледаш опашката ми цели 60 обиколки.

— Да имаш да вземаш! Новият ми „Е-Тайп“… — Дънрос замълча.

Към тях приближаваше полицейска кола, която буксуваше и се хлъзгаше по калния път. „Защо ли Съндърс идва толкова рано?“ — учуди се тай-панът и нещо го присви отвътре. Нали му беше казал на обяд. Той опипа неволно с ръка задния джоб на панталона си, за да се увери, че пликът е закопчан там в безопасност. Пръстите му го потвърдиха.

Снощи, като се върна в кабинета на П. Б. Уайт, Дънрос извади 11-те листчета и ги прегледа още веднъж на светло. Шифърът не му говореше нищо. После отиде при ксерокса до покритото с кожа бюро и извади по две копия от всяко. Сложи ги в два различни плика и ги запечата. На единия написа: „П. Б. Уайт — да се предаде на тай-пана на «Струан», без да се отваря.“ После го пъхна в една книга, която взе наслуки от библиотеката и също така внимателно я върна на мястото й. Следвайки указанията на А. М. Г., на втория плик написа едно голямо Г за Рико Гресенхоф и го пъхна в джоба си. Оригиналите запечата в третия плик и също го пъхна в джоба си. Като провери за последен път дали е затворил добре тайния вход, той отключи вратата на кабинета и излезе. След няколко минути си тръгна с Гавалан, Кейси и Рико и макар че имаше достатъчно възможности да даде плика на Рико, реши да изчака, докато предаде оригиналите.

„Сега ли да дам оригиналите на Съндърс, или на обяд?“

Полицейската кола спря. От нея слезе главен инспектор Доналд К. К. Смит. Съндърс и Крос не бяха с него.

— Добро утро — поздрави учтиво Смит, като докосна козирката си с офицерското си бастунче, а другата му ръка все още беше превързана. — Извинете, мистър Дънрос, вие ли сте наели хеликоптера?

— Да, господин главен инспектор — отговори Дънрос. — Какво има?

— Там долу имаме малък инцидент и видях, че идвате насам. Дали не бихме могли да наемем Макайвър с машината за един час — или ако вие сега си тръгвате, да я вземем след това?

— Разбира се. Излитам след секунда. Ралито се отлага.

Смит погледна към планинския път и към небето и изсумтя.

— Разумно решение, според мен. Някой със сигурност щеше да си изпати. Мога ли да поговоря с Макайвър?

— Разбира се. Надявам се, че не е нещо сериозно?

— Не, не, съвсем не. Но е любопитно. Дъждът е отмил два трупа в същия район, където беше намерено тялото на Джон Чен.

Приближиха се и останалите.

— Бившите вълци ли? — попита поразен Джордж Т’Чънг. — Пак ли жертви на отвличания?

— Така предполагаме. И двамата са млади. На единия главата му е смазана, а на другия половината е отсечена като че ли с бел. И двамата са китайци.

— Мили Боже! — младият Джордж Т’Чънг пребледня. Смит кимна печално.

— Не сте ли чували за нечии отвлечени богаташки синчета?

Всички поклатиха отрицателно глави.

— Нищо чудно — отговори Смит. — Глупаво е от страна на семействата на отвлечените да се разправят сами с похитителите, без да ни уведомят. За нещастие телата са били открити от местни хора и до довечера новината ще бъде в заглавията на всички вестници оттук до Пекин.

— Искате да ги пренесете в хеликоптера ли?

— О, не, тай-пан. Бързаме да докараме специалисти от Отдела за убийства, преди пак да е заваляло. Трябва да идентифицираме тия нещастници. Можете ли веднага да тръгнете?

— Да, разбира се.

— Благодаря. Извинете за безпокойството. Съжалявам за Ноубъл Стар, но и другата седмица ще заложа на нея — Смит кимна учтиво и се отдалечи.

Джордж Т’Чънг бе видимо разстроен.

— Ние всички сме потенциални жертви на тия копелета, Бившите вълци. Ти, аз, моят старец, всички! За Бога, как бихме могли да се защитим?

Никой не отговори. Дънрос изведнъж се засмя:

— Няма място за притеснения, Джордж, ние сме недосегаеми, всички ние.

70

10:01 часа

В полутъмната спалня се разнесе телефонен звън. Бартлет се изтръгна от съня.

— Ало?

— Добро утро, мистър Бартлет, Клаудия Чен е. Тай-панът пита дали днес ще имате нужда от колата?

— Не, не, благодаря — Бартлет погледна часовника си. — Божичко — промърмори той на глас, учуден, че бе спал толкова дълго. — Благодаря, Клаудия.

— Пътуването до Тайпей се отлага за петък, връщане в понеделник на обяд. Това удобно ли ви е?

— Да, разбира се.

— Благодаря.

Бартлет затвори телефона и се отпусна. Протегна се на воля, доволен, че не бърза за никъде и може да се наслади на рядкото удоволствие да помързелува.

Тази сутрин в 4 ч. бе закачил на вратата си табелка „Не ме безпокойте“, изключи телефоните до 10 ч. и легна да спи. Снощи Орланда го заведе в Абърдийн, където бе наела лодка за удоволствие. С нея се понесоха по каналите в стоплената от мангала кабина, на която дъждът отвън придаваше още по-голям уют, и опитваха от горещата и пикантна храна.

— В Шанхай готвим с чесън, чили, пипер и всякакви подправки — обясняваше му Орланда, сервирайки с дървените пръчици, превърнали се в деликатно продължение на пръстите й. — Колкото по на запад отиваш, толкова по-гореща е храната и се яде по-малко ориз, а повече хляб и юфка. На запад предпочитат тестени изделия, Линк, ориз се яде само на юг. Още?

Нощта беше чудесна и той не усещаше как лети времето. Тя го забавляваше с истории за Азия и Шанхай, умът й беше бърз и пъргав. След като масата беше раздигната и те се бяха облегнали един до друг на възглавниците със сплетени пръсти, Орланда му каза:

— Линк, съжалявам, но те обичам.

Това го изненада:

— Няма защо да съжаляваш — отвърна й той, все още неподготвен да й отговори по същия начин.

— Това усложнява нещата, о, да, безкрайно ги усложнява.

„Да — помисли си Бартлет. — За една жена е толкова лесно да каже «Обичам те», докато за мъжа е много трудно и много неблагоразумно, защото тогава загазваш. Така ли се казва?“ Пак не намери отговор.

Бартлет лежеше, облегнал глава на ръцете си, и преосмисляше изминалата нощ. Докосване и отдръпване, търсещи ръце, неговите и нейните, но без да стигнат до края. Не че тя му пречеше или го спираше. Просто се въздържа. Напълно.

— Ти никога преди не си правил така — произнесе на глас Бартлет. — Започнеше ли веднъж, стигаше докрай — и му се искаше да го беше направил, като си спомни колко голямо бе желанието му.

— Аз не съм момиче за една нощ, нито евро-азиатска уличница — кънтеше в ушите му.

В таксито до дома й те не проговориха, само се държаха за ръце. Стори му се глупаво и детинско. „Ако само преди месец или преди седмица някой ми бе казал, че ще се задоволя само с това, щях да го нарека глупак и да се обзаложа на много пари.

Пари. Аз имам повече от достатъчно и за себе си, и за Орланда. Ами Кейси? Ами «Пар-Кон»? Първо по-важното. Да видим дали Кейси ще ми каже за Муртаг и защо се е хванала с тази рискована работа. Горнт? Горнт или Дънрос? Дънрос притежава стил и щом Банастазио е против него, това е сериозна причина да му се вярва.“

След като разказа за Банастазио на Армстронг, той му отговори:

— Ще видим какво можем да изровим, макар че препоръките на мистър Горнт са повече от безупречни. Можете да бъдете сигурен, че Винченцо Банастазио ще бъде на видно място в списъка ни от подозрителни личности, но той не представлява ли по-голяма опасност за Щатите?

— О, да! Но аз казах и на Роузмънт…

— А, добре! Умно. Него си го бива. Видяхте ли се с Ед Ланган?

— Не. И той ли е от ЦРУ?

— Аз не знам официално дали и Роузмънт е от ЦРУ, мистър Бартлет. Оставете това на мен. Той предложи ли ви нещо за оръжията?

— Не.

— Добре, няма значение. Аз ще предам информацията ви и ще ви свържа с него — него между другото си го бива.

Бартлет потрепери. Трябваше да действа много умно, за да може да се справи с мафията, ако наистина Банастазио е свързан с нея.

Протегна се и набра номера на Кейси. Никой не отговори и той се обади до рецепцията за някакви съобщения. Администраторката му каза, че вече са пъхнали всичко под вратата му.

— Искате ли да ви изпратим телеграмите и телексите?

— Да, благодаря. Някакво съобщение от Кейси Чолок?

— Не, сър.

— Благодаря.

Скочи от леглото и отиде до вратата. Между съобщенията по телефона имаше един плик. Позна почерка на Кейси. Всички съобщения бяха делови, освен едно: „Търси ви мистър Банастазио. Моля, обадете му се.“ Бартлет го отдели настрани. Отвори плика на Кейси. На бележката бе отбелязано времето — 9, 45:

Привет, Линк! Не исках да те будя — ще се върна към шест. Приятно прекарване!

Накъде ли е запрашила? — учуди се разсеяно той.

Вдигна слушалката да се обади на Роузмънт, но се отказа и набра номера на Орланда. Никой не отговори. Набра отново. Пак даваше свободно.

— Дяволите да го вземат!

Нали има среща на обяд, защо е този зор? Късна неделна закуска тук, на покрива на „Виктория енд Албърт“ и много свободно време, късна неделна закуска тук, „където ходят на обяд най-изисканите хора, Линк. О, там е върховно, за топлата и студената им кухня се говори из цяла Азия. Най-добрата!“

— Божичко, толкова ядене, до другата седмица ще тежа цял тон!

— Не и ти, никога, никога, никога. Ако искаш, ще направим една дълга разходка или като спре дъждът, ще поиграем на тенис. Ще направим всичко, което искаш! О, Линк, толкова те обичам…

Кейси стоеше облегната на парапета на кея сред навалицата. Беше облечена в сиво-кафяви панталони и жълта копринена блуза, която подчертаваше фигурата й, без да я излага на показ, подходящ пуловер, завързан нехайно на врата, и гуменки. В голямата си дамска чанта носеше бански — „не че ще ми потрябват днес“ — каза си тя, като видя забуления в облаци Мид Левълс, потъмнялото небе на изток и предния фронт на бурята, която вече връхлиташе острова. Един малък хеликоптер избоботи над главата й. Видя го да каца на една от сградите. Това не е ли „Струан“? Да, да. Да не би Йан да е в него?

Дали не са решили все пак да проведат ралито? Снощи тай-панът каза, че са го отменили, но че някои все пак може да решат да се състезават.

После съзря приближаващия се моторен крайцер. Той беше голям, луксозен, с изящен силует. Кейси забеляза Горнт на щурвала. Беше облечен небрежно, с летни панталони, риза с навити ръкави и с разрошени от морския бриз черни коси. Той й махна и тя му отвърна. На мостика на горната палуба имаше и други хора — с Джейсън Плъм се бе запознала на конните състезания, а със сър Дънстън Бар — у тай-пана. Бар бе облечен в елегантен син блейзер и бели панталони, Пагмайър имаше същия морски вид.

Горнт умело плъзна тежкия кораб редом с пристана, двама моряци чакаха с готови закривени прътове за отблъскване. Кейси се отправи по кея към мокрите хлъзгави стъпала. На площадката вече чакаха пет китайки, облечени в ярки дрехи за морска разходка, които се смееха, бърбореха и махаха с ръце. Тя ги видя как скочиха несръчно на борда с помощта на един матрос и изритаха високите си сандали. Една отиде при Бар, друга при Пагмайър, трета при Плъм като при Стари приятели, а останалите две слязоха весело надолу.

„Дявол да ме вземе — помисли си с отвращение Кейси. — Това е едно от ония събирания.“ Тя се обърна да си тръгне, но видя, че Горнт се навежда през борда.

— Здравей, Кейси, съжалявам за дъжда, качвай се!

Яхтата се клатеше и въртеше, вълните се плискаха по стъпалата и корпуса.

— Качи се на борда, няма страшно — извика Горнт. Реагирайки мигновено на поканата, която възприе като насмешка, Кейси бързо се спусна по стълбите, отказа предложената й от морячето ръка, изчака удобен момент и скочи.

— Скочи така, сякаш и преди си се качвала на яхта — възхити се Горнт, който идваше да я посрещне. — Добре дошла на борда на „Морска вещица“.

— Аз обичам да плавам, Куилън, но май не ми е мястото тук.

— О? — намръщи се Горнт и тя не видя в това никаква подигравка или предизвикателство. — Имаш предвид момичетата ли?

— Да.

— Те са гостенки на моите гости — очите му се впиха в нея. — Мислех, че искаш да си наравно.

— Какво?

— Мислех, че искаш да си равна в един мъжки свят, равна както в работата, така и в удоволствията? Да те приемат, а?

— Искам — отговори студено Кейси. Горнт продължи все така сърдечно:

— Смутена си от това, че другите са женени и си видяла някои от жените им ли?

— Да, май че да.

— Това не изглежда честно?

— Не, не изглежда — отговори тя неловко.

— Ти си моя гостенка, моя, а другите са на моите гости. Ако искаш равенство, може би трябва да си готова да го приемеш.

— Това не е равенство.

— Безспорно ти се доверявам. Като на равна. Трябва да ти кажа, че другите ти нямат същото доверие като мен — усмивката му изстина. — Казах им, че могат да си тръгнат или да останат. На моя кораб аз правя каквото си искам и гарантирах за твоята дискретност и благоприличие. Тук е Хонконг, нашите обичаи са по-различни. Това не е пуританско общество, макар че имаме много сериозни правила. Ти си сама. Неомъжена. Много привлекателна и добре приета. Като равна. Ако беше омъжена за Линк, нямаше да те каним нито с него, нито сама, макар че него можеше и да поканим, а какво щеше да ти каже той, като се върнеше, си е негова работа.

— Искаш да кажеш, че това е обичайно за Хонконг — мъжете да излизат с момичета в неделя следобед?

— Не, въобще не. Искам да кажа, че гостите ми ме попитаха дали могат да поканят някои свои гости, които биха съживили един иначе скучен обяд — очите на Горнт я гледаха спокойно.

„Сий уич“ се наклони от нова вълна и Бар и приятелката му се олюляха и едва не загубиха равновесие. Момичето изпусна чашата си с шампанско. Горнт не помръдна. Кейси също. Тя дори не се държеше.

— Май доста си плавала? — възхити й се той.

— Имам 18-футова едномачтова яхта, клас олимпийски, на ремарке. Понякога плавам с нея през почивните дни.

— Сама?

— Най-често. Понякога Линк идва с мен.

— Той на ралито ли е?

— Не. Чух, че е отменено.

— Ще заминава ли за Тайпей?

— Не. Разбрах, че и това е отменено.

Горнт поклати глава.

— Умно. Утре ще има доста работа — очите му я гледаха нежно. — Съжалявам, че си се засегнала. Мислех те за по-различна от останалите. Сега вече съжалявам, че другите са тук.

Кейси долови тази странна нежност.

— Аз също.

— Не би ли искала да останеш все пак? Надявам се и разчитам на твоята дискретност — аз гарантирах за това.

— Ще остана — каза просто тя. — Благодаря за доверието.

— Ела на мостика. Има шампанско, а и обядът ще ти хареса.

След като направи избора си, Кейси се отърси от резервите си и реши да се забавлява.

— Къде отиваме?

— Нагоре към Ша Тин. Там морето ще бъде по-спокойно.

— Куилън, знаеш ли, че яхтата ти е страхотна?

— След малко ще ти я покажа.

Плисна дъжд и те се скриха на завет под палубата. Горнт погледна към часовника на кулата. Беше 10.10. Тъкмо се канеше да нареди да отвържат въжетата, когато по стълбите се спусна забързан Питър Марлоу и се качи на борда. Разтвори очи от изненада, като съзря Кейси.

— Извинете, че закъснях, мистър Горнт.

— Няма нищо, мистър Марлоу. Щях да ви изчакам няколко минути — знам как е с малки деца. Извинете ме за секунда, предполагам, че се познавате. Кейси е моя гостенка — гарантирам за дискретността й — той й се усмихна. — Нали?

— Разбира се.

Горнт ги остави и тръгна към мостика да поеме управлението. Те погледаха малко след него, и двамата смутени.

— Не очаквах да те видя тук, Питър — каза Кейси.

— Аз също.

Тя го погледна изпитателно със спокойните си светлокафяви очи.

— Да не би някое от другите момичета да е за теб? Кажи ми направо.

Марлоу се усмихна заинтригуван.

— Дори и да беше, щях да ти кажа, че не е твоя работа. Дискретност преди всичко. Между другото, ти ходиш ли с Горнт?

Тя го изгледа.

— Не. Не, разбира се, че не!

— Тогава защо си тук?

— Не знам. Той… той просто каза, че ме кани като равна.

— О, о, разбирам — Питър Марлоу също изпита облекчение. — Горнт има странно чувство за хумор. Е, аз те предупредих. А за да ти отговоря на въпроса, имам поне осем момичета в харема си! — и двамата се засмяха, после той добави с по-сериозен тон. — Не се притеснявай за Фльор. Тя е много разумна.

— Де да бях и аз такава, Питър. Това е толкова ново за мен. Извинявай за… да, съжалявам.

— И за мен това е ново. Никога досега не съм бил на морска разходка в неделя. Ти за…?

Усмивката му изчезна. Кейси проследи погледа му. На палубата се бе качил Робърт Грей и си наливаше шампанско, а едно от момичетата му подаваше чашата си. Тя се обърна към Горнт и видя как той местеше очи от единия мъж на другия и после към нея.

— Качете се горе — извика Куилън. — Има шампанско, блъди мери или, ако предпочитате, кафе.

Лицето му не изразяваше нищо, но всъщност беше силно развеселен.

71

11:15 часа

— Повтарям, мистър Съндърс, не знам нищо за никаква телеграма и никакъв Артър, нито пък за досиета или американец и не познавам никакъв майор Юрий Бакиан — този човек беше Игор Ворански, моряк първи клас.

Суслов едва се сдържаше да не избухне. Съндърс седеше срещу него на бюрото в мрачната стая за разпити в полицейското управление. Суслов се надяваше, че Роджър Крос ще бъде тук и ще му помогне. Но не го беше виждал след пристигането си.

„Внимавай — каза си той, — ти си сам-самичък. Не очаквай никаква помощ от Роджър. И правилно. Той трябва да бъде запазен като шпионин. А и от Бородинов няма никаква полза.“ Той хвърли поглед към първия си помощник, който седеше стегнат и изправен до него на стола си и явно беше силно притеснен.

— И продължавате да твърдите, че онзи шпионин, Дмитрий Меткин, не е Леонов — Николай Леонов — също майор от КГБ?

— Глупости, всичко това са глупости. Ще докладвам за този случай на моето правителство и ще…

— Ремонтът ви приключи ли?

— Да, или поне ще приключи до полунощ. Ние носим добри пари на Хонконг и си плащаме смет…

— И ни създавате странни неприятности. Като майор Леонов, като Бакиан.

— Искате да кажете Меткин? — Суслов изгледа свирепо Бородинов, за да пооблекчи малко гнева си. — Да си познавал някакъв Леонов?

— Не, другарю капитан. Ние нищо не знаем — заекна Бородинов.

— Ама че лоши актьори! — въздъхна Съндърс. — За щастие Леонов ни разказа доста неща за вас и за кораба ви, преди да го премахнете. Да, майор Леонов беше много общителен — той неочаквано повиши глас. — Първи помощник-капитан Бородинов, моля, почакайте навън.

По-младият мъж не разбра как скочи на крака, целият пребледнял. Отвори вратата. Отвън един враждебно настроен китаец от СИ му посочи стол да седне и затвори вратата.

Съндърс остави лулата си, извади пакет цигари и бавно запали една. Дъждът барабанеше по стъклата. Суслов чакаше с разтуптяно сърце. Той наблюдаваше неприятеля си изпод гъстите си вежди и се чудеше какво толкова спешно има да му казва Роджър Крос. Когато тази сутрин иззвъня тайният му телефон, се обаждаше Артър, който го помоли да се срещне с Роджър Крос в 8 часа вечерта в „Синклер тауърс“.

— Какво толкова спешно има? Аз трябва да бъда на кораба…

— Не знам, Роджър каза, че е спешно. Нямаше време да го питам. Видя ли се с Коронски?

— Да. Всичко е готово. Вие можете ли да го доставите?

— Да. Доста преди полунощ.

— Да не се провалите. Центърът разчита на вас — излъга той. — Кажете на нашите приятели, че това е заповед.

— Добре. Няма да се провалим.

Суслов долови възбудата му. Страхът му понамаля. Но сега отново се връщаше. Никак не му се нравеше, че се намира тук при голяма вероятност да остане завинаги. Съндърс бе добре известен в КГБ — отдаден на работата си, умен, изключително интуитивен.

— Тези въпроси ме изморяват, мистър Съндърс — каза Суслов, учуден, че шефът на МИ–6, който бе дошъл лично в Хонконг, може да бъде толкова незначителен. Той реши да го изпита и се изправи. — Аз си тръгвам.

— Разкажете ми за „Севрин“.

— Северин? Какво е Северин? Не съм длъжен да стоя тук и да отговарям на въпросите ви, не…

— Съгласен съм, капитане, естествено, но един от вашите хора е бил заловен да шпионира и вие наистина сте необходим на нашите американски приятели.

— А?

— О, да, и се боя, че те не са толкова търпеливи като нас.

Отново го завладя страхът.

— Пак заплахи! Защо ме заплашвате? — ядоса се той. — Ние съблюдаваме законите. Аз не съм отговорен за безредиците. Настоявам да ми бъде разрешено да се върна на кораба си. Веднага.

Съндърс само го погледна.

— Добре. Вървете си, моля — каза той тихо.

— Мога да си тръгна?

— Да, да, разбира се.

Суслов го изгледа учудено за момент, после се обърна и тръгна към вратата.

— Разбира се, ние сигурно ще подшушнем на шефовете ви, че вие сте ни предали Леонов.

Суслов се спря пребледнял.

— Какво, какво казахте?

— Леонов между другото ни каза, че вие сте го подтикнали да засече пратката. После сте издали размяната.

— Лъжа… лъжа — запротестира руснакът, внезапно ужасен, че и Роджър може да е заловен като Меткин.

— Не съобщихте ли на севернокорейските агенти за Бакиан?

— Не съм — заекна Суслов и изпита огромно облекчение, като разбра, че Съндърс само блъфира и вероятно не знае нищо конкретно. Увереността му отчасти се възвърна. — Това са още по-големи глупости. Не познавам никакви севернокорейци.

— Аз ви вярвам, но съм сигурен, че в Първо управление няма да ви повярват. Довиждане.

— Какво искате да кажете?

— Разкажете ми за телеграмата?

— Нищо не знам за нея. Вашият главен инспектор се е обърнал. Не е паднала от мен.

— Напротив. Ами американецът?

— Не познавам никакъв американец.

— Разкажете ми за „Севрин“.

— Не знам нищо за никакъв Северин. Какъв е той, кой е?

— Сигурен съм, че знаете колко недоверчиви и нетърпими са вашите началници в КГБ към изтичането на информация. Ако успеете да отплувате, ви съветвам да не се мяркате повече по тези места заедно с първия си помощник-капитан, кораба и целия си екипаж…

— Пак ли ме заплашвате? Това ще се превърне в международен скандал. Ще уведомя както моето, така и вашето правителство и…

— Да, ние също, както официално, така и неофициално. Съвсем неофициално — макар че се усмихваше, Съндърс гледаше студено.

— Мога ли… мога ли вече да си вървя?

— Да. Само за информация?

— Какво?

— Кой е американецът и кой е Артър?

— Не познавам никакъв Артър. Артър чий?

— Ще чакам до полунощ. Ако отплувате, без да ми кажете, като се върна в Англия, ще направя всичко възможно до ушите на вашия военен аташе в Лондон да стигне информация, че вие сте ни предали Леонов, когото наричате Ворански, срещу услуги от СИ.

— Това е лъжа, всичко е лъжа и вие го знаете.

— Петстотин човека ви видяха на хиподрума с главния инспектор Крос. Тогава сте му предали Меткин.

— Лъжете — Суслов се опита да прикрие ужаса си. Съндърс се засмя.

— Ще видим, ще видим. Новият ви военен аташе в Лондон ще се хване и за сламка, за да спечели благоразположението на началниците си. А?

— Не разбирам — отговори Суслов, макар че разбираше много добре. Беше в капан.

Съндърс се наведе напред, за да изтърси лулата си.

— Чуйте ме добре — започна той с нетърпящ възражение тон. — Ще ви предложа размяна — живота ви срещу американеца и Артър.

— Не познавам никакъв Артър.

— Това ще си остане между нас. На никого няма да кажа. Имате думата ми.

— Не познавам никакъв Артър.

— Посочете ми го и сте вън от опасност. Ние с вас сме професионалисти, разбираме от размяна — и сигурност — и от време на време от някоя лична, много тайна сделчица. Този път сте разкрит, значи трябва да се откупите. Ако отплувате, без да ми кажете кой е Артър, ще ви издам, без да ми мигне окото — очите му се впиха в него. — Довиждане, другарю капитан.

Суслов стана и излезе. Когато с Бородинов се озоваха отново на въздух, сред хонконгската действителност и двамата задишаха свободно. Суслов се отправи мълчаливо през улицата към най-близкия бар. Поръча две големи водки.

Умът му работеше с пълна пара. Искаше му се да извика: „Божичко, и да го направя, и да не го направя, с мене е свършено. Тази проклета телеграма! Ако издам Банастазио и Артър и призная, че знам за «Севрин», попадам завинаги във властта им. Не го ли сторя, с мене определено е свършено. И в единия, и в другия случай е еднакво опасно както да се върна в Съюза, така и да дойда пак тук. И в единия, и в другия случай са ми необходими досиетата на А. М. Г. или Дънрос, или и двете, за защита. И в единия, и в дру…“

— Другарю кап…

Суслов се извърна рязко към Бородинов и го изпсува на руски. По-младият мъж пребледня и слисан замълча.

— Водка! Още две — поръча Суслов. — Ако обичате.

Барманката ги донесе.

— Аз се казва Сали, а ти, айейа?

— Чупката — озъби й се Бородинов.

— Дю не ло мо твойто чупката, айейа? Ти мистър Чупката? Аз не харесва твое лице, мистър Чупката, затуй чупката, без да псува.

Тя вдигна бутилката с водка и се приготви да продължи битката.

— Извини й се — тросна му се Суслов, който не искаше неприятности, тъй като не беше сигурен дали момичето не е подставено лице, имайки предвид близостта на бара до полицейското управление.

Бородинов бе поразен.

— Какво?

— Извини й се, говедо!

— Извинете — смотолеви Бородинов с пламнало лице. Момичето се засмя.

— Ей, голям човек, ти иска гуш-гуш?

— Не — отговори Суслов. — Само още водка.

Крос слезе от полицейската кола и забърза под лекия дъжд към „Струан“. Улиците зад него бяха пълни с чадъри, тротоарите претъпкани с хора, които отиваха или се връщаха от работа, тъй като не за всички неделята беше почивен ден. На дванайсетия етаж Крос слезе.

— Добро утро, главен инспектор Крос. Аз съм Сандра Лий, секретарката на мистър Дънрос. Оттук моля.

Инспекторът я последва надолу по коридора, загледан в нейния cheong-sam задник. Тя му отвори една врата. Крос влезе.

— Здравей, Едуард — поздрави той Съндърс. — Както винаги, си подранил.

Съндърс пиеше бира.

— Стар навик от войската — пет минути по-рано, за да си навреме?

Зад гърба му, в луксозната заседателна зала имаше добре заредено барче. И кафе.

— Желаете ли нещо, сър? Има готово блъди мери — попита Сандра Лий.

— Само кафе, благодаря. Без мляко.

Тя му поднесе кафето и излезе.

— Как мина? — попита Крос.

— Посещението ли? Добре, просто чудесно. Бих казал, че успях да го извадя от равновесие. — Съндърс се усмихна. — Записах разговора. Можеш да го прослушаш следобед. А, да, обяд. Роджър, в Хонконг намира ли се риба с пържени картофи?

— Разбира се. Риба и пържени картофи да искаш — Крос сподави прозявката си. Снощи стоя до късно да прояви и извади снимки от филма, който бе заснел в трезора. Тази сутрин бе чел и препрочитал оригиналните досиета на А. М. Г. с огромен интерес, като вътрешно се съгласяваше с Дънрос, че е трябвало да бъде толкова предпазлив. А. М. Г. си струваше парите, колкото и много да са били. Без съмнение те струваха цяло състояние.

Кардановият часовник отмери точно часа. Обяд. Вратата се отвори и Дънрос влезе в стаята.

— Добър ден. Благодаря ви, че дойдохте тук.

Двамата мъже учтиво се изправиха и му подадоха ръка.

— Още кафе?

— Не, благодаря, мистър Дънрос.

Дънрос извади запечатан плик от джоба си и го подаде на Съндърс. Възрастният мъж го взе и го претегли на ръката си. Крос забеляза, че пръстите му леко потрепваха.

— Вие, разбира се, сте прочели съдържанието му?

— Да, мистър Съндърс.

— И?

— И нищо. Вижте сам.

Съндърс отвори плика. Вгледа се в първата страница, после прелисти всичките 11 листчета. Крос не можеше да види от мястото си какво пише в тях. Съндърс мълчаливо му подаде най-горното. Буквите, числата и символите на кода не му говореха нищо.

— Изглежда са били отрязани от нещо друго — Крос погледна към Дънрос. — А?

— Какво ще кажете за Брайън?

— Откъде си ги взел, Йан? — Крос забеляза, че погледът на Дънрос леко се промени.

— Аз изпълних моята половина от сделката, ще изпълните ли и вие своята?

Съндърс седна.

— Аз не съм сключвал сделка, мистър Дънрос. Аз само се съгласих, че е възможно да изпълним молбата ви.

— Значи няма да освободите Брайън Куок?

— Възможно е той да се окаже там, където искате и когато искате.

— Само това ли?

— Съжалявам.

Настъпи продължителна тишина. Чуваше се само тиктакането на часовника. И дъждът. Изви се нова буря и после утихна. Валеше от сутринта с прекъсвания. Според прогнозата за времето бурята скоро щеше да отмине, но въпреки целия тоя дъжд резервоарите едва бяха започнали да се пълнят.

— Ще ми кажете ли какви са шансовете? Точно. Ако обичате?

— Първо три въпроса: вие сам ли сте отрязали тези листчета от нещо друго?

— Да.

— От какво и как?

— А. М. Г. ми бе дал писмени инструкции. Трябваше да загрея със запалка десния долен квадрант на посочени от него страници — от някакъв безобиден доклад. Когато нагрях определеното място, текстът изчезна и остана това, което виждате. Като свърших, отново според указанията на А. М. Г. изрязах съответните части и унищожих останалото. Както и писмото му.

— Имате ли копия?

— От единайсетте листчета ли? Да.

— Ще ви помоля да ми ги дадете.

— Ще ги имате, когато изпълните сделката — отвърна Дънрос с любезен глас. — А сега какви са шансовете?

— Моля, предайте ми копията.

— Когато изпълните сделката. В понеделник на залез-слънце.

Погледът на Съндърс стана още по-студен.

— Сега, ако обичате.

— Когато изпълните обещанието си. Такова е моето решение. А сега ми кажете шансовете.

— 50 на 50 — отговори Съндърс, за да го изпита.

— Добре. Благодаря. Уредил съм във вторник сутринта всичките единайсет листчета да бъдат публикувани в „Чайна гардиън“ и в два китайски вестника, един националсоциалистически и един комунистически.

— Значи ще го направите на свой риск. Правителството на Нейно Величество не обича да му се оказва натиск.

— Аз не ви заплашвам. Не, в никакъв случай. Тези букви и цифри са някаква безсмислена комбинация, освен може би… освен може би за някой специалист. Може би това е просто шега на един мъртъв човек.

— Мога да забраня публикуването по закона за държавната тайна.

— Разбира се, че може да опитате — кимна Дънрос. — Но независимо от закона, ако поискам, още тази седмица листчетата ще бъдат публикувани някъде. Това също е окончателно. А. М. Г. ми е предоставил да реша въпроса по свое усмотрение. Има ли още нещо, мистър Съндърс?

Съндърс се поколеба.

— Не. Не, благодаря, мистър Дънрос.

Също толкова вежливо Дънрос се обърна и отвори вратата.

— Съжалявам, но трябва да се залавям обратно за работа. Благодаря ви, че дойдохте.

Крос даде път на Съндърс и го последва до асансьора. Сандра Лий вече беше натиснала копчето му.

— О, извинете ме, сър — обърна се тя към Крос, — знаете ли кога ще се върне главен инспектор Куок?

Крос я изгледа.

— Не. Но бих могъл да се позаинтересувам, ако желаете. Защо?

— Щяхме да ходим на вечеря в петък, а нито икономката му, нито колегите му изглежда знаят къде е.

— За мен ще бъде удоволствие да попитам.

Телефонният номератор иззвъня.

— О, благодаря ви, сър. Ало, „Струан“ — каза Сандра Лий по телефона. — Един момент.

Тя започна да натиска копчетата за свързване. Крос предложи цигара на Съндърс, докато чакаха и гледаха по номерата на етажите как асансьорът приближава.

— Искахте да говорите с мистър Аластър, тай-пан — съобщи по телефона Сандра Лий. Номераторът отново звънна.

— Ало — обади се тя. — Един момент, мадам, ще проверя. Тя погледна един напечатан списък на срещи и в този момент вратата на асансьора се отвори. Съндърс влезе и Крос се накани да го последва.

— За 13 ч. е, мисис Гресенхоф.

Крос изведнъж спря и се наведе, сякаш да си завърже обувката, и Съндърс също така ловко и небрежно задържа вратата.

— О, няма нищо, мадам, лесно може да се обърка часът. Масата е запазена на името на тай-пана. Ресторант „Скайлайн“ в „Мандарин“ в 13 ч.

Крос се изправи.

— Готов ли си? — попита Съндърс.

— О, да.

Вратите се затвориха зад тях. И двамата се усмихнаха.

— Търпеливите винаги биват възнаградени — каза Крос.

— Да ще оставим рибата и пържените картофи за вечеря.

— Не. По-добре за обяд. Не бива да оставаме в „Мандарин“. Предлагам само да й хвърлим по едно око. Междувременно ще наредя да проследят къде е отседнала, а?

— Чудесно — лицето на Съндърс се вкамени. — Гресенхоф, а? Ханс Гресенхоф беше псевдонимът на един източногермански шпионин, когото от години се опитваме да заловим.

— О? — Крос се постара да не проличи интересът му.

— Да. Той действаше в комбина с друг негодник, изпечен убиец. Беше известен като Виктор Грунвалд или Симеон Церак. Гресенхоф, а? — Съндърс замълча за момент. — Роджър, тази история с публикуването, с която ни заплаши Дънрос. Би могла да се окаже доста опасна.

— Ти можеш ли да разшифроваш написаното?

— За Бога, не.

— Какво ли може да е?

— Всичко. Листчетата са предназначени за мене или за министър-председателя, значи вероятно са имена и адреси за свръзка — Съндърс добави мрачно. — Не мога да ги изпратя телеграфически, въпреки че са зашифровани. Май е по-добре веднага да се върна в Лондон.

— Днес?

— Утре. Първо трябва да свърша с тази работа, а и много ми се иска да видя тази мисис Гресенхоф. Дънрос дали ще изпълни заплахата си?

— Сто процента.

Съндърс се попипа по веждите, воднистите му сини очи бяха станали още по-безцветни от обикновено.

— Ами Брайън?

— Според мен…

Вратата на асансьора се отвори. Те излязоха и пресякоха фоайето. Униформеният портиер отвори вратата на колата на Крос. Той се включи в задръстеното движение, пристанището бе обвито в мъгла, дъждът бе спрял за момент.

— Според мен е нужен само още един разпит, после Армстронг може да се заеме с възстановяването му. Понеделник до залез-слънце е много скоро, но… — той сви рамене. — По-добре да не използваме повече червената стая.

— Съгласен съм, Роджър. Да благодарим на Бога, че този приятел има здрав организъм.

— Да.

— Струва ми се, че Армстронг скоро ще капитулира.

— Може да проведе още един разпит. Съвсем спокойно.

— Дано. Божичко, какъв късмет имахме. Невероятен!

Разпитът в 6 ч. сутринта не беше донесъл нищо ново. Но точно когато се канеха да се откажат, сондажът на Армстронг попадна на златна мина: най-после разбраха истината за професор Джоузеф Йу от Техническия университет в Принстън, Станфорд. Отличен ракетен специалист и консултант в НАСА.

— Кога трябва да пристигне в Хонконг, Брайън? — попита Армстронг и целият екип на СИ в контролната стая затаи дъх.

— Аз, аз не… искам да помисля, нека да помисля… а, не мога да си спомня… а, да, след, след… в края на… на този месец… кой месец сме сега? Не мога да си спом… спомня… кой ден е. Той трябваше да пристигне… и после да продължи…

— Откъде и закъде?

— О, не знам, о, не, те не ми казаха… само… само дето някой спомена, че той… той бил отплувал от Хавай на почивка в Гуам и трябвало да пристигне тук след десет дни… Мисля, че беше 10 дни след… след конните състезания.

И когато Крос се обади на Роузмънт и му предаде новината — без да му казва откъде я беше научил, — американецът онемя и изпадна в паника. Веднага поръча да претърсят района на Гуам, за да предотвратят бягството на професора.

— Чудя се дали ще го хванат — промърмори Крос.

— Кого?

— Джоузеф Йу.

— Много се надявам — каза Съндърс. — Защо, по дяволите, бягат тия учени? Отвратително! Единственото смислено обяснение е, че професорът ще издигне китайската ракетна техника до стратосферата, а от това Съветите тръпки ще ги полазят. Много хитро, ако питаш мен. Ако Китай и Съюзът се скарат, от това ще спечелим ние — той се отпусна по-удобно на седалката на колата, тъй като го болеше гърбът. — Роджър, не мога да рискувам Дънрос да публикува този шифър или да задържи копие у себе си.

— Да.

— Той се мисли за прекалено умен, твоят тай-пан. Ако се разбере, че А. М. Г. ни е изпратил шифровано съобщение, и ако Дънрос притежава такава феноменална памет, каквато се предполага, той е белязан. Нали?

— Да.

Стигнаха навреме до ресторант „Скайлайн“. Крос бе разпознат мигновено и веднага им бе освободена една дискретна маса до бара. Докато Съндърс поръчваше алкохол и още кафе, Крос се обади да изпратят двама агенти, един британец и един китаец. Те пристигнаха много бързо.

Няколко минути преди един часа влезе Дънрос. Двамата го проследиха с поглед, докато отиваше до най-хубавата маса, воден от оберкелнера, след него опашка от сервитьори, а там вече го чакаше шампанско в сребърна кофичка.

— Добре ги е тренирало копелето, а?

— А ти не би ли? — попита Крос. Очите му обходиха залата и се спряха. — Роузмънт е тук! Да не би да е съвпадение?

— А ти как мислиш?

— А, виж там. В онзи ъгъл. Това е Винченцо Банастазио. Китаецът, дето е с него, е Вии Сии Нгъ. Може би тях следят.

— Може би.

— Роузмънт е хитър — каза Крос. — Бартлет е ходил и при него. Може би наистина Банастазио е този, когото следят.

Армстронг им докладва за разговора си с Бартлет относно Банастазио. Започнаха още по-усилено наблюдение на американеца.

— Между другото, разбрах, че е наел хеликоптер за Макао в понеделник.

— Трябва да го отмениш.

— Вече го направих. Повреда в двигателя.

— Добре. Предполагам, че разказаното от Бартлет за Банастазио го оневинява, нали?

— Може би.

— Продължавам да мисля, че е по-добре да си замина в понеделник. Да. Интересно, а, че секретарката на Дънрос е имала среща с нашия… Боже мили, каква жена — възкликна Сандърс.

Момичето вървеше след оберкелнера. И двамата мъже бяха силно изненадани, когато се спря до масата на тай-пана, усмихна се, направи поклон и седна.

— За Бога! Мисис Гресенхоф е китайка? — ахна Съндърс. Крос бе вперил поглед в устните им.

— Китайците не се покланят така. Тя е японка.

— Откъде се взе, по дяволите?

— Може би има и други гости. Мож… о, Боже!

— Какво?

— Те не говорят на английски. Сигурно на японски.

— Дънрос говори японски?

Крос го погледна.

— Да, японски. И още немски, френски, три китайски диалекта и поносим италиански.

Съндърс го изгледа в отговор.

— Неодобрението ти е неуместно, Роджър. Аз изгубих сина си на НКВ „Уелският принц“, брат ми умря от глад на Бирманския път, затова не ми излизай с някакви лицемерни глупости по този въпрос и все пак за мен тя е страхотна жена.

— Това поне показва известна търпимост.

Крос се извърна да огледа Дънрос и момичето.

— Ти си воювал в Европа, нали?

— Аз не съм преставал да воювам, Едуард — усмихна се Крос, комуто сентенцията се хареса. — Втората световна война е минала работа. Съжалявам за близките ти, но сега Япония вече не ни е враг, а съюзник, единственият ни истински съюз в Азия.

Почакаха половин час. Крос въобще не успя да разчете устните им.

— Тя трябва да е Гресенхоф — каза Съндърс. Крос кимна.

— Да тръгваме тогава. Няма смисъл да чакаме. Да идем да хапнем риба с пържени картофи.

Тръгнаха си. Британецът и китаецът — агенти на СИ — останаха да чакат търпеливо, без да имат възможност да чуят за какво си говори Дънрос с момичето и му завиждаха, както и много други в тази стая — защото е тай-пан и заради нея.

— Gehen Sie? — попита на немски Рико. — Заминавате ли?

— За Япония ли, Рико-сан? О, да — отговори Дънрос на същия език, — по следващата седмица. Ще получаваме нов супертоварен кораб от корабостроителниците „Тода“. Говорихте ли вчера с Хиро Тода?

— Да, да, имах тази чест. Родът Тода е доста известен в Япония. Преди Реставрацията, когато самурайската класа бе премахната, моят род е служил на Тода.

— Вашият род е бил самурайски?

— Да, но от нисък ранг. Аз, аз дори не му споменах за рода си. Това са минали времена. Не бих искал той да знае.

— Както желаете — отговори тай-панът, но любопитството му бе раздразнено. — Хиро Тода е интересен човек — добави той, за да я подтикне да продължи.

— Тода-сан е много мъдър, много силен, много известен — сервитьорът им донесе салатите и след като се отдалечи, тя продължи. — „Струан“ е известна и в Япония.

— Не особено.

— О, да. Ние помним принц Йоши.

— А. Не знаех, че ви е известно.

През 1854 г., когато Пери принудил шогуна Йошимицу Торанага да отвори японските пазари, Хег отплувала на север, преследвана от Тайлър Брок. Благодарение на нея „Струан“ станала първата компания, която проникнала в Япония, първата, която купила земя, и първата чуждестранна фирма, започнала търговия. С годините и многото пътувания Хег превърнала Япония в крайъгълен камък на политиката на „Струан“.

В първите години тя се запознала с един млад принц, принц Йоши, роднина на императора и братовчед на шогуна — без чието разрешение нищо не можело да се направи в Япония. По нейно предложение и с нейна помощ този принц заминал за Англия с един от клиперите на „Струан“, за да се запознае с мощта на Британската империя. Когато след няколко години се върнал вкъщи с друг кораб на „Струан“, някои от феодалните барони — daymio, ненавиждащи нашествието на чужденците, се разбунтували срещу шогуна, чийто род, Торанага, управлявал еднолично в Япония в продължение на два и половина века без прекъсване от великия Йоши Торанага насам. Въстанието на daymio успяло и властта била върната на императора, но земята била разпокъсана.

— Без принц Йоши, който станал един от първите министри на императора — каза Рико, преминавайки несъзнателно на английски, — Япония още щеше да е разтърсвана и разпокъсана от гражданска война.

— Защо? — попита Дънрос, за да я накара да продължи да говори, запленен от напевния й акцент.

— Без неговата помощ императорът нямало да успее, нямало да може да отмени Шогуната, феодалния закон, daymio, цялата самурайска класа и да ги принуди да приемат съвременната конституция. Принц Йоши бил този, който постигнал мира между daymio и после поканил английски специалисти в Япония да построят нашата флота, нашите банки и държавни служби и да ни помогнат да навлезем в съвременния свят — лицето й се помрачи за секунда. — Баща ми ми е разказвал за онова време, преди по-малко от сто години. Преходът от самурайско управление към демокрация често бил кървав. Но императорът бил категоричен — всички daymio и самураи, макар и болезнено, приели новия живот — тя играеше с чашата си и гледаше мехурчетата. — Тода били Господари на Изу и Сагами, където се намира Йокохама. От векове са имали корабостроителници. За тях и за техните съюзници, Касиги, било лесно да навлязат в съвременната епоха. За нас… — замълча. — О, но вие вече знаете това, толкова съжалявам.

— Знам само за принц Йоши. А какво се е случило с вашия род?

— Моят прадядо станал дребен чиновник в кабинета на принц Йоши. Бил изпратен в Нагасаки, където семейството ми живее и до днес. Трудно му било да не носи двата меча. Дядо ми също беше държавен служител, както и баща ми, но много дребен — вдигна очи и му се усмихна. — Виното е много хубаво. Развърза ми езика.

— Не, не — запротестира Дънрос, но осъзнавайки, че ги гледат много очи, прибави на японски: — Нека да поговорим на японски.

— За мен е чест, тай-пан-сан.

По-късно, докато пиеха кафето, той я попита:

— Къде да внеса парите, които ви дължа, Рико-сан!

— Ако можете да ми дадете банков чек или ордер — тя използва английските термини, защото нямаше съответни японски думи, — преди да замина, би било идеално.

— В понеделник сутринта ще ви ги изпратя. 10 625 лири — през януари ще получите още 8500 лири и още толкова през следващата година — осведоми я той, тъй като знаеше, че доброто й възпитание не би позволило да попита направо. Видя облекчението в очите й и се зарадва, че бе решил да й даде две допълнителни годишни заплати — само информацията на А. М. Г. за петрола струваше много повече от това. — 11 часа ще ви бъде ли удобно за предявяване на ордера?

— Не искам да ви притеснявам.

Дънрос забеляза, че Рико говори бавно и отчетливо, за да го улесни.

— Мислите ли да пътувате някъде?

— В понеделник може би ще се върна в Япония, после… после не знам. Вероятно обратно в Швейцария, макар че нямам никаква причина да се връщам там, къщата, в която живеехме, беше под наем. Животът ми като мисис Гресенхоф приключи със смъртта на мъжа ми. Сега би трябвало отново да стана Рико Анджин. Кармата си е карма.

— Да — повтори той, — кармата си е карма.

Бръкна в джоба си и извади опаковано пакетче.

— Това е подарък от „Ноубъл хаус“ в знак на благодарност за положените от вас усилия и за изморителното пътуване, което предприехте заради нас.

— О. О, благодаря ви, но за мен това беше чест и удоволствие — поклони се Рико. — Благодаря ви. Мога ли да го отворя сега?

— Може би по-късно. Това е нефритен медальон, но в кутийката има и поверителен плик, който вашият съпруг държеше да получите и който е само за вашите очи, не и за тези, които ни заобикалят.

— А. Разбирам. Наистина — тя отново се поклони. — Толкова съжалявам, моля да ме извините за глупостта.

Дънрос й се усмихна.

— Не и глупост, в никакъв случай, само красота.

По лицето й изби руменина и тя отпи от кафето си, за да я прикрие.

— Пликът запечатан ли е, тай-пан?

— Да, съгласно неговите инструкции. Знаете ли какво има вътре?

— Не. Само… мистър Гресенхоф ми каза само, че ще получа от вас запечатан плик.

— Каза ли ви защо? Или какво трябва да направите с него?

— Един ден някой ще дойде да го поиска.

— Име?

— Съпругът ми ми каза, че никога не трябва да разкривам това име, дори и на вас. Никога. Всичко друго мога да ви кажа, но не и… това. Много съжалявам, моля да ме извините.

Дънрос се намръщи.

— И вие трябва само да му го дадете?

— На него или на нея — отговори тя любезно. — Да, когато ми го поискат, не и преди. Мистър Гресенхоф ми каза, че след като пликът бъде предаден, този човек ще си върне един дълг. Благодаря ви за подаръка, тай-пан. Ще го пазя.

Сервитьорът дойде и му наля остатъка от шампанското, после пак се отдалечи.

— Как мога да се свързвам с вас в бъдеще, Рико-сан?

— Ще ви дам три адреса и телефона, на които можете да ме намерите, един в Швейцария и два в Япония.

— Ще бъдете ли в Япония по следващата седмица?

Рико го погледна и дъхът му секна от красотата й.

— Да. Ако вие пожелаете — отвърна тя.

— Много.

72

14:30 часа

„Сий уич“ бе пуснала котва недалеч от пристанището Ша Тин, където акостираха за обяд. Веднага щом пристигнаха, готвачът, Кейси и Питър Марлоу слязоха на брега, за да подберат под ръководството на Горнт скаридите и рибата за обяд направо от цистерните с морска вода на кея. После от шумния пазар купиха пресни плодове. Менюто включваше бързо изпържени скариди с хрупкаво цветно зеле. Риба, натъркана с чесън и изпържена в тиган, която беше сервирана с разнообразни китайски зеленчуци.

Обядът премина сред смях, китайките бяха забавни и щастливи. Всички говореха някакъв повече или по-малко солен английски, Дънстън Бар беше невероятно смешен, другите също се включиха в шегите и Кейси си помисли колко по-различни от обикновено са мъжете. По-невъздържани и момчешки настроени и това й се стори тъжно. Разговорът премина на делови въпроси и за тези няколко кратки часа тя научи за хонконгските методи на работа много повече, отколкото от всичките книги, които беше прочела. Все по-ясно й ставаше, че един външен човек трудно би се добрал до богатство и власт в Хонконг.

— О, вие ще се справите много добре тук, Кейси, ти и Бартлет — й каза Дънстън Бар. — Стига да играете по тукашните правила и данъчни структури, а не по американските, прав ли съм, Куилън?

— В известен смисъл. Ако тръгнете с Дънрос и „Струан“ — стига те да просъществуват като реалност до другия петък — ще обирате по малко мляко, но не и каймак.

— Ако тръгнем с теб, по-добре ли ще ни бъде?

Бар се засмя:

— Много по-добре, Кейси, но пак ще обирате само мляко, без каймак.

— Да кажем, Кейси, че при нас млякото ще бъде с по-голяма масленост — каза дружелюбно Горнт.

Разнесе се прекрасният аромат на прясно изпечено и смляно кафе. Разговорът около масата беше общ, разменяха се закачки и, главно заради нея, се обсъждаше търговията в Азия, търсенето и предлагането, отношението на азиатците към контрабандата, а китайките бъбреха помежду си.

Изведнъж се намеси Грей с нотка на хапливо раздразнение в гласа:

— По-добре попитайте Марлоу за това, мистър Горнт. Той знае всичко за контрабандата и изнудването още от Чанги.

— Стига, Грей — обади се Питър Марлоу във внезапно настъпилата тишина. — Престани!

— Мислех, че се гордеете с това, ти и твоят изнудвач янки. Не е ли така?

— Престани, Грей — повтори Питър Марлоу с безизразна физиономия.

— Както кажеш, приятелче — Грей се обърна към Кейси. — Попитайте го.

Горнт се обади:

— Сега едва ли е най-подходящото време да се подклаждат стари разпри, мистър Грей.

Тонът му бе привидно спокоен, веселостта бе изчезнала от лицето му.

— О, не аз започнах пръв, мистър Горнт. Вие говорехте за контрабанда и черен пазар. Марлоу просто е специалист в тази област.

— Да изпием кафето на палубата — изправи се Горнт.

— Добра идея. Чашка кафе ще ни дойде добре след плюскането. — Грей употреби нарочно тази дума, с пълното съзнание, че ще ги обиди, но вече не го беше грижа, изведнъж се умори от шегите и му стана противно да бъде черната овца сред тях, искаше му се да е с някое от момичетата, което и да е. — Марлоу и неговият приятел янки печаха кафе на зърна в лагера, докато всички останали гладувахме — обясни той с каменно лице. — Нали?

След малко Питър Марлоу отговори.

— Всички получаваха кафе от време на време. Всички си печаха кафе на зърна.

— Но не колкото вас двамата — Грей се обърна към Кейси. — Те пиеха кафе всеки ден, той и неговият приятел янки. Аз, аз бях началник на военната полиция и ако имах късмет, получавах кафе веднъж месечно — погледна обратно към Марлоу. — Откъде намирахте кафе, докато ние, останалите, гладувахме?

Кейси забеляза издутата вена на челото на Питър Марлоу и ужасена осъзна, че и липсата на отговор също е отговор.

— Робин… — започна тя, но Грей я прекъсна с подигравателен глас:

— Защо не отговаряш, Марлоу?

В настъпилата тишина гостите поглеждаха от Грей към Питър Марлоу.

Мълчаха, чувстваха се неловко заради Питър и бяха поразени от отправените косвени обвинения — Горнт и Плъм бяха очаровани и тайничко се забавляваха. После едно от момичетата се обърна и тихо излезе, последвано от останалите. Кейси също искаше да си тръгне, но остана.

— Сега не му е времето, мистър Грей — чу тя кроткия глас на Горнт и се зарадва, че той е тук, за да сложи край на това. — Да оставим този въпрос на мира. Моля ви?

Грей изгледа всички поред и най-накрая спря поглед на противника си.

— Виждате ли, Кейси, никой няма смелостта да го попита — те всички са от неговата класа, тъй нареченото висше общество, и се грижат за себеподобните си.

Бар се изчерви:

— Виж какво, приятел, според мен ти…

Питър Марлоу се намеси с равен глас:

— Лесно може да се сложи край на тия глупости. Човек не може да приравнява Чанги или Дахау и Бухенвалд — към нормалния живот. Просто не може. Там имаше други правила, други структури. Бяхме войници, военнопленници, повечето от нас юноши. Чанги беше генезис, там всичко беше ново, непознато, вс…

— Ти беше ли черноборсаджия?

— Не. Служех като преводач от малайски на един приятел, който беше търговец, а има голяма разлика между търговия и черноборсаджийство и…

— Но това противоречеше на лагерните правила, на лагерния закон и си беше чисто черноборсаджийство, нали?

— Търговията с пазачите противоречеше на вражеските правила, на японските правила.

— Скъпи приятелю — намеси се Горнт с нарочен лек акцент в гласа, който знаеше, че ще жегне Грей, — това явно са вече отминали времена, които са без значение. Неделя следобед е и ние всички сме приятели.

— За мен те са до-о-оста важни, независимо дали е неделя следобед или не, и ние с Марлоу не сме приятели и никога не сме били! Той е тузар, аз не съм — Грей изимитира дългото о, което ненавиждаше, и заговори с още по-силен акцент. — Да. Но войната промени всичко и ние, работниците, няма да го забравим!

— Ти считаш себе си за работник, а мене не? — попита Питър Марлоу със стържещ глас.

— Ние сме експлоатираните, вие — експлоататорите. Както в Чанги.

— Спри тая развалена плоча, Грей! Чанги беше друг свят, друго място и друго време и…

— Беше същото като навсякъде. Имаше господари и подчинени, работници и такива, които печелеха, на техен гръб. Като тебе и Царя.

— Глупости!

Кейси беше близо до Грей и протегна ръка към него.

— Хайде да пием кафе, а?

— Разбира се — отвърна той. — Но първо го попитайте, Кейси.

Грей продължаваше упорито да държи на своето, защото съзнаваше, че най-после бе успял да притисне до стената своя неприятел, и то пред господарите му.

— Мистър Горнт, попитайте го, а? И вие… Разкажи им тогава как Царя купуваше от някой нещастник я часовник, я пръстен или писалка, единствената вещ, която му беше останала, купуваше я на безценица, а я продаваше скъпо, без да казва, и мамеше в цената, мамеше, винаги мамеше! А?

Питър Марлоу го изгледа в отговор.

— Прочети книгата ми. В нея…

— Книгата ли? — Грей пак се изсмя подигравателно. — Кажи им, закълни се в честта си на джентълмен, в честта на баща на семейството си, с която толкова се гордееш — мамеше ли Царя, или не? В честта си! А?

Почти парализирана от ужас, Кейси видя как Питър Марлоу сви юмрук.

— Ако не бяхме гости тук — изсъска той, — щях да разкажа на всички какво лайно беше ти в действителност!

— Да гниеш в ада дано…

— Е, стига толкова — изкомандва Горнт и Кейси си отдъхна с облекчение. — За последен път ви казвам, оставете този въпрос на мира!

Грей откъсна очи от Марлоу.

— Добре. Дали ще мога да си хвана такси в селото? Мисля, че ще е по-добре да се прибера сам, ако нямате нищо против.

— Разбира се — отговори Горнт, като си придаде подходящо тъжно изражение, зарадван, че Грей беше предложил същото, което и той се канеше да направи, колкото се може по-меко. — Но разбира се — добави той, нанасяйки смъртоносния удар, — вие бихте могли да си стиснете ръцете с Марлоу като джентълмени и да забравите за т…

— Като джентълмени? Не, благодаря. Нагледал съм се на джентълмени като Марлоу. Джентълмени? Да благодарим на Бога, че Англия се променя и скоро отново ще попадне в добри ръце — и британското оксфордско произношение повече няма да бъде неизменен белег за произход и способности, никога вече. Ние ще променим лордовете и ако остане на мене…

— Да се надяваме, че няма! — обади се Пагмайър. Горнт твърдо каза:

— Паг! Време е за кафе и портвайн! — Той хвана приятелски Грей за ръката: — Бихте ли ни извинили за момент…

Качиха се на палубата. Бъбренето на китайките секна за момент. Тайно гордеещ се със себе си, Горнт поведе Грей и слезе с него на пристана. Всичко се подреждаше много по-добре, отколкото бе предполагал.

— Съжалявам за това, мистър Грей — извини се той. — Нямах никаква представа, че Марлоу… Отвратително! Е, човек никога не знае, нали?

— Той е копеле, винаги е бил и винаги ще си остане копеле — той и гадният му приятел янки. Ненавиждам и янките! Време е да скъсаме с тия лекета!

Горнт лесно намери такси.

— Настина ли няма да промените решението си, мистър Грей?

— Не, благодаря.

— Извинявам се за Марлоу. Той ви предизвика. Кога си заминава търговската комисия?

— Рано сутринта.

— Ако мога да направя нещо за вас тук, само ми кажете.

— Благодаря. Дръннете ми едно телефонче, като дойдете в Англия.

— Благодаря, непременно и благодаря, че дойдохте — той плати предварително за таксито и махна учтиво, като тръгваше. Грей не се обърна.

Горнт се усмихна.

„Гадното копеле ще се окаже полезен съюзник в идните години“ — мислеше си весело той по обратния път.

Повечето от останалите гости бяха на палубата и пиеха кафе и алкохол, Кейси и Марлоу стояха настрани.

— Ама че гадно копеле! — провикна се Горнт за всеобщо, одобрение. — Ужасно съжалявам за това, Марлоу, този нещастник…

— Не, вината е моя — прекъсна го Марлоу, видимо разстроен. — Съжалявам, много ми е неприятно, че си тръгна.

— Не е необходимо да се извиняваш. Въобще не трябваше да го каня благодаря ти, че беше толкова въздържан, той явно те предизвика.

— Точно така — потвърди Пагмайър и останалите се съгласиха. — Ако бях на твое място, щях да му фрасна един. Каквото и да е било, вече е минало.

— О, да — каза бързо Кейси, — какъв ужасен човек! Куилън, ако не го беше прекъснал, Грей щеше…

— Стига за тоя идиот — прекъсна я сърдечно Горнт. — Дайте да го забравим, да не му позволяваме да провали чудесния ни следобед — прегърна Кейси през раменете. — А?

Видя възхищението в очите й и с радост разбра, че напредва бързо.

— Доста е студено за къпане. Дали да не се връщаме полека към къщи?

— Чудесно! — обади се Дънстън Бар. — Аз ще подремна малко.

— Страхотна идея! — засмя се някой. Присъединиха се и момичетата, но смехът беше принуден. Всички бяха още разстроени и Горнт го почувства осезаемо.

— Първо малко коняк! Марлоу?

— Не, благодаря.

Горнт го погледна внимателно.

— Слушай, Марлоу — каза той съчувствено и всички млъкнаха. — Ние всички сме видели доста от живота и от Азия, за да разберем, че каквото и да си направил, е било за добро, не за лошо. Това, което каза, беше правилно. Чанги е било нещо различно, с различни проблеми. Паг е лежал три години и половина в затвора „Станли“ — на остров Хонконг, Кейси. Аз самият едва се измъкнах от Шанхай с окървавени ръце. Джейсън е бил пленен от нацистите след Дюнкерк и няколко години животът му е висял на косъм. Дънстън е действал в Китай — той отдавна е в Азия и знае. Нали?

— О, да — отговори тъжно Дънстън Бар. — Кейси, за да оцелее в една война, човек понякога трябва и да прекрачва правилата. Що се отнася до черната борса, Марлоу, аз съм съгласен с теб, повечето пъти човек трябва да изхожда от времето и мястото. Благодаря на Бога, че аз самият не попаднах в плен. Едва ли щях да оцелея, най-вероятно не — той отново си наля портвайн от гарафата, смутен от истините, които изрече.

— Какво представляваше в действителност Чанги, Питър? — зададе Кейси въпроса, който интересуваше всички.

— Трудно е да се каже — отвърна Марлоу. — Това беше най-пълното отрицание на живота, което човек може да си представи. Отпускаха ни по четвърт фунт сух ориз дневно, малко зеленчуци и по едно яйце на седмица. Понякога в супата… плуваше късче месо. Беше по-различно, това е всичко, което мога да кажа. Повечето от нас никога по-рано не бяха виждали джунгла, камо ли китайска или японска, а и да изгубиш война… Бях едва 18-годишен, когато попаднах в Чанги.

— Божичко, не мога да понасям японците, просто не мога! — възкликна Пагмайър и останалите закимаха.

— Но това всъщност не е честно. Те просто играеха играта по техните си правила — възрази Питър Марлоу. — От японска гледна точка беше нормално. Спомнете си колко добри войници бяха те, как се бореха и почти никога не позволяваха да ги пленят. По техните закони с попадането си в плен ние губехме честта си — той потрепери. — Чувствах се опозорен и още се чувствам.

— Това не е правилно, Марлоу — обади се Горнт. — Тук не може да се говори за безчестие. Въобще.

Кейси, която стоеше до Горнт, го докосна леко с ръка.

— О, да. Той е прав, Питър. Наистина.

— Да. Ами Грей, какво по дяволите го накара да се нахвърли така върху теб?

— Всичко и нищо. Беше го обзела някаква мания да прилага лагерните закони — а това бяха японски закони — което мнозина от нас намираха за глупаво. Както ви казах, в Чанги беше съвсем различно, офицерите и войниците бяха затворени заедно, нямаше нито писма от къщи, нито храна, около нас две хиляди мили окупирана от врага територия, малария, дизентерия и много смърт. Грей мразеше този мой американски приятел, Царя. Вярно, че Царя беше много хитър търговец и се хранеше добре, за разлика от останалите, пиеше кафе и пушеше фабрични цигари. Но със своя ум той ни спаси от смърт. Дори и Грей. Дори и него спаси. Сигурен съм, че омразата на Грей го караше да живее. Царя хранеше почти целия американски контингент — около 30 души, офицери и войници. О, те си го отработваха, по американски, но въпреки това без него щяха да загинат. И аз щях. Знам — Питър Марлоу потрепери. — Джос. Карма. Живот. Май сега ще си пийна малко коняк.

Горнт му наля.

— А какво се случи с този човек, когото наричаш Царя? След войната?

Пагмайър се засмя:

— Един такъв търговец в нашия лагер после стана шибан милионер. И с Царя ли се случи същото?

— Не знам — отговори Питър Марлоу.

— Не си ли го виждал повече, Питър? — попита изненадана Кейси. — Не сте ли се срещали, като се върнахте от Щатите?

— Не, никога. Опитах се да го открия, но не успях.

— Често правилото е такова, Кейси — отвърна нехайно Горнт. — Напуснеш ли полка, всички дългове и приятелства отпадат.

Беше много доволен.

„Всичко се нарежда идеално“ — каза си той, мислейки за двойното легло в каютата си, и й се усмихна през палубата. Тя отвърна на усмивката му…

Рико Анджин Гресенхоф влезе във фоайето на хотел „Виктория енд Албърт“. Беше пълно с посетители, които пиеха следобедния си чай или обядваха по-късно. Докато вървеше към асансьора, тя почувства по гърба си очите им и те я накараха да потрепери — това не бяха обичайните похотливи очи на европейците и пълните с омраза очи на жените им — а очите на китайци и евроазиатци. Никога преди не бе чувствала такава всеобща омраза. Това беше странно усещане. За първи път напускаше Швейцария, ако не се смятаха училищните екскурзии до Германия и две пътувания до Рим с майка й. Съпругът й я бе водил в чужбина само веднъж, до Виена, за една седмица.

„Не ми харесва Азия — помисли си Рико. — Но това все пак не е Азия, това е Хонконг, сигурно само тук е така, само при тези хора. И сигурно са прави да бъдат толкова враждебно настроени. Чудя се дали ще ми хареса в Япония? И там ли ще бъда чужденка?“

Асансьорът дойде и тя се качи на шестия етаж, където пиколото не й отвори вратата. Насаме и зад залостената врата на апартамента си се почувства по-добре. Червената предупредителна лампичка на телефона светеше, но Рико не й обърна внимание, свали набързо обувките, чантата, ръкавиците и палтото си и веднага ги прибра в огромния гардероб, където бяха спретнато подредени дрехите и трите й чифта обувки. Апартаментът беше малък, но приятен, хол, спалня и баня. На масата имаше цветя от „Струан“ и купа плодове от хотела.

Пръстите й ловко свалиха опаковката на подаръка. Вътре имаше правоъгълна черна плюшена кутийка и тя я отвори. По тялото й се разнесе топлина. Медальонът висеше на тънка златна верижка, нефритът беше зелен, със светлозелени петънца, оформен като рог на изобилието. По полираната му повърхност блещукаше светлинка. Тя веднага си го сложи и се погледна в огледалото. Никога не й бяха подарявали нефрит.

Под черния, покрит с плюш картон се намираше пликът. Беше обикновен, не на „Струан“, печатът също беше от обикновен червен восък. Рико го отлепи много внимателно с нож за писма и разгледа страниците една по една, лека сбърчила чело. Само някаква бъркотия от числа и букви и тук-таме някакъв символ. Намери папката за писма на хотела и като се настани удобно на бюрото, започна да преписва страниците една по една.

Като свърши, ги провери отново. Сложи копията в един илик на хотела и го запечата, а оригиналите в друг, обикновен, който извади от чантата си. След това взе нова пръчка восък, запали клечка кибрит и намаза и двата плика, като ги запечата така, че печатът върху плика с оригиналите да наподобява този на Дънрос. Телефонът иззвъня и я стресна. Рико само го изгледа с разтуптяно сърце. След като отново се успокои, тя се върна към работата си и, за да се увери, че по бележника, който използва, не бяха останали никакви издайнически вдлъбнатинки, огледа го внимателно на светлината. Доволна, залепи марки и го адресира до Р. Анджин, п. к. 154, Централна поща, Сидни, Австралия. Сложи и двата плика в чантата си.

Още веднъж огледа внимателно дали не е пропуснала нещо, после отиде до един малък хладилник, извади бутилка бистра минерална вода и отпи.

Телефонът отново звънна. Рико го гледаше и отпиваше от минералната вода, а мислено проверяваше и препроверяваше фактите, връщаше се към обяда си с Дънрос, питайки се дали беше разумно от нейна страна да приеме поканата му за коктейла довечера и за вечеря по-късно с него и негови приятели.

„Чудно, дали ще има приятели, или ще бъдем сами. Дали бих искала да остана насаме с този мъж?“

Мислите й я върнаха към нисичкия, нечистоплътен, леко плешив Ханс Гресенхоф и четирите години, които живя с него, по цели седмици сама, спеше сама, събуждаше се сама, разхождаше се сама, нямаше истински приятели, рядко излизаше, съпругът й беше странно потаен, предупреждаваше я да не се сприятелява с никого, искаше да бъде сама и винаги в безопасност, спокойна и търпелива. Това най-трудно се понасяше.

Търпението. Да търпи сама, да търпи с него, когато спи или е будна. Търпение и външно спокойствие. Когато през цялото време беше като вулкан, който нямаше търпение да изригне.

Че той я обичаше, нямаше съмнение. Това, което тя чувстваше към него, беше jiri, дълг. Той й даваше пари и животът й беше спокоен, нито богат, нито беден — еднообразен като страната, която бяха избрали. В пристиганията и заминаванията му нямаше ред. Когато беше при нея, винаги я искаше, искаше да бъде близо до нея. Сексът им го задоволяваше, макар че тя се преструваше, за да му достави удоволствие. Но пък и не беше имала друг мъж, за да прецени.

Беше добър човек, такъв, какъвто го описа на тай-пана. Тя се опита да бъде добра съпруга, да му се подчинява във всичко, да зачита желанията на майка си, да изпълнява нейния jiri към нея и към него. А сега?

Тя погледна халката си и я завъртя на пръста си. За пръв път, откакто се бе омъжила, я свали и я огледа внимателно. Малка, празна и неинтересна. Толкова много самотни нощи, изпълнени със сълзи и очакване, очакване, очакване. Очакване на какво? Беше й забранено да има деца, приятели, да пътува. Не както забраняваха японците: Kin jiru.

— Скъпа, не мислиш ли, не мислиш ли, че би било по-добре да не ходиш до Париж, докато ме няма? Можем да отидем, като се върна… — а и двамата знаеха, че никога няма да отидат.

Пътуването до Виена беше ужасно. Това бе през първата година. Отидоха за една седмица.

— Трябва да изляза — каза й той първата вечер. — Моля те, стой си в стаята, вечеряй тук, докато се върна.

Минаха два дни, а когато се върна, беше пожълтял, изпит и уплашен, веднага се качиха във взетата под наем кола, в най-голямата тъмница и избягаха обратно в Швейцария. Сбъркаха пътя нагоре през Тиролските Алпи, през цялото време той не отлепяше очи от огледалото за обратно виждане, да не би да ги следят, и не й проговори, докато не пресякоха границата и не се намериха в безопасност.

— Но защо, защо, Ханс?

— Защото така! Моля те. Ти не трябва да задаваш въпроси, Рико. Такова е споразумението… нашето споразумение. Съжалявам за почивката. Ще отидем във Венген и Биариц, ще бъде разкошно, там ще бъде разкошно. Моля те, помни твоя jiri и че аз те обичам с цялото си сърце.

Обич!

„Аз не разбирам тази дума — помисли си Рико, застанала до прозореца в сумрака на стаята, загледана към пристанището и навъсените облаци. — Странно, че в японския липсва такава дума. Само дълг и нюанси на дълг, привързаност и нюанси на привързаност. Не и lieben. Ai? Ai всъщност означава уважение, макар че някои я използват и за lieben.“

Рико се улови, че мисли на немски и се усмихна. Повечето време мислеше на немски, макар че днес с тай-пана беше мислила на японски.

„Толкова отдавна не бях говорила на родния си език. Кой е моят език? Японският? Това е езикът, на който говоря с родителите си. Немският? Това е езикът в нашата част на Швейцария. Английският? Това е езикът на съпруга ми, макар той да твърдеше, че неговият майчин език е немският.

Той англичанин ли беше?“

Рико много пъти си бе задавала този въпрос. Не че немският му не беше добър, но просто начинът му на мислене, манталитетът му не беше на немец, както и нейният не е на японка. Или пък е?

Той никога не й бе казал с какво се занимава, а и тя никога не беше попитала. След Виена лесно можеше да предположи, че е нещо тайно, свързано с международния престъпен свят или с шпионажа. Ханс нямаше вид на престъпник.

Оттогава тя стана още по-предпазлива. Един-два пъти й се стори, че ги следят — веднъж в Цюрих и когато бяха на ски, но той разсея подозренията й.

— Но трябва да бъдеш готова, ако се случи нещо. Дръж всички ценности и документи, паспорта, свидетелството за раждане в пътната си чанта, Ri-chan — той се обърна към нея с прякора й. — За всеки случай, за всеки случай.

След смъртта на съпруга й и изпълнението на почти всичките му инструкции, всичко се бе изменило. Сега можеше да започне отначало. Беше на 24 години. Миналото си е минало и кармата си е карма. Парите на тай-пана щяха да й стигнат за години напред.

В сватбената им нощ съпругът й й каза:

— Ако с мен се случи нещо, ще ти се обади един човек на име Киърнън. Прережи телефонната жица, както ще ти покажа, и напусни Цюрих. Вземи само пътната чанта и дрехите на гърба си. Замини с колата за Женева. Ето ти този ключ. Той е от един сейф в „Суис бенк ъф Женева“ на улица „Шарл“. В него има пари и някои писма. Следвай точно указанията, скъпа, о, колко те обичам. Остави всичко. Прави точно каквото ти казвам…

И тя го послуша. Точно. Такъв беше нейният jiri.

Преряза телефонните жици с клещите, както й бе показал, точно до контакта на стената, така че да не личи. В банката в Женева имаше писмо с инструкции, 10 000 щатски долара в брой, нов швейцарски паспорт, подпечатан, нейната снимка, но с друго име, нова рождена дата и свидетелство за раждане, в което пишеше, че е родена в Берн преди 23 години. Новото име, което й беше избрал й хареса и тя си спомни как плака за него в хотелската си стая с изглед към прекрасното езеро.

В сейфа имаше и спестовна книжка от същата банка на нейно име за 20 000 щатски долара, ключ, адрес и нотариален акт. Той беше за малка усамотена вила на брега на езерото: обзаведена, с портиерка, която знаеше само новото й име и че е вдовица, живяла в чужбина — нотариалният акт беше купен преди 4 години, няколко дни преди сватбата й.

— А, госпожо, толкова се радвам, че най-после се завърнахте. Пътуването по всички тия чужди места сигурно е много изморително — я поздрави приятната, макар и обикновена старица. — През последната година във вилата живя под наем един толкова чаровен, тих англичанин. Плащаше си редовно всеки месец, ето сметките. Той каза, че може да се върне, а може би не тази година. Вашият агент е на авеню „Фирме“…

По-късно разгледа хубавата къща до огромното чисто езеро в лоното на планините — чиста, с картини по стените, цветя във вазите, три спални и хол, с веранда, миниатюрна, но идеална за нея, с поддържана градина. Рико влезе в главната спалня. Между калейдоскопа от картини с различна форма и размери на една от стените висеше нещо като част от старо писмо в рамка, покрита със стъкло, с вече пожълтяла хартия. Разпозна почерка му. Писмото беше на английски.

След толкова щастливи часове в обятията ти, Ri-chan, толкова щастливи дни с твоето присъствие, как да ти кажа, че те обичам? Забрави ме, аз никога няма да те забравя. Как да помоля Бог да те дари с 10 хиляди дни за всеки един от моите, моя скъпа, скъпа, скъпа…

Огромното двойно легло беше полуиздуто от пъстрия дебел пухен юрган, прозорците бяха отворени, за да влиза мекият въздух, примесен с ароматите на късното лято, докато върховете на планините вече бяха поръсени със сняг. Тя отново поплака, а вилата я прие като своя.

Няколко часа след пристигането й се обади Дънрос, тя хвана първия самолет и сега беше тук, почти привършила с работата си, без да има нужда да се връща, миналото забравено — ако пожелае. Новият й паспорт беше истински, доколкото можеше да прецени, а също и свидетелството й за раждане. Нямаше причини да се връща в Швейцария — освен заради вилата. И писмото.

Тя го остави на стената непокътнато. И реши, че докато притежаваше къщата, писмото ще остане там, където го бе окачил съпругът й.

73

17:10 часа

Орланда караше малката си кола, а до нея седеше Бартлет с ръка на раменете й. Току-що бяха излезли от Абърдийн и слизаха надолу по склона на планината през Мид Левълс към апартамента й в Роуз корт. Чувстваха се щастливи заедно, съзнаваха го и бяха изпълнени с очакване. Следобеда ходиха до Хонконг и Орланда го закара до Шек-О на югоизточния край на острова да му покаже вилите на някои тай-панове. Местността беше неравна и слабо заселена, хълмове, дефилета, морето в непосредствена близост, само канари и скали.

От Шек-О се спуснаха по южния път, който се виеше до Рипълс бей, където спряха да пийнат чай с кейк на верандата на чудесния хотел с изглед към морето, после пак потеглиха покрай Дийнуотър коув до Дискавъри бей и там отново спряха на една тераса.

— Виж ей там, Линк, това е замъкът Ток!

Замъкът Ток беше нелепа постройка, наподобяваща нормандски замък, кацнала на една канара високо над водата.

— През войната канадците — канадски войници — защитавали тази част на острова от нашествието на японците и всички се оттеглили в замъка Ток за последен отпор. Когато ги разбили и се предали, от тях били останали живи към 250 души. Японците ги подкарали всички към терасата на замъка и с щикове ги принудили да скочат през парапета долу в скалите.

— Божичко! — височината надвишаваше 100 фута.

— Всички. Ранените, дру… другите, всички — той забеляза, че Орланда потреперва и протегна ръка към нея.

— Недей, Орланда, това е било толкова отдавна.

— Не, не, не е. Струва ми се, че историята и войната са винаги с нас, Линк. И винаги ще бъдат. По тези тераси нощем бродят духове.

— Ти вярваш ли в това?

— О, да.

Бартлет си спомни как се загледаха отново в мрачната постройка, под която вълните се разбиваха в скалите, парфюмът й го обгръщаше, тя се бе облегнала на него и той усещаше топлината й, щастлив, че е жив и не е бил сред онези войници.

— Твоят замък Ток сякаш е излязъл от филмите. Била ли си в него?

— Не. Но казват, че има оръжейни и подземни тъмници и че е копие на истински френски замък. Принадлежеше на стария сър Ча-сен Ток, строителя Ток. Той беше мултимилионер, направил цяло състояние от калай. Разправят, че като станал на петдесет години, някаква врачка му казала да започне да строи „голям замък“, иначе щял да умре. И започнал да строи на десет различни места, три в Хонконг, един близо до Ша Тин и много в Малая. Замъкът Ток е последният, който построил. Тогава бил на 89 години, все още здрав и силен, като мъж на средна възраст. Казват, че след този замък казал „стига“. Само след — един месец умрял и предсказанието на врачката се сбъднало.

— Измисляш си, Орланда!

— О, не Линк, иначе щях да ти кажа. Но кое е истина и кое — лъжа? Кой може да каже, скъпи?

— Знам, че съм луд по теб.

— О, Линк, и аз.

Минаха покрай Абърдийн, двамата заедно в топлата кола, ръката му беше обгърнала раменете й, косата й леко докосваше дланта му. От време на време тя му показваше къщи и места и часовете минаваха неусетно, очарователни и за двамата. Сега, след като излязоха от заоблачения проход, долу в ниското се виждаше градът. Лампите още не бяха запалени, макар че тук-там покрай водата вече светеха огромните цветни неонови реклами.

Движението беше натоварено, по стръмните планински пътища в канавките се стичаше вода, беше се натрупала нова кал, примесена с камъни и растителност. Орланда караше умело, без да рискува, и Бартлет се чувстваше в безопасност с нея, макар че шофирането от обратната страна на пътя караше косата му да настръхва на завоите.

— Но ние сме от вярната страна — каза му тя. — Вие карате по обратната.

— Ами. Само англичаните карат вляво. Ти си американка като мене, Орланда.

— Де да бях, Линк, толкова ми се иска.

— Ти си. Говориш като американка, обличаш се като американка…

— Аз си знам каква съм, скъпи.

Той я гледаше. Никога не му беше доставяло такова удоволствие да гледа някого. Нито Кейси, нито някой друг досега. После отново се сети за Билтмън и му се прииска да му извие врата.

„Прати го по дяволите заедно с цялата измет на този свят. Ето какво е Билтмън — и Банастазио също.“

По тялото му премина тръпка. Точно преди обяд му се обади Банастазио с извинение, което всъщност беше нова заплаха.

— Хайде да хапнем някъде двамата, а бебчо? По дяволите, Линк, глупаво е да се караме с теб. Какво ще кажеш да хапнем по една пържола довечера? Знам един ресторант със страхотна скара, „Сан Франциско“, на „Нейтън роуд“.

— Не, благодаря. Имам среща — отвърна му той студено. — Както и да е, ти си каза мнението вчера. Да спрем дотук, а? Ще се видим на годишното събрание на Управителния съвет, ако дойдеш.

— Хей, Линк, това съм аз, старото ти приятелче. Помниш ли как ти се притекохме на помощ, когато ти трябваха ония мангизи. Не ти ли ги дадохме предварително?

— Срещу акции, които са най-добрата инвестиция — най-добрата ви законна инвестиция. За пет години си удвоихте парите.

— Разбира се. А сега искаме и да ни се чува думата, справедливо, нали?

— Не. Не и след вчера. Ами оръжията? — хрумна му изведнъж да попита.

Последва мълчание.

— Какви оръжия?

— Тия, дето бяха в самолета ми. Контрабандните автомати и гранатите.

— Това е нещо ново за мен, бебчо.

— Казвам се Линк, бебчо. Ясно ли е?

Пак мълчание. В гласа на Банастазио се появи стържеща нотка:

— Ясно. А сега за сделката ни. Ще си промениш ли мнението?

— Не. В никакъв случай.

— Не сега, по-късно?

— Не.

Гласът от другата страна замлъкна, последва щракване и безкрайният свободен сигнал. Бартлет веднага се обади на Роузмънт.

— Не се тревожи, Линк. Банастазио отдавна ни е на мушката и в това отношение имаме доста помощници.

— А нещо за оръжията?

— Ти си чист. Военните в Хонконг са оттеглили обвинението си срещу теб. Ще ти бъде съобщено официално утре.

— Открили ли са нещо?

— Те не. Ние открихме. Направихме проверка в хангара ти в Лос Анжелос. Един от нощните пазачи си спомни, че видял някакви типове да бърникат нещо на товарната площадка. Но не му направило впечатление, докато не го попитахме.

— Виж ти. Хванахте ли някого?

— Не. Сигурно няма и да хванем. Не се притеснявай. А колкото до Банастазио, скоро ще се отървеш от него. Не се тревожи.

Като си спомни сега за това, отново го побиха тръпки.

— Какво има, скъпи? — попита Орланда. — За какво се сети?

— Нищо.

— Кажи ми.

— Просто си мислех, че страхът е нещо отвратително и може да те погуби, ако не внимаваш.

— О, да, знам. Толкова добре ми е познато — тя откъсна очи от пътя за секунда и като се усмихна колебливо, постави ръка на коляното му. — Но ти си силен, скъпи. Не се боиш от нищо.

Бартлет се засмя:

— Де да беше вярно.

— О, така е. Знам.

Орланда намали, за да заобиколи купчина тиня, на това място пътят беше по-стръмен, на няколко пъти водата се бе разливала от канавките. Колата се движеше плътно до високата подпорна стена, после зави надолу по „Коутуол роуд“ и покрай ъгъла свърна към „Роуз корт“. Като стигнаха до блока, дъхът на Бартлет секна, когато Орланда се поколеба за момент, а после решително подмина фоайето и зави по стръмната алея към гаража.

— Време е за аперитив.

— Чудесно. — Не я погледна. Като спряха, той слезе, мина от нейната страна и й отвори вратата. Тя заключи колата и се качиха в асансьора. Бартлет усещаше как вената на шията му пулсира.

С тях се качиха и двама китайци — доставчици с подноси, пълни със сандвичи с пържен хляб в ръце и попитаха за апартамента на „Ейжън пропъртис“.

— На петия етаж — отговори Орланда и след като слязоха, Бартлет попита:

— „Ейжън пропъртис“ ли са собствениците тук?

— Да — отговори тя. — Всъщност те са построили сградата — поколеба се. — Джейсън Плъм и Куилън са добри приятели. Куилън все още притежава надстройката над покрива, макар че ми я преотстъпи, като скъсахме.

Бартлет я прегърна.

— Радвам се, че сте скъсали.

— И аз — усмихна му се нежно тя и невинността в широко отворените й очи го покърти. — Сега вече и аз.

Стигнаха до осмия етаж и той забеляза, че пръстите й трепереха, докато пъхаше ключа в ключалката.

— Заповядай, Линк. Кафе, чай, бира или коктейл?

Орланда свали обувките си и вдигна очи към него. Сърцето му туптеше и той напрегна сетивата си да разбере дали няма някой в апартамента.

— Сами сме — каза простичко тя.

— Как позна какво мисля?

Орланда леко сви рамене.

— Просто така.

Бартлет постави ръце на талията й.

— Орланда…

— Знам, мили.

Гласът й беше дрезгав и от него го побиха тръпки. Като я целуна, устните й се разтвориха, бедрата й бяха меки и податливи. Ръцете му я изследваха. Усети как зърната й се втвърдяват, а сърцето й биеше в ритъм с неговото. После ръцете й се отдръпнаха от врата му и се притиснаха до гърдите му, но този път той я притисна до себе си и я зацелува по-упорито. Ръцете й престанаха да го отблъскват и отново се плъзнаха около врата му, а бедрата й се притискаха към неговите. Отлепиха устните си, но останаха прегърнати.

— Обичам те, Линк.

— Обичам те, Орланда — отговори той, осъзнавайки изведнъж, че това е истина. Отново се целунаха, нейните ръце бяха нежни, но силни, а неговите бродеха по тялото й и оставяха огнени дири след себе си. И у двамата. Тя се отпусна още повече, коленете й омекнаха, и той леко я повдигна и я пренесе през отворената врата на спалнята. Ефирните завеси, които висяха от тавана като балдахин около леглото й, се люлееха от свежия хладен бриз, нахлуващ през отворените прозорци.

Юрганът беше пухен и мек.

— Бъди мил с мене, скъпи — прошепна дрезгаво Орланда. — О, колко те обичам.

От кърмата на „Сий уич“ Кейси махаше за сбогом на Дънстън Бар, Плъм и Пагмайър, които, стояха на кея от страната на Хонконг, където току-що ги бяха оставили, късният следобед беше приятен, но все още беше облачно. Яхтата се връщаше обратно през пристанището — Питър Марлоу и момичетата вече бяха слезли при Каулуун, но Горнт я убеди да остане и за обратното пътуване.

— Трябва пак да се върна в Каулуун — каза й той. — Имам среща в „Найн дрегънс“. Прави ми компания. Моля те.

— Защо не? — съгласи се радостно тя, тъй като не бързаше за никъде, имаше доста време да се преоблече за коктейла, на който я покани Плъм този следобед. Беше решила да отложи вечерята си с Ландо Мата за някой ден през следващата седмица.

На връщане от Ша Тин тя подремна малко, завита топло срещу силния бриз, свита върху големите меки възглавници, с които бе обградена кърмата. Другите гости се бяха разпръснали. Горнт понякога отиваше на руля, висок, силен, капитан на яхтата. Питър Марлоу дремеше сам в един шезлонг на носа. По-късно с него и с Бар пиха чай с кейк. Тогава се появиха Пагмайър и Плъм, разрошени и доволни, следвани от момичетата си.

— Добре ли спахте? — попита ги Горнт с усмивка.

— Много — отвърна Плъм.

„Сигурно — помисли си Кейси, докато го гледаше с момичето му, което й харесваше — високо, стройно, с тъмни очи, щастлива душа на име Уей-уей, стояща до него като сянка.“

Преди това, когато бяха останали насаме с Горнт, той й каза, че това не са случайни приятелки, а по-специални.

— Всички тук ли имат любовници?

— За Бога, не. Но за съжаление, мъжете и жените остаряват различно и след известна възраст вече става трудно. Да го кажем направо, сексът, любовта и бракът вече не са същите.

— И не съществува такова нещо като вярност?

— Разбира се, че съществува. Определено. Но за жената тя означава едно, за мъжа друго.

Кейси въздъхна.

— Това е ужасно. Ужасно и толкова нечестно.

— Да. Но само ако искаш да бъде така.

— Това не е честно! Помисли за милионите жени, които цял живот се бъхтят, грижат се за мъжа, търкат, чистят, а в наши дни помагат и за издръжката на децата, и накрая да бъдат зарязани само защото са стари.

— Не можеш да обвиняваш мъжете, обществото е такова.

— А кой го управлява? Мъжете! За Бога, Куилън, трябва да признаеш, че те са виновни.

— Вече се съгласих, че не е честно, но това се отнася и за мъжете. Какво ще кажеш за милионите мъже, които се съсипват от работа, за да осигурят — тази хубава думичка, — да осигурят пари, които други харчат, предимно жени. Признай, Сирануш, че мъжът трябва цял живот да работи, за да издържа някой друг и най-често в края на дните му това е една кашляща опърничава съпруга — та виж жената на Паг, за Бога! Мога да ти посоча още петдесетина такива, които са излишно дебели, грозни и вонят — в буквалния смисъл. А има и друг тип женички, които използват секса като капан, забременяват, за да те впримчат в брачното ложе, а после надават вик и пищят за високоплатен развод. Ами Линк Бартлет? През какъв ад го е прекарала тази негова прекрасна женичка, а?

— Ти знаеш ли за това?

— Разбира се. Вие сте направили справка за мен, а аз направих справка и за двама ви. Та нима са справедливи вашите закони за развода? Жената получава половината от всичко, а горкият американец трябва да се обърне към съда, за да реши каква част от своите петдесет процента да задържи.

— Вярно, че жената на Линк и адвокатът й едва не му изсмукаха кръвта. Но не всички съпруги са такива. За Бога, ние не сме бездушни вещи и повечето от нас имат нужда от защита. Отношението към жените по света все още е лошо.

— Досега не съм видял нито една истинска жена, към която да са се отнесли лошо — отговори Горнт. — Имам предвид жена като теб или Орланда — той изведнъж й се усмихна. — Разбира се, ние, горките слаби, нещастни мъже, трябва да получаваме от жената това, което е необходимо за здравето ни.

Кейси се засмя с него, тъй като също искаше да сменят темата — тя беше прекалено трудна за разрешаване в момента.

— Е, Куилън, и ти си от лошите момчета.

— О?

— Да.

Горнт се извърна и огледа внимателно небето пред тях. Кейси му се любуваше. „Радвам се, че той ми се доверява и ме счита за жена“ — помисли си тя, успокоена от виното и храната, и от неговото желание. Тя го усещаше, откак се бе качила на борда, и отново се попита как ще се справи с него, когато му дойде времето, а това неизбежно щеше да стане. Дали да каже да, или не? Или може би? Може би другата седмица?

А ще има ли следваща седмица?

— Какво ще стане утре, Куилън? На борсата?

— Утре ще се реши всичко.

— Сериозно?

— Аз или ще спечеля, или ще загубя — Горнт сви рамене. — И в двата случая съм защитен. Утре ще купувам. Ако имам джос, ще съсипя Дънрос.

— А после?

Той се засмя:

— Ти съмняваш ли се? Ще го разбия напълно на надбягванията.

— О, ти наистина го искаш, нали?

— Да. Това е победата. Той и неговите предци винаги са ни държали настрана, мен и моите прадеди. Разбира се, че го искам.

„Чудя се дали ще успея да се договоря с Йан — мислеше си разсеяно тя. — Дали ще успея да убедя тай-пана да разреши на Куилън да има собствена ложа и да го направи съдия. Лудост е тези двамата да се държат като слонове в стъкларски магазин — има повече от достатъчно място и за двамата. Йан ми дължи услуга — ако Муртаг даде парите.“

Сърцето й запърха, като си помисли какво ли е станало с Муртаг и с банката и ако отговорът е „да“, какво ли ще направи Куилън.

„А къде ли е Линк? Дали не е с Орланда, в обятията й и не прекарва ли следобеда в мечти?“

Кейси отново се сгуши на палубата и затвори очи. Соленият вятър, боботенето на моторите и вълнението на морето я приспаха. Спа непробудно, като в утроба и след няколко минути се събуди освежена. Горнт беше седнал срещу нея и я наблюдаваше. Отново бяха сами, капитанът кантонезец бе поел руля.

— Лицето ти е много хубаво, като спиш — каза той.

— Благодаря — тя се повдигна на лакът. — Странен човек си ти, отчасти дявол, отчасти принц, в един момент състрадателен, а в следващия — безчувствен. Това, което направи за Питър, беше чудесно.

Горнт само се усмихна и нищо не каза, очите му бяха странно и приятно предизвикателни.

— Линк е… мисля, че Линк е влюбен в Орланда — каза Кейси, без да се усети, и забеляза, че лицето му се помрачи за секунда.

— О?

— Да — замълча, но той не каза нищо, само я гледаше. Принудена от настъпилата тишина, тя продължи механично: — Май че и тя е влюбена в него — последва нова продължителна тишина. — Куилън, това да не би да е част от някакъв замисъл?

Той тихо се засмя и тя почувства превъзходството му.

— Сирануш, ти си странна. Аз не…

— Наричай ме Кейси. Моля те. Сирануш не ми харесва.

— На мен пък не ми харесва Кейси. Мога ли да ти казвам Камелиен? Когато сключим сделката, а?

Тя несъзнателно застана нащрек.

— Това зависи от Линк.

— Ти не си ли тай-пан на „Пар-Кон“?

— Не. И никога няма да бъда.

Горнт се засмя. После каза:

— Тогава нека днес да си Сирануш, а утре Кейси, по дяволите вторникът?

— Добре! — съгласи се тя.

— Чудесно. А колкото до Орланда и Линк — каза той меко. — Това е тяхна работа, а аз никога не обсъждам чужди работи с други хора, още по-малко с дама. Никога. Това не е честно. Ако ме питаш дали не възнамерявам да използвам непочтено Орланда срещу Линк или теб, или „Пар-Кон“, това е смешно — той пак се усмихна. — Забелязал съм, че жените използват мъжете, а не обратно.

— Мечтател!

— Въпрос за въпрос — вие с Линк любовници ли сте?

— Не. Не в общоприетия смисъл, но аз го обичам.

— Ще се ожените ли?

— Може би.

Кейси отново се размърда и забеляза, че очите му я оглеждат. Придърпа одеялото към себе си с разтуптяно сърце, усещайки присъствието му. Беше сигурна, че и той не е безразличен към нейното.

— Но аз не разисквам проблемите си с други мъже — усмихна се тя. — Това също не е честно.

Горнт протегна ръка и леко я докосна.

— Съгласен съм, Сирануш.

„Сий уич“ пресече вълнолома и навлезе във вълните на пристанището по посока на Каулуун. Кейси седна и се обърна да погледа острова и върха, който в по-голямата си част бе забулен в облаци.

— Толкова е красиво.

— Южният бряг на Хонконг е прекрасен около Шек-О и Рипълс бей. Имам едно местенце на Шек-О. Искаш ли сега да разгледаш яхтата?

— Да, да, с удоволствие.

Първо я поведе към носа. Каютите бяха почистени, въобще не личеше да са били използвани. Всяка имаше отделение с душ и тоалетна. Обслужваше ги обща малка каюта.

— В момента сме много популярни сред дамите, защото тук те могат да се къпят, колкото си искат. Режимът на водата си има и своите предимства.

— Сигурно — отговори Кейси, завладяна от веселото му настроение.

Капитанската каюта се намираше на кърмата и беше отделена от останалата част на яхтата. В нея имаше голямо двойно легло, чисто, спретнато и примамливо.

Кръвта пулсираше в главата й и когато Горнт затвори нехайно вратата и сложи ръка на кръста й, тя не се отдръпна. Той се приближи към нея. Кейси никога по-рано не беше целувала мъж с брада. Усещаше тялото му притиснато до нейното и й беше хубаво, дишането й се учести, устните му бяха твърди и имаха вкус на пури. Едната половина от нея шепнеше: „Хайде, давай!“, а другата: „Не, недей!“ В обятията му й беше прекалено хубаво.

Ами Линк?

Този въпрос прониза с неподозирана сила мозъка й и съзнанието й изведнъж се проясни; завладяна от неговата чувственост, Кейси за пръв път съвсем ясно осъзна, че ако трябва да избира между Линк, от една страна, и „Пар-Кон“ и властта, от друга, ще предпочете Линк. Да, Линк, само Линк и довечера аз ще разваля споразумението ни. Довечера ще му предложа да развалим споразумението ни.

— Сега не е време — прошепна тя гърлено.

— Какво?

— Не, не сега. Не можем, извинявай — тя се повдигна на пръсти и го целуна леко по устата, като добави. — Не сега, скъпи, извинявай, но не можем, не сега, във вторник, може би във вторник…

Горнт я отдръпна от себе си и Кейси усети как тъмните му очи я пронизват. Тя издържа погледа му, колкото можа, после зарови глава на гърдите му и нежно го прегърна, като продължаваше да се наслаждава на близостта му, сигурна, че вече в безопасност и че е успяла да го убеди. „За малко — помисли си тя омаломощена, коленете й бяха странно омекнали, цялата трепереше. — Едва не се поддадох, а това нямаше да свърши добре, нито за мен, нито за Линк, нито за него.“

Усещаше лудото биене на сърцето си, както се беше облегнала на него в очакване, че след като му предложи сърдечност и нежност за следващата седмица, той всеки момент ще каже:

— Да се връщаме на палубата.

После изведнъж усети как ръцете му се стягат около нея и преди да разбере какво става, се озова на леглото под настойчивите му целувки и търсещи ръце. Започна да се съпротивлява, но Горнт хвана ловко ръцете й, изпъна я назад с огромната си сила и легна върху нея. Можеше да я целува безпрепятствено и страстта му и нейната жар се смесиха с яростта, страха и желанието й. Колкото и да се съпротивляваше, не можеше да помръдне.

Възбудата нарастваше. След секунда Горнт охлаби хватката си. Кейси веднага възобнови съпротивата си и макар да искаше още, този път беше готова за сериозна борба. Той отново хвана здраво ръцете й. Тя се почувства съкрушена като ту искаше, ту не искаше да бъде надвита от силната му страст, усещаше твърдостта в слабините му и мекото легло. А после, както неочаквано бе започнал, така неочаквано я пусна и се отдръпна със смях от нея.

— Хайде да пийнем нещо! — предложи той без злоба. Кейси не можеше да си поеме дъх.

— Копеле такова!

— Не съм. Роден съм съвсем законно. — Горнт се повдигна на лакът с премрежени очи. — Но ти, Сирануш, си лъжкиня.

— Върви по дяволите!

Гласът му беше спокоен и добродушно насмешлив.

— Ще ида, съвсем скоро. Въобще не ми е идвало на ум да карам една дама да го доказва.

Кейси се нахвърли с нокти към лицето му, вбесена, че той се владее така добре, а тя не. Горнт спокойно я хвана за ръцете и я задържа.

— Леко, леко, игрива маймунке — каза той още по-добродушно. — Успокой се, Сирануш. Не забравяй, че и двамата сме пълнолетни. Вече съм те виждал почти гола и ако наистина исках да те изнасиля, май нямаше да ме спреш. Можеше да пищиш до небесата и екипажът ми пак нямаше да те чуе.

— Ти си проклето, гадно…

— Стига! — Горнт продължаваше да се усмихва, но тя замълча, усетила опасността. — Не исках да те уплаша, само да се позабавляваме — каза той кротко. — Беше само шега, нищо повече. Наистина.

Пусна я и тя се измъкна от леглото, като дишаше тежко.

Отиде ядосана до огледалото и оправи косата си, после видя отражението му — той я гледаше, все още излегнат нехайно на леглото — и рязко се обърна.

— Мръсно копеле!

Горнт избухна в силен, заразяващ, разтрисащ смях и изведнъж, осъзнала глупавото положение, тя също се разсмя. След малко и двамата се задъхваха от смях, той проснат върху леглото, тя облегната на моряшкия сандък.

На палубата пиха шампанско като добри приятели, обслужвани от мълчаливия раболепен сервитьор, който им наля от вече отворената бутилка в сребърна кофичка и се отдалечи.

На пристанището в Каулуун Кейси отново го целуна.

— Благодаря ти за чудесния следобед. До вторник, ако не и по-рано.

Тя слезе на брега и дълго маха за сбогом.

Спектакълс Уу също бързаше към къщи. Беше уморен, неспокоен и изпълнен със страх. Пътят нагоре всред лабиринта от къщи и бордеи в квартала на преселниците високо над Абърдийн беше труден, хлъзгав и опасен, покрит с кал и мръсотия и той дишаше тежко. Отводните води в бетонните канавки на много места бяха прелели и потопът беше отместил постройки, причинявайки още по-големи поразии. Над много от съборените жилища се виеше дим, някои от тях още тлееха от пожарите, които се бяха разпространили мълниеносно веднага след първите земни свличания. Спектакълс Уу заобиколи голямото свлачище, където завчера едва не загина петата племенница, нови свличания в района бяха съборили още стотина бордея. Беше изчезнала и сладкарницата заедно със старицата.

— Къде е тя? — попита той някакъв човек, който се ровеше в развалините. Метачът вдигна рамене и продължи да търси запазена храна или картон, или смачкана ламарина.

— Нагоре как е? — попита Уу.

— Както и долу — отговори мъжът на несигурен кантонезки. — Някъде добре, някъде зле. Джос.

Уу му благодари. Той беше бос, носеше обувките си в ръце да не се цапат и така излезе от канавката, и тръгна по развалините да открие пътеката, която се виеше нагоре. От това място не се виждаше неговата махала, но там май нямаше свличания. Армстронг му разреши да иде да провери, когато по радиото съобщиха за нови големи свлачища в тази част на преселническия квартал.

— Но се връщай колкото се може по-бързо. Предвиден е нов разпит за 7 часа.

— О, да, веднага се връщам — промърмори Уу. Разпитите бяха много уморителни, но той се представяше добре, получаваше много похвали от Армстронг и шефа на СИ и мястото му в разузнаването вече беше сигурно, щеше да бъде прехвърлен още следващата седмица и да започне обучение. Спа малко, отчасти защото разпитите се провеждаха по всяко време на деня и нощта, отчасти поради желанието си да се представи добре. Куок минаваше от английски на нинг-ток, после на кантонезки и обратно и на Уу му беше трудно да следи несвързаните му приказки. Само когато докосваше с пръсти чудесната пачка банкноти в джоба си, печалбата му от надбягванията, го изпълваше с някаква лекота и му помагаше да издържи в трудните часове. Той отново ги докосна, за да му вдъхнат увереност и благослови своя джос, докато се изкачваше по тясната пътечка. Разминаваше се с хора, които слизаха надолу, зад него вървяха други, които също се изкачваха нагоре, цялата планина се огласяше от шума на чукове — строяха се нови жилища и се поправяха покривите на стари.

Неговата махала се намираше само на стотина ярда по-нагоре, зад онзи ъгъл и Уу зави и спря. Нямаше никаква махала, само дълбока рязка в земята и лавина от кал и отломки 200 фута по-долу. От стотиците жилища на това място не бе останал и помен.

Уу се изкатери вцепенен нагоре, покрай опасното свлачище, до най-близкия бордей и забумка по вратата. Една жена му отвори подозрително.

— Извинете, уважаема госпожо, аз съм синът на Ву Чо-там от Нинг-ток…

Жената, еднозъбата Янг, го изгледа безизразно и после му заговори нещо, но Уу не разбираше езика й, затова и благодари и си тръгна, спомняйки си, че тази махала беше заселена от рода Янг, чужденците, дошли от север, от Шанхай.

Изкачи се до началото на свлачището и почука на друга врата.

— Извинете, уважаеми господине, но какво се е случило? Аз съм синът на Ву Чо-там от Нинг-ток и моят род живееше ей там — той посочи към рязката.

— Случи се през нощта, уважаеми Уу — отговори му мъжът на кантонезки, който Уу разбираше. — Първо се чу шум като от стария експрес, после земята избоботи и се надигнаха писъци, а сетне избухна пожар. И миналата година се случи същото. О, да, огънят пламна бързо, но дъждът го потуши. Дю не ло мо, лоша нощ беше.

Съседът беше старец с беззъба уста, която се изкриви в гримаса.

— Да са благословени боговете, че не си бил там, айейа? — вратата се затвори.

Уу погледна, после се спусна предпазливо надолу. Най-после попадна на един от възрастните си съкварталци, който също беше от Нинг-ток.

— А, Спектакълс Уу, полицаят Уу! Няколко души от твоите са ей там — кривият му пръст сочеше нагоре. — Ей там, и къщата на братовчед ти Ву Вам-пак.

— Колко са загинали, уважаеми господине?

— Проклети да са всички кални свличания, откъде да знам? Да не съм пазител на планинския склон? Има десетки изчезнали.

Спектакълс Уу му благодари. Откри колибата и там завари деветия чичо, баба, жената на шестия чичо и четирите им деца, жената и бебето на третия чичо. Петият чичо си беше счупил ръката, която беше поставена в недодялана шина.

— Ами останалите? — попита той. Липсваха седем души.

— В земята — отвърна баба му. — Ето ти чай, Спектакълс.

— Благодаря, уважаема бабо. А дядо?

— Той премина в небитието, преди да падне земята. Отиде си през нощта, преди свличането.

— Джос. Ами петата племенница?

— Няма я. Изчезна някъде.

— Дали не е още жива?

— Може би. Шестият чичо я търси сега долу с другите, макар че тя беше излишно гърло. А къде са моите синове и техните, и техните?

— Джос — отговори тъжно Уу, без да благославя или проклина боговете. И те нравят грешки. — Ще им запалим благовонни свещи да се преродят благополучно, ако има прераждане. Джос — седна на една щайга. — Девети чичо, ами фабриката? Беше ли засегната?

— Не, да благодарим на боговете — мъжът беше вцепенен. Бе загубил жена си и трите си деца, а сам той едва бе излязъл от морето от кал, което ги беше погълнало. — Фабриката не е засегната.

— Хубаво — там бяха всички документи и материали на Бореца за свобода, заедно със старата пишеща машина и древният циклостил. — Много добре. Сега, пети чичо, утре ще купиш машина за пластмаса. Отсега нататък ще произвеждаме свои собствени цветя. Шестият чичо ще ти помогне и ще започнем наново.

Мъжът се изплю с отвращение.

— А как ще платим, а? Как можем да започнем? Как можем да… — той замълча и го изгледа. Всички ахнаха. Спектакълс Уу извади пачката банкноти. — Айейа, уважаеми по-млади братко, виждам, че най-после си разбрал колко е мъдро да се присъединиш към Змията!

— Колко мъдро! — повториха гордо в хор останалите. — Боговете да благославят по-младия брат!

Младежът не каза нищо. Знаеше, че няма да му повярват, каквото и друго обяснение да им даде.

— Започни утре да търсиш запазена машина на старо. За не повече от 900 долара — каза той на по-възрастния мъж, макар да знаеше, че ако се наложи, може да се намерят и 1500.

После излезе навън и уреди с братовчед си, собственика на колибата, да им даде под наем едно ъгълче, докато си построят нова къща, и се пазари, докато намали цената до нормалната. Доволен, че направи каквото може за рода Уу, той ги остави и се спусна бавно надолу по склона до управлението, а сърцето му плачеше, искаше му се от цялата си душа да изкрещи на боговете заради тяхната несправедливост или невнимание, задето бяха погубили толкова хора от семейството му, заедно с петата племенница, която само преди няколко дена едва се беше спасила от друго свличане.

„Не бъде глупав — заповяда сам на себе си Уу. Джос си е джос. В джоба ти има цяло състояние, пред теб лежи голямо бъдеще на разузнавач, имаш си и Бореца за свобода, а кога ще се мре, е работа на боговете.

Горката пета племенница. Толкова хубава, толкова сладка.“

— Боговете са си богове — промърмори той уморено, повтаряйки последните думи, които беше чул от нея, а после я забрави.

74

18:30 часа

А Тат се изкачи с мърморене по широкото стълбище на Грейт хаус — ставите й скърцаха от старост и тя куцаше. Тръгна по Дългата галерия, която мразеше, мразеше и лицата, които сякаш все я гледаха. „Прекалено много духове има тук — мислеше си със суеверен ужас тя, която познаваше доста от тези хора приживе, тъй като бе родена и живяла осемдесет и пет години в този дом. — Нецивилизовано е да се държат духовете в робство, като се окачват техни подобия на стените. По-добре е да се постъпва цивилизовано и духовете да се отпращат в спомените, където им е мястото.“

Както винаги, когато видеше ножа на Хег, забит в сърцето на баща й на портрета, А Тат потрепери.

Дю не ло мо — помисли си тя. — Тази беше наистина бясна с неутолимия демон в Нефритената си порта, винаги тайно оплакваща смъртта на тай-пана, свекър си, оплакваща съдбата си, че се е омъжила за слабохарактерния му син, а не за него, че никога не беше спала с бащата и заради това Нефритената й порта беше неутолима.

Айейа, ами всички ония чужденци, дето се изкачиха по тези стълби през годините и се вмъкваха в леглото й, варвари от всякаква националност, възраст, облик и размери, за да бъдат захвърлени после като плява, след като Хег им изтощаваше живеца, но без да успее някога да угаси огъня си. — А Тат отново потрепери. — Всички богове са ми свидетели! Нефритената порта и Едноокият монах са наистина yin и yang, наистина вечни, наистина богоподобни, и двамата ненаситни, колкото и да се изтощават взаимно. Благодаря на боговете, че родителите ми ми разрешиха да дам обет за непорочност и да се отдам на отглеждането на деца, никога да не бъда разтворена от Димящо стебло, за да не бъда същата след това. Благодаря на боговете, че не всички жени се нуждаят от мъже, за да се извисят до боговете. Благодаря на боговете, че някои жени мъдро предпочитат да прегръщат, докосват, целуват и се наслаждават на други жени. Хег имаше и жени, много жени, особено когато остаря, намирайки в изпълнените им с младост обятия удоволствие, но не и удовлетворение, не като мен. Интересно, че тя спеше с цивилизовани жени, но не и с цивилизовани мъже, които със сигурност щяха да угасят огъня й по един или друг начин, с или без инструменти. Всички богове са ми свидетели, колко пъти й казвах. Аз, единствената, с която тя разговаряше за тези неща.

Горката глупачка, с изопачените й мечти за могъщество и страст, точно като старата императрица-майка — кошмари на един живот, които никаква светлина не можа да успокои.

А Тат откъсна очи от ножа и се затътри нататък. Къщата никога нямаше да бъде цяла, докато някой не издърпа ножа и не го хвърли в морето, независимо от проклятието.

Старицата не почука на спалнята, а влезе тихо, за да не го събуди, застана над голямото двойно легло и го погледна. Това бяха най-любимите й мигове, когато нейният мъж-дете още спеше, сам, и тя можеше да наблюдава заспалото му лице и да го изучава, без да се притеснява от злобата и лошия нрав на първата съпруга, която й се караше, че само влиза и излиза.

„Глупава жена — помисли си А Тат, като видя бръчките по челото му. — Защо не изпълнява дълга си на първа съпруга и не намери друга жена на моя син, млада, способна да му роди деца, цивилизована, като тази на стария Зеленоок Дявол. Тогава този дом отново ще оживее. Да, къщата има нужда от повече синове — глупаво е продължението на рода да се крепи само на един син. Глупаво е и да се оставя този бик сам, леглото му празно, глупаво е да се оставя да бъде изкушен от някоя лъжлива уличница, да прахосва семето си по други пасища. Защо не разбере, че трябва да пазим къщата! Варвари.“

Видя как очите му се отвориха, погледът му се избистри и той блажено се протегна.

— Време е да ставаш, синко — каза тя, колкото се може по-сурово и заповеднически. — Трябва да се изкъпеш и облечеш и да се обадиш по телефона, айейа, и да оставиш горката си стара майка да шета и да си гледа работата, айейа?

— Да, майко — измънка, прозявайки се, Дънрос на кантонезки, после се отърси като куче, изтегна се още веднъж, стана от леглото и отиде гол в банята.

Тя огледа критично високото му тяло, краката му, целите в жестоки набръчкани белези от изгарянията, получени при самолетната катастрофа. Но това бяха здрави крака, и слабините му бяха здрави, а неговият yang бе твърд и силен.

„Добре — помисли си А Тат — радвам се да видя, че всичко е наред.“

Въпреки това тя бе загрижена, че е все слаб и няма никакъв корем, който да съответства на богатството и положението му.

— Не се храниш достатъчно, сине!

— Повече от достатъчно.

— В кофата има гореща вода. Да не забравиш да си измиеш зъбите — А Тат започна доволна да оправя леглото. — Той имаше нужда от тази почивка — промърмори тя, без да се усеща, че говори на глас. — Цялата седмица приличаше на човек, обладан от зъл дух, работеше по цял ден, по лицето му и около него имаше някакъв страх. Такъв страх може да убие човек — като свърши с леглото, тя извика. — Не стой до късно довечера. Трябва да се грижиш за себе си и ако си хванеш някоя уличница, доведи я тук като разумен човек, айейа?

Чу го да се смее и това я зарадва. Не се бе смял много през последните дни.

— Мъжът има нужда от смях и от млада yin да поддържа неговия yang. А, какво, какво каза?

— Попитах къде е първата дъщеря?

— Идва, излиза, все е навън с онзи варварин — отвърна А Тат и отиде до вратата на банята, като надникна да види как се облива с вода. — Онзи с дългата коса и смачканите дрехи, дето работи за „Чайна гардиън“. Не ми харесва той, синко. Никак не ми харесва.

— А къде „навън“ ходят, А Тат?

Старата жена повдигна рамене.

— Колкото по-скоро се омъжи първата дъщеря, толкова по-добре. И за нея ще е по-добре друг мъж да й бере гайлето, не ти. Или трябва хубаво да я нашибаш по задника — Дънрос пак се засмя и А Тат се учуди защо ли се смее сега.

— Нещо му е омекнал мозъкът — промърмори тя и се обърна. — Приготвила съм ти малка закуска, преди да тръгнеш.

— Не се притеснявай за ядене… — Дънрос замълча, защото знаеше, че само си губи времето. Чу я да излиза, като си мърмореше, и да затваря вратата след себе си.

Поля се с още студена вода, както беше прав в банята.

„Боже, кога най-после ще спре този отвратителен режим. Така ми се иска да си взема един дълъг горещ душ“ — помисли си той, но умът му все се насочваше към Ейдриън. Изведнъж си спомни съвета на Пенелоуп:

— Кога ще пораснеш, Йан? Тя вече си има свой живот, порасни най-после!

— Опитвам се — промърмори Дънрос, докато се търкаше енергично с хавлията.

Точно преди да заспи бе говорил с жена си по телефона. Тя вече беше в замъка Ейвиърд, Кейти бе останала в лондонската клиника за нови изследвания.

— Другата седмица ще си дойде. Толкова се надявам всичко да е наред.

— Аз поддържам връзка с лекарите, Пен — каза й, че изпраща Гавалан в Шотландия. — Той винаги е искал да отиде там. Както и Кейти, и за двамата ще е по-добре, нали?

— О, чудесно, Йан. Това ще бъде чудесен стимул за тях.

— Могат да се настанят в цялото източно крило.

— О, да. Времето днес е прекрасно, наистина, и къщата е чудесна. Няма ли някаква възможност да отскочиш за няколко дни?

— Затънал съм до гуша в работа, Пен! Чу ли за борсата?

Пенелоуп замълча за секунда и Дънрос си представи как физиономията й се променя, а мислите й се бунтуват безсилно срещу борсата, Хонконг и работата, колкото и да се опитваше да я забрави.

— Да. Сигурно е ужасно — отговори тя с леко променен глас. — Горкичкият. Аластър малко попрекали снощи. Но всичко ще се оправи, нали?

— О, да — отвърна много уверено той, питайки се какво ли ще каже, ако разбере, че трябва лично да гарантира заема на Муртаг, ако го получи. О, Боже, дано стане! Осведоми я за всички новини, после й каза, че А. М. Г. му бе изпратил много интересно съобщение, за което обеща да й разкаже, като се видят, и добави, че пратеникът е една японка с швейцарско поданство. — Доста е хубава!

— Не много, надявам се.

— О, не. Вие с Глена как сте?

— Добре. Дънкън обаждал ли се е?

— Да. Утре пристига — ще го накарам да ти се обади веднага щом дойде. Ами това е, Пен, обичам те.

— Аз също и ми се искаше да си тук. О, как е Ейдриън?

— Все същата. Май са неразделни с тоя Хейпли.

— Не забравяй, че тя вече е голяма, скъпи, и не се тревожи за нея. Просто се опитай и ти да пораснеш.

Дънрос се избърса и погледна отражението си в огледалото, чудейки се дали изглежда по-стар или по-млад за годините си. Не се чувстваше по-различно, откак беше на 19, в университета или по време на войната. След малко си каза:

— Имаш късмет, че си жив, старче. Голям късмет.

Спа тежко и сънува Тип, и точно преди да се събуди, някой го попита в съня му:

— Какво ще правиш?

„Не знам — помисли си той. — Какво доверие мога да имам на този тип Съндърс? Не кой знае колко голямо. Но успях да го стресна със заплахата… не, с обещанието да публикувам единайсетте листчета. И ще го направя, Бог ми е свидетел.

По-добре да се обадя на Тип Ток, преди да тръгна към Плъм. По-добре…“

Чу, че вратата на спалнята пак се отваря, А Тат пресече тихо стаята и застана на прага на банята.

— А, синко, забравих да ти кажа, че долу те чака един варварин.

— О? Кой?

Тя сви рамене.

— Един варварин. Не толкова висок като тебе. Има странно име и е още по-грозен от другите, със сламена коса — порови из джоба си и намери визитката. — Ето.

На нея пишеше „Дейв Муртаг III, Ройъл Белгиум енд Фар Ийст бенк“. Стомахът му се преобърна.

— Откога чака?

— От един час, може и повече.

— Какво? Защо не си ме събудила, за Бога?

— А? Защо не съм те била събудила? — попита язвително А Тат. — Защо? Защо, мислиш? Да не съм глупава? Заради някакъв си чужд дявол? Айейа, кое е по-важно — той да чака или ти да си починеш? Айейа — добави тя презрително и гордо се отдалечи, като си мърмореше. — Като че ли не знам кое е по-добро за тебе?

Дънрос се облече набързо и се втурна надолу по стълбите. Муртаг се беше изтегнал на един фотьойл. Отварянето на вратата го сепна.

— О, здравейте!

— Ужасно съжалявам. Бях полегнал и не знаех, че ме чакате.

— Няма нищо, тай-пан — Дейв Муртаг изглеждаше изтощен. — Бабката ми изкара акъла, само да бях пошушнал, но няма значение. И аз подремнах — той се протегна уморено, като сподави прозявката си, и разтърси глава да я проясни. — Съжалявам, че идвам без покана, но е по-добре да ви го кажа лично, отколкото по телефона.

Дънрос се постара да не издаде болезненото си разочарование. Сигурно му отказват.

— Уиски?

— Да, със сода. Благодаря. Боже, колко съм уморен.

Дънрос отиде до гарафата и му наля, а на себе си сипа коняк със сода.

— Наздраве — вдигна той чашата си, като устоя на порива да го попита.

Чукнаха се.

— Наздраве. Имате сделката! — Лицето на младежа се разтвори в широка усмивка. — Успяхме! — почти извика той. — Те викаха, крещяха, но преди час се съгласиха. Получаваме всичко! 120 процента от корабите и 50 милиона щатски долара оборотен капитал, парите ще бъдат в наличност в сряда, но вие ще можете да оперирате с тях от 10 ч. в понеделник сутринта, предложението за танкерите се оказа решаващият аргумент. Божичко, успяхме!

Дънрос трябваше да положи огромни усилия да не изреве ликуващо и да скрие радостта от лицето си, за да каже спокойно:

— О, много добре — и отпи от коняка си. — Какво има? — попита той, виждайки изуменото изражение на младежа. Муртаг поклати глава и се отпусна изтощен във фотьойла:

— Вие, англичаните, сте друга порода хора! Никога не мога да ви разбера… Аз ви давам стопроцентова гаранция за най-готината сделка, с която Бог някога е ощастливявал човек, а вие казвате само „О, много добре“.

Дънрос се засмя. Смехът му беше гръмогласен и в него намери израз цялото му щастие. Плесна ръката на Муртаг и му благодари.

— А така? — попита той сияещ.

— Така е по-добре! — Муртаг грабна куфарчето си, отвори го и извади цял куп договори и документи. — Точно както се бяхме споразумели. Цяла нощ съм ги писал. Ето основния договор за заема, това е личната ви гаранция, а тези са за печата на компанията, по десет екземпляра от всеки.

— Сега аз ще парафирам един екземпляр за вас и вие ще парафирате един за мене, а утре сутринта ще ги подпишем официално, да кажем в 7.30? Ще подпечатаме всички документи и…

Младежът неволно изпъшка:

Нека бъде в 8 часа, тай-пан, или в 8.30? Трябва малко да се наспя.

— В 7.30. После цял ден ще спите — отсече Дънрос, но после му хрумна нещо. — Утре вечер сте зает.

— Така ли?

— Да. Затова си починете колкото се може по-добре, защото вечерта ви ще бъде много натоварена.

— С какво?

— Вие не сте женен, не сте и ангажиран, така че една интересна вечер няма да ви дойде зле. Нали?

— Уха — младежът видимо засия. — Ще бъде жестоко.

— Добре. Ще ви изпратя при един мой приятел в Абърдийн. Голдтут Уу.

— Кой?

— Той е стар приятел на семейството. Много благонадежден. Какво ще кажете да обядваме заедно по време на надбягванията другата седмица?

— О, благодаря, тай-пан. Кейси вчера ми даде чудесна идея и аз спечелих доста пари. Говори се, че вие сте щели да яздите Ноубъл Стар в събота. Вярно ли е?

— Може би — Дънрос продължаваше да го гледа. — Всичко ли е наред със сделката? Да не стане някой гаф?

— Бог да ме убие, ако лъжа! О, забравих, ето — Муртаг му подаде телекса с потвърждението. — Както се бяхме договорили — погледна часовника си. — Сега в Ню Йорк е 6 ч. сутринта, но след час трябва да позвъните на С. Дж. Бевърли, председателя на нашия Управителен съвет — той очаква обаждането ви. Ето номера му — младежът засия. — Назначен съм за вицепрезидент за Азия.

— Честито.

Дънрос погледна часовника си. Скоро трябваше да тръгва, за да не закъснее, не искаше Рико да чака. Пулсът му леко се ускори.

— Дайте сега да ги парафираме.

Муртаг вече подреждаше документите.

— Само още нещо, тай-пан. Мистър Бевърли поръча да запазим сделката в тайна.

— Трудничко ще бъде. Кой ги е печатал?

— Секретарката ми — но тя е американка, ще мълчи като риба.

Дънрос кимна, но вътре в себе си не беше убеден. Секретарката на телекса — Филип Чен не каза ли, че вече има копия от неговите телекси, — чистачките, телефонистката, невъзможно би било да се установи как, но новината скоро щеше да стане, обществено достояние, колкото и потайни да бяха двамата с Муртаг. Как най-добре да се възползва от този факт, докато още никой не знае за него? Тази сделка беше велика и почти не беше за вярване. Започна да парафира своя комплект документи, а Муртаг — другия. Но чу входната врата да се отваря и затваря с трясък и спря. Ейдриън изпищя:

— А Тат! — след което премина на кантонезки заради амата и завърши словесния си поток с — … и изглади ли ми новата блуза, по дяволите?

— Блуза? Каква блуза, млада гръмогласна и нетърпелива госпожице? Червената ли? Червената, дето е на първата съпруга, и кой ти е к…

— О, сега вече е моя, А Тат! И аз съвсем сериозно те предупредих да я изгладиш.

Муртаг също спря и се заслуша в потока от пронизителни кантонезки думи, които бълваха и двете жени.

— Божичко — възкликна уморено той, — никога няма да свикна с поведението на слугите, които, каквото и да им кажеш, си знаят своето.

Дънрос се засмя и като му направи знак, отвори вратата. Муртаг ахна. Ейдриън беше застанала с ръце на хълбоците и се караше на А Тат, която й отвръщаше също толкова ядосана, и двете говореха една през друга, без въобще да се чуват.

— Тихо! — извика Дънрос. Жените млъкнаха. — Благодаря. Ти наистина прекаляваш, Ейдриън! — каза той кротко. Тя му се усмихна:

— О, здравей, татко. Ти… — видя Муртаг и замълча. Дънрос забеляза мигновената промяна. У него се надигна предупредителна вълна.

— О, Ейдриън, мога ли да ти представя Дейв Муртаг, вицепрезидент за Азия на „Ройъл Белгиум енд Фар йист бенк“? — той погледна към Муртаг и видя слисаното му изражение. — Това е дъщеря ми Ейдриън.

— Говорите ли китайски, мис, ъ, Дънрос?

— О, да, да, разбира се, кантонезки. Разбира се. Вие отскоро ли сте в Хонконг?

— О, не, мадам, не, от половин година и повече.

Дънрос ги наблюдаваше с нарастващ интерес, разбирайки, че в момента и двамата са забравили за присъствието му. А, момчето срещна момиче, момичето срещна момче и май това ще е идеалният начин да обърка плановете на Хейпли.

— Ще пийнеш ли нещо с нас, Ейдриън? — попита нехайно той в момента, в който разговорът замря и тя понечи да си тръгне.

— О! О, благодаря, татко, но не искам да ви преча.

— Ние тъкмо привършвахме. Ела. Как си?

— О, добре, добре — Ейдриън се извърна към А Тат, която все още стоеше твърдо на мястото си и също забеляза взаимното привличане между младите. — Бъди така добра да ми изгладиш блузата! — каза заповеднически момичето. — След 15 минути излизам.

— Айейа на твоите петнайсет минути, млада императрице — намуси се А Тат и се върна с мърморене в кухнята. Ейдриън съсредоточи вниманието си върху Муртаг, който видимо се освежи и умората му изчезна.

— Откъде точно в Щатите сте?

— От Тексас, мис, но прекарвам известно време в Лос Анжелос, Ню Йорк, Ню Орлианс. Играете ли тенис?

— О, да, играя.

— В американския клуб има хубави кортове. Ще се съгласите ли да поиграем другата седмица?

— С удоволствие. Аз и преди съм играла там. Вие добър ли сте?

— О, не, мис Дънрос, играл съм само в колежа.

— Това може да означава и много добър. Защо не ме наричате Ейдриън?

Дънрос й подаде чашата шери и тя му благодари с усмивка, макар че продължаваше да гледа към Муртаг. „Дано наистина те бива, момче, иначе ще ядеш голям пердах“ — помисли си тай-панът, познавайки спортния дух на дъщеря си. Той пак се залови с документите, като се стараеше да не усетят интереса му. След като свърши с парафирането на своя екземпляр, Дънрос се загледа критично в младите — дъщеря му беше седнала нехайно на крайчеца на дивана, красива и толкова уверена в себе си, истинска жена, Муртаг, висок и възпитан, макар и малко стеснителен, не й отстъпваше.

„Дали бих понесъл един банкер в семейството си? Май трябва да направя някои справки за него. Бог да ни е на помощ, американец! Е, той е от Тексас, а това не е съвсем същото, нали? Да беше тук Пен.“

— … о, не, Ейдриън — казваше Муртаг. — Аз живея в служебен апартамент в Уест пойнт. Малко е разхвърлян, но иначе е страхотен.

— Това не е без значение, нали? Аз живея тук, но скоро ще имам собствен апартамент. Нали, татко? — добави многозначително тя.

— Разбира се — веднага откликна Дънрос. — След като завършиш! Ето моя екземпляр, мистър Муртаг, бихте ли подписали вашия?

— О, да… извинете! — Муртаг почти се втурна към мястото си и набързо парафира документите със завъртяния си подпис. — Заповядайте, сър. Казахте, казахте 7.30 в кабинета ви утре сутринта, нали?

Ейдриън повдигна едната си вежда:

— Трябва да сте точен, Дейв, тай-панът едва ли не е побъркан на тема точност.

— Глупости — възпротиви се Дънрос.

— Татко, много те обичам, но е така.

Поговориха малко, после тай-панът погледна часовника си и се престори на притеснен.

— По дяволите, трябва да се обадя по телефона и да изчезвам…

Муртаг веднага грабна куфарчето си, но Дънрос предложи без заобикалки:

— Ейдриън, ти нали каза, че ще тръгнеш след няколко минути? Дали ще имаш време да закараш мистър Муртаг до тях?

Младежът побърза да се възпротиви:

— Мога да взема такси, не е необходимо да ви притес…

— Не ме притеснявате — отвърна весело момичето, — никак. Уест пойнт ми е на път.

Дънрос им пожела приятна вечер и ги остави. Те едва ли забелязаха излизането му. Тай-панът отиде в кабинета си и затвори вратата зад себе си, а заедно с нея и всичко останало, с изключение на Тип Ток. От портрета на камината го гледаше Дърк Струан. Дънрос се загледа в него за момент.

— Имам план А, Б и В — каза той на глас. — Но те всички ще идат по дяволите, ако Съндърс не изпълни обещанието си.

Очите само му се усмихнаха по странния си начин.

— Лесно ти е било на теб — промърмори Йан. — Когато някой ти се е изпречвал на пътя, си можел просто да го премахнеш, дори ако това е била Хег.

Той обсъди предварително плановете си с Филип Чен.

— Всички са рисковани — каза му много загрижено неговият компрадор.

— Какво ще ме посъветваш?

— Изборът трябва да бъде твой, тай-пан. Ти трябва да дадеш лични гаранции. Това е свързано и с престижа ти, а аз ще те подкрепям във всичко — нали поиска услуга като за Стар приятел.

— Ами сър Луис?

— Довечера имам среща с него. Надявам се да ни помогне — Филип Чен изглеждаше по-побелял и остарял от всякога. — Жалко, че нямаме какво да предложим на Тип Ток, ако Съндърс не удържи думата си.

— Какво ще кажеш да разменим танкерите? Можем ли да разчитаме на Вии Сии? Ами старият — или Джоузеф Йу?

— Тип Ток иска да направи замяна, а не да го заплашват, тай-пан. П. Б. каза ли, че ще помогне?

— Обеща днес следобед да се обади на Тип Ток — а също и на един свой приятел в Пекин.

Точно в седем Дънрос набра номера на Тип Ток:

— Мистър Тип, моля. Йан Дънрос.

— Добър вечер, тай-пан. Как сте? Чух, че сте щели да яздите Ноубъл Стар следващата седмица?

— Възможно е.

Поговориха за дреболии и накрая Тип попита:

— А онзи нещастен човек? Кога ще бъде освободен, последно?

Дънрос замълча за секунда, после реши да заложи бъдещето си:

— Утре по залез-слънце в Ло Ву.

— Вие лично гарантирате ли, че по това време той ще бъде там?

— Аз гарантирам, че съм направил всичко възможно да убедя властите да го освободят.

— Това не е същото като да кажете, че човекът ще бъде там. Нали?

— Не. Но той ще бъде там. Аз съм… — Дънрос замълча. Щеше да каже „почти сигурен“, но осъзна, че ще се провали — и не посмя да даде гаранции, защото, ако не успееше да ги изпълни, щеше завинаги да унищожи престижа си, доверието в себе си — но си спомни какво му каза Филип Чен за размяната, която Тип Ток иска, и изведнъж съзря изхода. — Слушайте, мистър Тип Ток — започна той, като едва не му прилоша от внезапно обзелото го вълнение. — Това са лоши времена. Старите приятели както никога досега се нуждаят от Стари приятели. Мога съвсем поверително да ви съобщя, че през последните два дни нашите Специални служби са разкрили много добре законспирирана съветска шпионска мрежа под кодовото название „Севрин“. Целта на операцията е да се унищожи връзката На Централното кралство с останалия свят.

— Нищо ново не ми казвате, тай-пан. Хегемонистите си остават хегемоности — дали ще се казват царска или Съветска Русия, разлика няма. От 400 години е така. От 400 години те нападат и крадат земите ни. Но продължете, моля.

— Според мен целта им е както Централното кралство, така и Хонконг. Ние сме единственият ви прозорец към света. Зеленоокият Дявол пръв е осъзнал това. От едно прекъсване на връзката тук биха спечелили само хегемонистите. В ръцете ми попадна част от документацията на Специалните служби — и Дънрос започна да цитира дословно и съвсем точно откраднатите официални документи от досиетата на А. М. Г., сякаш четеше от страниците, които се появяваха в главата му. Запозна Тип Ток с всичко, което се отнасяше до „Севрин“, каза му и за шпионите и за законспирирания в полицията агент.

Последва мълчание.

— От коя дата е официалният документ за „Севрин“, тай-пан?

— Бил е одобрен от някой си Л. Б. на 14 март 1950 г.!

Дълга въздишка. Много дълга.

— Лаврентий Берия?

— Не знам.

Колкото повече се замисляше за този нов ход тай-панът, толкова повече се въодушевяваше, уверен вече, че ако тази информация, подкрепена със съответните доказателства, попадне там, където трябва в Пекин, ще причини отлив в съветско-китайските отношения.

— Възможно ли е да се видят тези документи?

— Да. Възможно е — отвърна Дънрос, като благодареше на предвидливостта си да преснеме информацията, отнасяща се до „Севрин“, от досиетата на А. М. Г.

— А онзи документ за чехословашките разузнавателни служби, за който споменахте?

— Да. Тази част от него, която е у мен.

— Той от коя дата е?

— 6 април 1959 година.

— Значи нашите тъй наречени съюзници винаги са били вълци в агнешка кожа?

— Май да.

— Защо Европа и ония капиталисти в Америка най-после не разберат кой е истинският враг на света?

— Това е малко трудно за разбиране — отговори Дънрос, заел вече изчаквателна позиция.

След кратко мълчание Тип Ток се овладя и продължи:

— Сигурен съм, че моите приятели ще поискат да получат копие от този документ за „Севрин“ и всякакви други доказателства.

Дънрос избърса потта от челото си, но гласът му беше спокоен:

— За мен като Стар приятел ще бъде удоволствие да ви помогна, доколкото мога.

Ново мълчание.

— Един наш общ приятел ми се обади, за да подкрепи молбата ви за кредитиране от страна на „Бенк ъф Чайна“, а преди няколко минути ми съобщиха, че се е обадила и една много влиятелна личност от Пекин и е споменала, че вие напълно заслужавате да ви бъде оказана всякаква помощ — Тип Ток отново замълча и Дънрос си го представи, него и останалите, които вероятно слушаха разговора им, как претеглят казаното, поклащат глава или си стискат ръцете. — Бихте ли ме извинили за момент, тай-пан, някой чука на вратата.

— Искате ли пак да ви позвъня? — предложи веднага Дънрос, за да им даде време да си помислят.

— Не, не е необходимо — само изчакайте за момент, ако нямате нищо против.

Слушалката тропна. В далечината се чуваше радио. Неопределени шумове, които можеха да бъдат и приглушени гласове. Сърцето му биеше лудо. Чакането сякаш продължи вечно. Най-после слушалката бе вдигната.

— Извинете, тай-пан. Моля, изпратете бързо тези копия — ако ви е удобно, още утре след сутрешната ви среща.

— Да, разбира се.

— Моля, предайте моите най-сърдечни поздрави на Дейвид Макструан, като пристигне.

Дънрос едва не изтърва слушалката, но се овладя навреме.

— Сигурен съм, че и той би искал да ви поздравя от негово име. Как е мистър Йу? — попита тай-панът, удряйки напосоки, макар че му се искаше да изкрещи в слушалката: „Ами парите?“ Но трябваше да води преговорите по китайски. Стана още по-предпазлив.

Ново мълчание.

— Добре — отговори Тип Ток, но Дънрос долови друг тон в гласа му. — О, това ми напомня — продължи китаецът. — Мистър Йу ми се обади днес следобед от Кантон. Би искал да се срещне по-рано с вас, още по-следващия понеделник, ако е възможно.

Дънрос се замисли за секунда. По това време щеше да бъде в Япония на преговори с корабостроителниците „Тода“ за цялата им система за купуване и прехвърляне на договори, която сега, след като получи подкрепата на „Фърст сентръл“, имаше големи изгледи за успех.

— Трудно ще ми бъде в понеделник. Следващият би ми бил по-удобен. Мога ли да ви дам потвърждение до петък?

— Да, разбира се. Е, няма да ви задържам повече, тай-пан. — Дънрос вече едва издържаше на напрежението, особено сега, когато достигнаха до последната фаза на преговорите. Той слушаше напрегнато приятния любезен глас на Тип Ток: — Благодаря ви за информацията. Предполагам, че горкият човек ще бъде по залез-слънце на граничния пункт Ло Ву. О, между другото, ако до 9 ч. утре сутринта донесете с мистър Хавъргил и губернатора необходимите документи за кредита, на „Виктория“ веднага ще бъдат прехвърлени половин милиард долара.

Дънрос мигновено съзря уловката.

— Благодаря — отвърна небрежно и заобиколи капана. — Ние с мистър Хавъргил ще бъдем там. Но разбрах, че за съжаление губернаторът е получил нареждане от канцеларията на министър-председателя да остане до обяд в резиденцията за консултации. Аз обаче ще донеса пълномощното и печата му за гарантиране на заема — добави тай-панът, защото разбира се беше немислимо губернаторът да се яви лично с шапка в ръка като най-обикновен длъжник — по този начин щеше да се създаде неприемлив прецедент. — Предполагам, че това ще бъде достатъчно.

Гласът на Тип Ток заприлича на котешко мъркане:

— Сигурен съм, че банката ще може да забави плащането, за да се съобрази със задълженията на губернатора.

— Да, мистър Тип, но преди и следобед Негова светлост ще бъде на улицата с жандармерията и войската, за да ръководи евентуални действия срещу бунтове, предизвикани от хегемонистите. Той е главнокомандващ на Хонконг.

Тип Ток каза по-строго:

— Сигурно и един главнокомандващ ще може да отдели няколко безценни минути за нещо, което явно е от голяма важност?

— За него би било удоволствие — отвърна необезпокоен Дънрос, който познаваше азиатското изкуство за водене на преговори и бе готов да го обсипят с гняв, мед и всичко друго между тях. — Но защитата на интересите на Централното кралство, както и тези на колонията, ще заеме първостепенно място в съзнанието му. Сигурен съм, че за съжаление той ще бъде принуден да ни откаже, докато не отмине това критично положение.

Последва враждебно мълчание.

— Какво предлагате тогава?

Дънрос отново заобиколи капана, като отскочи на резервен вариант.

— О, между другото, неговият адютант ме помоли да ви спомена, че Негово сиятелство ще даде прием за някои от нашите най-видни китайски граждани по време на надбягванията следващата събота, и се питаше дали няма да бъдете по това време в колонията, за да може да ви изпрати покана?

Дънрос не губеше надежда. Предавайки поканата по този начин, той даваше на Тип Ток възможност да приеме или откаже, без да загуби престиж — а в същото време запазваше и престижа на губернатора, който така избягваше необходимостта да изпрати една толкова важна в политическо отношение покана, която можеше и да не бъде приета. Дънрос се усмихна на себе си, тъй като губернаторът и понятие си нямаше още колко важен прием щеше да даде.

Последва ново мълчание, за да може Тип Ток да обмисли политическите последствия от това предложение.

— Моля, благодарете му за неговото внимание. Мисля, че ще бъда тук. Мога ли да потвърдя окончателно във вторник?

— Ще бъда щастлив да му предам съобщението ви — Дънрос помисли да спомене Брайън Куок, но се отказа. — Вие ще бъдете ли в 9 часа в банката, мистър Тип?

— О, не. Практически нямам нищо общо с това. Аз съм просто един заинтересован наблюдател — и пак мълчание. — Вашите представители трябва да се срещнат с главния управител.

Дънрос въздъхна, всичките му сетива бяха изострени. Тип Ток не спомена за присъствието на губернатора. „Нима победих?“

— Дали някой не би могъл да потвърди пред Радио Хонконг, и то навреме, за да бъде съобщено по вечерните новини в 9 ч., че „Бенк ъф Чайна“ предоставят на колонията незабавен кредит, от половин милиард долара в налични?

Ново мълчание.

— Това едва ли е необходимо, мистър Дънрос — отговори Тип Ток за пръв път с весели нотки в гласа. — Сигурен съм, че думата на тай-пана на „Ноубъл хаус“ ще бъде достатъчна за една проста капиталистическа радиостанция. Лека нощ.

Дънрос затвори телефона. Пръстите му трепереха. Болеше го гърбът и сърцето му биеше учестено.

— Половин милиард долара! — промълви той. — Никакви документи, никакъв печат, никакво ръкостискане, само няколко телефонни разговора, малко преговори и в 9 ч. сутринта половин милиард долара ще бъдат готови за прехвърляне! Победихме! Имаме парите на Муртаг, а сега и на „Чайна“! Да. Но как най-добре да се възползвам от този факт? Как? — питаше се безпомощно Дънрос. — Няма смисъл вече да ходя у Плъм. Какво да правя? Какво да правя?

Насъбралото се вълнение изригна в гръмогласен рев, който рикошира в стената на кабинета му, тай-панът подскочи и нададе нов боен вик, преминал след това в смях. Отиде в банята и си напръска лицето с вода. Разкъса намокрената си риза, без да прави усилие да я разкопчее, и я захвърли в кошчето за боклук. Вратата на кабинета се отвори със замах. Вътре се втурна Ейдриън с побеляло от тревога лице.

— Татко!

— Какво се е случило, за Бога? — попита втрещен Дънрос.

— Какво става с теб? Чух те да крещиш като луд. Добре ли си?

— О, да, да, добре съм, просто си набодох крака! — щастието му изригна наново и той я хвана и без проблеми я повдигна въздуха. — Благодаря ти, скъпа, всичко е наред! Просто е чудесно.

— Слава Богу! — възкликна тя и веднага попита. — Мога ли тогава да имам собствен апартамент от другия месец?

— Д… — спря се навреме. — О, не, не можеш, госпожице всезнайке. Само защото съм радостен…

— Но, татко…

— Не, Ейдриън, не. Изчезвай!

Тя го гледаше ядосано и после избухна в смях.

— Едва не те хванах този път!

— Да, да, едва! Не забравяй, че Дънкън си пристига утре на обяд.

— Няма, не се притеснявай. Ще го посрещна. Хубаво ще е Дънк да си е пак при нас, откак е заминал, не съм изиграла една свястна игра на билярд. Ти накъде изчезваш сега?

— Щях да ходя у Плъм в „Роуз корт“ да отпразнуваме откупуването на контролния пакет на Универсалните магазини, но се от…

— Мартин каза, че това би било страхотен удар! Стига да не фалира борсата. Но аз му заявих на този глупак, че ти всичко ще оправиш.

Дънрос изведнъж осъзна, че приемът на Плъм би бил идеалното място за него. Там ще бъдат и Горнт, и Филип Чен, и всички останали. Горнт! Сега ще може да се разправи с този тип веднъж завинаги.

— Муртаг още ли е долу?

— О, да. Тъкмо тръгвахме. На него му се спи.

Дънрос се извърна настрани, за да скрие усмивката си, и си взе нова копринена риза.

— Можете ли да изчакате за секунда? Имам много хубава новина за него.

— Добре — Ейдриън се приближи и го погледна с големите си сини очи. — Защо не ми подариш апартамент за Коледа, много те моля?

— Завърши първо университета и тогава можеш да излетиш оттук!

— На Коледа. Цял живот ще те обичам.

Дънрос въздъхна, като си спомни колко разтревожена и уплашена беше дъщеря му, когато видя Горнт в билярдната зала. Утре може би ще успее да й връчи главата му на тепсия.

— Не тази Коледа, следващата!

Тя обви врата му с ръце.

— О, благодаря ти, татко, скъпи, но нека да е тази Коледа, много те моля.

— Не, защото ти…

— Моля те, моля те, моля те!

— Добре. Но, за Бога, не казвай на майка си, че съм се съгласил! Жив ще ме одере!

75

19:15 часа

Завесите около леглото на Орланда се полюляваха леко от нощния бриз, въздухът в стаята беше чист и солен. Тя заспа в обятията на Бартлет, обгърната от топлината му. Помръдна с ръка и той се събуди. За миг се замисли къде е и кой е, но всичко си дойде на мястото и сърцето му заби по-силно. Бяха се любили прекрасно. Спомни си нейната всеотдайност, която го издигна до неподозирани висоти. И след това. Тя стана и отиде в кухнята, стопли вода и донесе гореща мокра кърпа, с която избърса потта от тялото му.

— Толкова ми е неудобно, скъпи, че няма нито баня, нито душ, такъв срам, но ако си търпелив, аз ще се погрижа за всичко.

Нова чиста кърпа и невероятно усещане, никога не бе предполагал колко прекрасно може да бъде след любовта — нежните й грижи, деликатни, любещи, всеотдайни, миниатюрният кръст около врата й, който беше единственото й украшение. Той го забеляза да проблясва в сумрака. Неговото значение бе започнало да прониква в съзнанието му, когато тя някак си изведнъж започна да пропъжда мислите му с нежните докосвания на вълшебните си ръце и устни, и след време пак се сляха ведно с боговете и чрез тяхната щедрост изпаднаха в еуфория — и отново в сън.

Бартлет гледаше разсеяно спускащите се от тавана завеси, които потреперваха от въздушните течения, тяхната обграждаща ги прегръдка придаваше по-голяма интимност на леглото, шарките им се открояваха приятно срещу светлината на прозореца, всичко беше идеално. Той лежеше неподвижно, не смееше да помръдне да не я събуди, не искаше да разруши магията, чувстваше нежния й дъх до гърдите си и се любуваше на лицето й, което беше безупречно в съня й.

„Какво да правя, какво да правя, какво да правя?

Нищо за момента. Самолетът е свободен, ти си свободен, тя е невероятна и никоя друга жена не ти е доставяла такова удоволствие. Никоя. Но може ли това да продължи, би ли могло да продължи — а Кейси.“

Бартлет въздъхна. Орланда отново се размърда в съня си и той почака, но тя не се събуди. В стаята не беше нито топло, нито студено — всичко беше идеално, почти не усещаше тежестта й.

„Какво толкова има у нея? Какво поражда тази магия, защото ти без съмнение си омагьосан, пленен. Ние се любихме, това е всичко. Не съм давал никакви обещания и въпреки това… Ти си омагьосан, приятелю.

Да. И това е чудесно.“

Той затвори очи и отново заспа.

Когато се събуди, Орланда се постара да не мърда. Не искаше да го буди. А се нуждаеше и от време да помисли. Понякога бе правила това и в обятията на Горнт, но знаеше, че не е същото и никога нямаше да бъде. Винаги се страхуваше от Куилън, винаги беше нащрек, отчаяно искаше да му достави удоволствие, чудеше се дали не е забравила нещо.

„Не — помисли си тя в екстаз, — тази любов е по-хубава, отколкото с Куилън, о, много по-хубава. Линк е толкова чист и не мирише на цигари, просто е чистичък и прекрасен и се кълна в Богородица, че аз ще му стана идеалната съпруга, най-добрата, каквато някога е имало. Ще използвам ума и ръцете, и устните, и тялото си да му доставям удоволствие и да го задоволявам и ще правя всичко, което той поиска. Всичко. Всичко, на което ме научи Куилън, ще правя за Линк. Тялото и душата ми ще бъдат инструмент за негово и за мое удоволствие… — Тя се усмихна на себе си, свита в обятията му. — Не може и да става сравнение между любовта на Линк и на Куилън, но това, което на моя мил му липсва като умение, той го компенсира със сила и енергия. И с нежност. Той има вълшебни ръце и устни. Никога, никога, никога преди не е било като сега.“

— Любенето е само началото на секса, Орланда — й бе казал Горнт. — От тебе може да излезе истинска чародейка. Ти можеш да изпълваш мъжа с такова неутолимо желание, че чрез тебе да разбере целия живот. Но за да стигнеш до екстаза, трябва да го потърсиш и да се потрудиш.

„О, аз ще го търся за Линк. Кълна се в Богородица, ще поставя ума, сърцето и душата си в услуга на живота му. Когато се ядоса, аз ще го успокоявам. Не възпирах ли толкова пъти гнева на Куилън с нежността си? Не ели чудно да имаш такава власт, а е толкова лесно, след като веднъж си се научила, толкова е лесно и ти доставя такова удовлетворение.

Ще изчета най-хубавите книги и ще тренирам ума си, а след Облака и Дъжда няма да казвам нищо, само ще го галя, не да го възбуждам, а за удоволствие и няма да го питам: «Кажи ми, че ме обичаш!», а само ще му казвам «Линк, обичам те.» Много преди да е повехнала кожата ми, ще съм му родила достатъчно синове да го стимулират и дъщери да го радват и после, много преди да съм престанала да го възбуждам, ще му подбера внимателно друга жена за удоволствие, глуповата, но с хубави гърди и стегнат задник, а аз ще се правя на доволна и добра — и ще му съчувствам, когато не успява, защото тогава той ще е по-стар и не толкова мъжествен, а парите му ще бъдат в мои ръце и аз ще съм му по-необходима от всякога. И когато се умори от първата, ще му намеря друга и така ще изживеем живота си, yin и yang, yin винаги доминираща над yang.

Да. Аз ще бъда тай-тай.

И един ден той ще ме помоли да отидем в Португалия да видим дъщеря ми и аз ще му откажа първия път, и втория, и третия и чак на четвъртия ще отидем — ако нося синовете му на ръце. И той ще я види, и ще я обикне, и духът най-после ще се успокои завинаги.“

Орланда въздъхна, чувстваше се прекрасно, лека като перушинка, с неговата глава отпусната на гърдите й. Сексът без предпазни мерки е толкова по-приятен. Екстаз. О, колко е приятно да чувстваш как вълната се надига в тебе, като знаеш, че си млада и способна да родиш деца, и си готова да се отдадеш напълно, съзнателно, молейки се да създадеш нов живот — неговия и твоя живот, съединени в едно.

„Да, но умно ли постъпи? Умно ли? Ами ако Линк те изостави? Единственият път, когато пак не взе мерки, беше онзи единствен месец с Куилън. Но тогава имаше неговото разрешение. А сега нямаш.

Ами ако Линк те изостави? Може да се ядоса и да ти каже да махнеш детето.

Няма. Линк не е Куилън. Няма защо да се притесняваш. Няма. Дево Марийо, помогни ми! Богове, помогнете ми! Нека неговото семе порасне, о, моля ви, моля ви, моля ви, умолявам ви с цялото си сърце.“

Бартлет се размърда и промърмори в полусън:

— Орланда?

— Да, скъпи, тук съм. О, колко си прекрасен! — тя обгърна главата му с ръце, доволна, че бе освободила своята за цяло денонощие. — Спи, имаме толкова много време, спи.

— Да, но…

— Спи. След малко ще донеса малко китайска храна и…

— Може би искаш да…

— Спи, скъпи. Всичко е наред.

76

19:30 часа

Три етажа по-долу, от другата страна на сградата, която бе обърната към планината, Фор Фингър Уу гледаше телевизия. Беше в апартамента на Винъс Пун, излегнат във фотьойла пред телевизора й със събути обувки и разплетена опашка.

Старата ама седеше на един твърд стол зад него и двамата се кикотеха на геговете на Лоурел и Харди.

— Иий, дебелакът ще си заклещи крака в скелето — хилеше се той — и…

— И слабакът ще го цапардоса с дъската. Иий.

И двамата се смееха на познатите сценки, които бяха гледали стотици пъти в стотиците повторения на старите черно-бели филми. Филмът свърши и на екрана отново се появи Винъс Пун да обяви следващото предаване, при което Уу въздъхна. Тя гледаше право в него от телевизора и той — заедно с всички други зрители мъже — беше уверен, че усмивката й е предназначена само за него и макар че не говореше английски, я разбираше много добре. Очите му бяха залепени за гърдите й, на които се бе любувал с часове, оглеждайки ги внимателно, без да успее да открие или почувства някакъв белег от хирургическата намеса, за която се шушнеше в цял Хонконг.

— Мога да свидетелствам, че циците ти нямат никакви недостатъци и са най-големите и най-хубавите, които съм докосвал — важно й заяви Фор Фингър по-предишната нощ, качен върху нея.

— Казваш го само, за да доставиш удоволствие на бедната си дъщеря, ох-ох-ох!

— Бедна? Ха! Не ти ли подари вчера банкерът Куанг онова нещастно кожено палто, а чух, че бил увеличил и месечния си чек с нови хиляда долара! Ами аз, не те ли осведомих за победителя на първа и трета гара и за втория на пета? От това трябва да си спечелила 30 000 долара без 15-те процента за информатора ми — и то с по-малко усилия, отколкото ми коства на мен да се изсера.

— Пфу! Не си и заслужава да се говори за тия 28 800 ХК долара, та нали трябва сама да се грижа за гардероба си и да си купувам по един тоалет на ден. Това го изисква публиката ми, а аз трябва да мисля за нея.

Бяха се карали така до момента, в който Фор Фингър почувства, че наближава моментът на истината, и я помоли да движи по-бързо задника си. Тя му отговори с такъв ентусиазъм, че накрая той беше изстискан като лимон. Когато най-после възвърна като по чудо духа си от Отвъдното, Уу възкликна задавено:

— Айейа, малка уличнице, ако успееш да го направиш още веднъж, ще ти подаря диамантен пръстен… не, не, не сега, за Бога! Аз да не съм Бог? Не сега, малка лъжлива женичке, не, не сега, не утре, а вдругиден…

Беше вдругиден. Въодушевен и изпълнен с предчувствие, Фор Фингър я гледаше как се усмихва от телевизора с трапчинките по бузите си, докато пожелава лека нощ, преди да започне следващото предаване. В събота вечер тя се прибираше по-рано и той почти си я представяше как излиза забързана от телевизията и се запътва към Ролса му, който я чака отпред, уверен, че и тя проявява същото нетърпение. Тази вечер изпрати Пол Чой с Ролса да я закара до студиото, да говори с нея на английски и да се увери, че е пристигнала благополучно и ще се върне бързо. А после, след новия им тур в леглото, Ролсът щеше да ги откара в оня варварски ресторант във варварския хотел с отвратителната варварска храна и гадни миризми — но това беше мястото, където ходеха всички тай-панове и всички важни цивилизовани хора с жените си — а когато жените им бяха заети, с курвите си — за да може да покаже на цял Хонконг любовницата и богатството си, а тя — диаманта.

— Айейа — засмя се високо Фор Фингър.

— Какво, уважаеми господине? — попита го подозрително амата. — Какво има?

— Нищо, нищо. Моля те, налей ми малко коняк.

— Моята госпожа не обича миризмата на коняк.

— Ей, стара жено, донеси ми коняк. Аз да не би да съм глупав? Да не съм някой варварин от другите провинции? Разбира се, че си имам ароматни чаени листа за дъвчене, преди да си легнем. Коняк!

Старицата излезе с мърморене, но той не й обърна внимание — тя се опитваше да защити интересите на господарката си и така трябваше.

Уу докосна с пръсти малката кутийка в джоба си. Купил бе пръстена тази сутрин по цени на едро от един братовчед, който му дължеше услуга. Камъкът беше синкавобял на цвят, с доста карати и струваше поне 8000 ХК долара, макар че той плати по-малко от половината от тях.

„Струва си за още една такава вечер в леглото — помисли си въодушевено, макар и малко смутен Фор Фингър. — О, да! Иий, последния път си помислих, че духът ми наистина е преминал завинаги в Отвъдното, отнет от боговете в най-върховния миг от живота! Иий, колко щастлив бих бил да ида там в най-подходящия момент! Да, но по-прекрасно би било да се върна, за да щурмувам Нефритената Порта отново и отново!“

Той се изсмя от удоволствие. Днес беше чудесен ден за него. Срещна се тайно със Смъглър Йен и Уайт Паудър Ли и те го избраха за ръководител на новото им Братство, както си беше редно. Не осигури ли той връзката с пазара чрез онзи чуждестранен дявол Бан — или как там му беше името — защото той даваше пари на заем на първия син Чен, който в отплата за тези услуги му предложи начин за ускоряване на наркосхемата, но бе имал глупостта да се остави да го отвлекат и сега бе мъртъв? О, да. И не е ли Уу, който ще се срещне другата седмица в Макао със същия тоя чужденец да уредят паричните проблеми и плащането, за да се приведе в действие цялата огромна операция? Разбира се, че той трябва да бъде Висшият тигър, разбира се, че най-големият дял от печалбата трябва да бъде за него! С обединените им познания — и съвременните методи на Доходоносния Чой — той ще успее да усъвършенства контрабандата на опиум в Хонконг и настанил се веднъж тук, ще осъществи превръщането на суровия наркотик в невероятно доходния бял прах, а най-накрая и начините за експорта му на световните пазари. Сега, след като Пол Чой вече работи в отдела по превоза и въздушните товари на втората голяма компания, а двама от внуците на Йен, също завършили в Америка, са в отдела за митнически операции — и още четирима роднини на Уайт Паудър Ли, възпитаници на английски университети, работят в експедиторския отдел на Кай Так от „Ноубъл хаус“ и в товарния отдел на „Ол Ейжа еър“, вносът и износът ще стане по-безопасен, лесен и още по-доходен.

Обсъдиха и въпроса кого да привлекат от полицията, особено от морската.

— Не и някой от варварите, тия неверници, в никакъв случай — възпротиви се буйно Уайт Паудър Ли. — Те няма да ни помогнат, никога. Не и с наркотиците. Трябва да използваме само Драконите.

— Съгласен. Говорено е с всички Дракони и те до един са съгласни да ни сътрудничат. С изключение на Тай-по от Каулуун.

— Трябва и него да привлечем, той е офицер и е от командването. За по-голям дял ли се пазари? Или е против нас?

— Не знам. Засега — Фор Фингър сви рамене. — Оставете Тай-по на Висшия дракон, това е негов проблем. След като той се е съгласил, значи работата е уредена.

„Да — помисли си Уу, — аз ги надхитрих да ме направят Висш тигър и измамих Пол Чой за парите си. Не му дадох на този млад измамник да се разпорежда и играе с парите ми така, както той си мислеше, че ще стане. О, не! Не съм толкова глупав! Дадох му само два милиона и му обещах 17 от цялата печалба — да видим какво може да направи с толкова! — Сърцето на стария човек заби по-учестено и той се почеса. — Обзалагам се, че до края на седмицата това хитро хлапе ще ги утрои. — Диамантът беше платен с първата печалба от умелата игра на сина му на борсата, със същите пари си осигури и една година с Винъс Пун, а не бе похарчил и петак от собствения си капитал. — Иий! Ами тия хитри планове, които измисля Доходоносния! Като този как да се справим с тай-пана, като се срещнем утре.“

Старецът опипа загрижено половината монета, окачена на тежък ремък на врата му под ризата — с подобна на тази монета неговият знаменит предшественик Уу Фан Чой поискал построяването на клипер, неотстъпващ на най-добрия във флотата на Дърк Струан. Но Уу Фан Чой е бил глупак — не се е сетил да включи в услугата и безопасен път на кораба си и бил надхитрен от Зеленоокия Дявол, тай-пана.

Да, боговете са свидетели, че Уу Фан Чой сам е бил виновен за загубата. Но той не загуби всичко. Успя да се разправи с оня гърбушко, Страйд Орлов, който командва всички кораби на „Ноубъл хаус“. Хората му заловили Орлов на сушата в Сингапур и го довели окован във вериги в Тайван, където било свърталището на Уу Фан Чой. Той го завързал на един стълб на височината на най-големия прилив и го оставил да се удави много бавно.

„Аз няма да бъда толкова глупав като Уу. Ще направя така, че моята молба към този тай-пан да е подсигурена от всички страни.

Утре Дънрос ще се съгласи да предостави свободен достъп на моите товари на корабите си — тайно, разбира се, ще се съгласи да ме допусне до част от сметките на «Ноубъл хаус», за да прикрия по този начин доходите си — пак тайно, макар че и той ще извлече голяма печалба от това, също така тайно ще се съгласи да финансираме заедно построяването на голям нов фармацевтичен завод, който ок ко, според Доходоносния Чой ще бъде идеалната законна и неподозирана димна завеса за наркотиците и ще ми принадлежи завинаги, и накрая, тай-панът ще ходатайства пред онзи получовек, Ландо Мата, да предпочете мен и моето братство пред съществуващия сега в Макао синдикат за злато и комар на Тайтфист Танг и той, тай-панът, ще обещае да се включи в него.“

Фор Фингър Уу бе изпълнен с възторг. Дънрос ще трябва да се съгласи с всичко. И то е по възможностите му.

— Ето коняка.

Уу взе подадената му чаша и започна да отпива сънливо от нея с огромно удоволствие. „Боговете са ми свидетели — седемдесет и шест години аз, Уу, глава на рода Суйбърн Уу, живея пълноценно живота си и ако вие, богове, решите да отнесете духа ми по време на Облака и Дъжда, всякога ще ви възхвалявам в рая — ако съществува. А ако не…“

Старият човек повдигна рамене и се ухили, като сви пръстите на краката си. Прозя се и затвори очи, приятно затоплен и много щастлив. Боговете са си богове, и те спят и допускат грешки, но е сигурно, също както е сигурно, че големите бури ще дойдат и тази година, и догодина, че малката уличница ще си заслужи диаманта тази вечер.

Долу, пред фоайето спря такси. От него слезе пийнал Суслов, плати на шофьора, после прекрачи олюлявайки се канавката, в която течеше дъждовна вода, и влезе в блока.

Пред асансьора се бяха събрали доста хора, които си говореха, докато чакаха, и сред тях Суслов разпозна Кейси и Жак де Вил. Руснакът слезе несигурно и с хълцания надолу по стълбите до по-долния етаж и захлопа на вратата на Клинкър.

— Здрасти, приятел — поздрави го домакинът.

— Товарищ! — Суслов го сграбчи в мечешката си прегръдка.

— Има и водка, и бира. Мейбъл, кажи здравей на капитана! — сънливият стар булдог само отвори едното си око, оголи венци и шумно се оригна.

Клинкър въздъхна и затвори вратата.

— Горката стара Мейбъл! Ще ми се да не прави това, цялата стая увонява! Ето — подаде той на Суслов пълна чаша с водка и му намигна. — От любимата ти, Стари приятелю. 120.

Суслов му намигна в отговор и гаврътна шумно чашата си.

— Благодаря. Още едно от това и ще отплавам щастлив от този капиталистически рай!

— Още едно от това — изкикоти се Клинкър, като продължаваше играта — и ще изпълзиш на четири крака от хонконгското пристанище! — той пак му напълни чашата. — Колко ще останеш тази вечер?

— Исках само да пийна за последно с теб, а? Ако успея да си тръгна към 10 — добре. Пий! — изрева с пресилена сърдечност руснакът. — Дай малко музика, а?

Клинкър пусна развеселен магнетофона и го усили. Стаята се изпълни със звуците на тъжна руска балада. Суслов доближи устни до ухото му.

— Благодаря, Ърни. Бързо се връщам.

— Добре! — намигна му Клинкър, който все още вярваше на легендата му, че има среща с омъжена жена в „Синклер тауърс“. — Коя е тя? — по-рано не го беше питал.

— Без имена, за по-голяма дискретност — прошепна широко ухилен Суслов. — Но мъжът й е важна клечка, от правораздаването.

Клинкър се ухили.

— Браво! Набий й един и от мен, а?

Суслов слезе надолу през отвора на пода и намери фенерчето. От напукания бетонен таван на тунела капеше вода, пукнатината се беше увеличила. Малки купчинки чакъл правеха пътя хлъзгав и опасен. Безпокойството му се усили, не му харесваше нито близостта на Крос, нито необходимостта да се среща с него, искаше му се да е далеч, на сигурно място на кораба си и с желязно алиби за времето, в което Дънрос бъде упоен и отвлечен. Но Крос беше непреклонен.

— По дяволите, Грегор, трябва да дойдеш. Налага се да се видим. Аз естествено няма да се кача на борда на „Иванов“. Напълно безопасно е, гарантирам ти!

„Гарантира? — помисли си отново ядосан Суслов. — Как може въобще някой нещо да гарантира?“ Извади автоматичен пистолет със заглушител, провери го и щракна предпазителя. После продължи напред, като стъпваше внимателно, и се изкачи по подвижната стълба до фалшивия шкаф. След като стигна до стълбището, спря и се заслуша със затаен дъх. Не откри нищо подозрително и задиша по-спокойно, изкачи се безшумно и влезе в апартамента. През прозорците нахлуваха светлините на високия блок долу и на града и осветяваха обстановката достатъчно, за да може да се ориентира. Щателно огледа апартамента. Като свърши, отиде до хладилника и си отвори бутилка бира. Загледа се разсеяно през прозореца.

Макар че не можеше да види кораба си оттук, Суслов знаеше къде точно трябва да се намира и от това се почувства по-добре. С удоволствие ще си замине. И със съжаление. Искаше му се да се върне — Хонконг е толкова прекрасен, — но дали ще може?

Ами Съндърс? Смее ли да му се довери?

Нещо го присви в гърдите. Без съмнение бъдещето му виси на косъм. КГБ лесно би могло да докаже, че той сам е издал Меткин. Центърът може да разбере това само с едно телефонно обаждане до Роджър Крос — ако вече не са дошли до този извод.

„Дано Съндърс изгние в пъкъла! Знам, че ще ме спре — също както и аз на негово място. Дали Роджър знае за тайната сделка, която ми предложи Съндърс? Не. Ще я запази в тайна — дори от Роджър. Няма значение. Предам ли му едно-единствено нещо, попадам завинаги във властта му.“

Минутите минаваха. Чу се шум от асансьор. Суслов застана нащрек. Свали с пръст предпазителя на пистолета — в бравата щракна ключ. Вратата бързо се отвори и затвори.

— Здравей, Грегор — поздрави го тихо Крос. — Да беше махнал това проклето желязо, а?

Суслов върна предпазителя на мястото му.

— Какво толкова важно има? Какво става с онова говедо Съндърс? Какво, по д…

— Успокой се и слушай — Крос извади един микрофилм и бледосините му очи заблестяха, необикновено развълнувани. — Ето ти подарък. Много е ценен, тъй като на него са запечатани оригиналните досиета на А. М. Г.

— А? — изгледа го Суслов. — Как така?

Крос му разказа за трезора и завърши с думите:

— … и когато Дънрос си тръгна, заснех папките и ги върнах на мястото им.

— Филмът проявен ли е?

— О, да. Извадих един комплект снимки, които прочетох и веднага унищожих. Така е по-безопасно, отколкото да ти ги дам и да рискуваме да те спрат и претърсят — Съндърс е настроен много войнствено. Какво, по дяволите се е случило между вас?

— Първо ми разкажи за досиетата, Роджър.

— Съжалявам, но те са същите като другите, точ в точ. Никаква разлика.

— Какво?

— Да. Дънрос ни е казал истината. Копията, които ни даде, са абсолютно същите.

Суслов беше поразен.

— Но ние бяхме сигурни, ти беше сигурен!

Крос повдигна рамене и му подаде филма.

— Ето ти доказателството.

Суслов грозно изпсува.

Крос го гледаше със сериозно изражение, като се стараеше да не издаде задоволството си.

„Истинските досиета са прекалено ценни, за да бъдат предадени още сега — каза си отново той. — Не. Още не им е дошло времето. А когато това стане, Суслов, Стари приятелю, отделни части от тях ще ми донесат добри пари. Цялата тази информация трябва да се пресее и да се предлага особено внимателно. А 11-те листчета с кода — каквото и да означава той — след време сигурно ще струват цяло състояние.“

— Този път май ударихме на камък, а, Грегор.

— Ами Дънрос? — Суслов беше смъртно блед. Погледна часовника си. — Той сигурно вече е в сандъка.

Крос повдигна рамене, изпитото му лице беше като изсечено на слабата светлина.

— Не е нужно да прекъсваме плана — отвърна той. — Внимателно обмислих цялата операция. Съгласен съм с Джейсън, че би било добре да поразтърсим Хонконг. Отвличането на тай-пана ще породи най-различни вълни. Заедно с натиска върху банките и фалита на борсата това много би ни помогнало. Аз съм доста притеснен. Съндърс души наоколо и ми задава най-различни неудобни въпроси. А и тази история с Меткин, Ворански, документите на А. М. Г., ти — прекалено много грешки. Трябва да отклоним натиска от „Севрин“. Дънрос ще ни помогне идеално.

— Сигурен ли си? — попита нуждаещият се от увереност Суслов.

— О, да, абсолютно. Йан ще ни послужи за примамка. Ще имам нужда от всякаква помощ. А ти ще предадеш Артър. Нали?

Суслов усети как очите на англичанина се впиват в него и сърцето му замря, но не издаде изумлението си.

— Радвам се, че Съндърс ти е казал за срещата ни. Спестил ми е труда. Как бих могъл да се измъкна от тази клопка?

— А как ще я избегнеш?

— Не знам, Роджър. Съндърс дали ще изпълни заплахата си?

Крос му се сопна:

— Я стига, за Бога. Ти не би ли го направил?

— Какво мога да сторя?

— Да пожертваш или своята глава, или тази на Артър. Ако е Артър, тогава следващият бих могъл да бъда аз — последва дълго враждебно мълчание и Суслов усети как му настръхват космите на тила. — Доколкото не става въпрос за моята глава — а аз предварително научавам какво ще стане — не ме интересува.

Суслов го изгледа:

— Искаш ли нещо за пиене?

— Знаеш, че не пия.

— Имах предвид вода — или сода — грамадният мъж отиде до хладилника, извади водката и пи направо от бутилката. — Радвам се, че Съндърс ти е казал.

— За Бога, Грегор, да не ти е изпила чавка ума? Разбира се, че не ми е казал — този глупак още си мисли, че само вие двамата знаете за сделката! Господи Боже мили, та той е на моя територия! Аз го изпратих в стая, която се подслушва. Да не съм глупак? — очите му станаха още по-студени и Суслов усети как гърдите го стягат непоносимо. — Значи изборът е прост, Грегор. Или ти, или Артър. Ако го предадеш, излагаш на опасност и мен, а значи и всички останали. Ако не признаеш нищо, с тебе е свършено. От двете алтернативи аз бих предпочел ти да си мъртъв — а ние с Артър и „Севрин“ в безопасност.

— Най-доброто разрешение е да предам Артър — каза Суслов. — Но той да избяга, преди да го хванат. Може да се качи на „Иванов“. А?

— Съндърс ще те изпревари и ще те спре в хонконгски териториални води.

— Възможно е. Но не е вероятно. Аз не бих допуснал проверка в морето — Суслов го гледаше с жлъч. — Или това, или Артър ще се самоубие — или ще изчезне.

Крос го изгледа изумен.

— Сигурно се шегуваш! Да не искаш да пратя Джейсън на оня свят?

— Ти сам го каза. Въпросът е чия глава ще падне. Виж, ние просто разглеждаме различните възможности. Факт е, че ти си незаменим. Но не и Артър. Не и другите. Нито пък аз — каза откровено Суслов. — Така че, каквото и да се случи, не трябва да си ти — а за предпочитане е да не съм и аз — отпи нова глътка и усети приятно затопляне в стомаха си, после отново погледна съюзника си. — Ти си съюзник, нали?

— Да. О, да. Докато ми плащате и ми се нрави играта.

— Ако вярваше, щеше да живееш по-дълго и по-щастливо, товарищ.

— Единственото, което ме кара да живея, е това, че не вярвам в нищо. Ти и твоите приятели в КГБ може и да се опитате да завладеете света, да се инфилтрирате в капитализма и във всякакъв друг изъм, можете да изтъквате каквито си искате причини, а аз ще се веселя с вас.

— Какво означава това?

— Това е стар английски израз, който означава, че ще ви помагам — отвърна сухо Крос. — Значи ще изтъргуваш Артър?

— Не знам. Ти не можеш ли да го пратиш по лъжлива следа до летището, докато излезем от хонконгски води?

— Мога, но Съндърс вече е удвоил наблюдението там.

— Ами Макао?

— Може. Но не ми харесва. Ами останалите от „Севрин“?

— Да се покрият дълбоко, прекратяваме всичко. След като бурята отмине, ти ще поемеш „Севрин“ и отново ще преминем към действие. Възможно ли е де Вил да стане тай-пан след Дънрос?

— Не знам. По-скоро ще е Гавалан. Тази сутрин в Ша Тин случайно са били открити две нови жертви на Бившите вълци.

Надеждата на Суслов нарасна и ужасът му малко се уталожи.

— Какво се е случило?

Крос му разказа как са били намерени труповете.

— Още се опитваме да идентифицираме горките нещастници. Грегор, каквото и да се случи, ще бъде опасно да изтъргуваш Артър. Нишката може да стигне и до мен. Може би фалитът на борсата, бъркотията с банките и изчезването на Дънрос ще отвлекат вниманието от „Севрин“. Може би.

Суслов кимна. Гаденето му се усили. Трябваше да вземе решение.

— Нищо няма да направя, Роджър. Ще си замина и ще предоставя всичко на случая. Ще, ще напиша неофициален доклад, за да изпреваря Съндърс, и ще разкажа на Центъра всичко, което се случи. А какво ще направи Съндърс е въпрос на бъдещето. Аз имам и доста високопоставени приятели. Може пък катастрофата с Хонконг и това, че разполагаме с Дънрос — аз все пак ще го подложа на разпит под хипноза, в случай че ни лъже, и ако паметта му наистина е толкова добра, колкото казваш… Какво има?

— Нищо. Ами Коронски?

— Тази сутрин си замина, след като ми даде всички медикаменти. Аз промених времето на разпита — ще бъде проведен на кораба, не на брега. Защо?

— Нищо. Продължавай.

— Може би хаосът в Хонконг ще успокои моите началници — след като взе решение, Суслов се почувства малко по-добре. — Изпрати спешен доклад до Центъра по обичайните канали до Берлин. Накарай Артър да направи същото по радиостанцията довечера. Напиши го в моя полза, а? Прехвърли вината за Меткин върху местното ЦРУ, куриера, Ворански? А? Обвини ЦРУ и Куоминтанг.

— Разбира се. Срещу удвоено заплащане. Между другото, Грегор, на твое място бих избърсал отпечатъците от тази бутилка.

— А?

Крос му разказа язвително как Роузмънт бе задигнал онази чаша по време на обиска и как преди няколко месеца той бе извадил отпечатъците от досието му, за да го прикрие.

Руснакът побеля:

— В ЦРУ имат отпечатъците ми?

— Само ако досието ти при тях е по-добро от нашето, което ме съмнява.

— Роджър, разчитам на теб да ме прикриеш.

— Не се притеснявай. Ще напиша толкова розовичък доклад, че ще те повишат. Ти в замяна ще предложиш да ми увеличат заплащаното до 100 000 долара…

— Това е прекалено много!

— Такава е таксата! Ще те вадя от дяволска каша — устата му се усмихваше, но не и очите. — За щастие сме професионалисти. Нали?

— Ще… ще се опитам.

— Добре. Чакай тук. Телефонът на Клинкър се подслушва. Ще ти се обадя от Джейсън веднага щом разбера нещо за Дънрос — Крос протегна ръка. — Успех, ще видя какво мога да направя със Съндърс.

— Благодаря — Суслов го притисна в мечешката си прегръдка. — Успех и на теб, Роджър. И да не се издъните нещо с Дънрос.

— Няма.

— Все така добре да работите.

— Кажи на приятелите си все така добре да плащат. А?

— Да — Суслов затвори вратата зад Крос, после отърка дланите си в панталона и извади лентата.

Тихо прокле и филма, и Дънрос, и Хонконг, и Съндърс, привиждаше му се призракът на КГБ и въпросите за Меткин. Трябва някак си да го избегне. По гърба му се стичаше студена пот. Май в края на краищата ще се наложи да изтъргува Артър. Но как да го направи така, че да не хвърли подозрение върху Роджър? Трябва да има начин.

Роджър Крос се качи на асансьора и натисна копчето за първия етаж. Останал сам, той се облегна изтощен на нестабилната стена и разклати глава в опит да се отърве от страха.

— Престани! — заповяда си той на глас. Овладя се с усилие и запали цигара, забелязвайки, че пръстите му треперят. — Ако този идиот разпита Дънрос, аз съм загазил. И залагам 50 долара срещу купчина тор, че Суслов още не се е отказал от възможността да изтъргува Плъм. А ако го направи, цялата ми картонена кула ще рухне. Една грешка само, едно леко подхлъзване, и с мене е свършено.

Асансьорът спря. Качи се някаква шумна група китайци, но Крос не ги забеляза.

На партера го чакаше Роузмънт.

— Е?

— Нищо, Стенли!

— Ти с твоите подозрения, Родж.

— Човек никога не знае, Стенли, може и да е имало нещо — отвърна Крос, опитвайки се да накара мозъка си да проработи. Той бе измислил това подозрение, за да накара Роузмънт да дойде с него — да го изчака долу — с тази хитрост целеше да обърка хората на ЦРУ, които знаеше, че още наблюдават фоайето.

— Добре ли си, Родж?

— О, да. Да, благодаря. Защо?

Роузмънт сви рамене.

— Искаш ли кафе или бира?

Излязоха навън в нощта. Отпред ги чакаше колата на Роузмънт.

— Не, благодаря. Аз съм натам — Крос посочи към „Роуз корт“, високия блок, който се извисяваше на пътя над тях. — Дългът ме зове на коктейл — почувства как страхът му наново се надига. Какво да прави сега?

— Какво има, Родж?

— Нищо.

— „Роуз корт“, а? Май ще трябва да си наема един апартамент там. Роузмънт от „Роуз корт“.

— Да — Крос събра кураж. — Искаш ли да дойдеш с мен на доковете да видим отплаването на „Иванов“?

— Да, защо не. Радвам се, че най-после ще си оберат крушите — Роузмънт сподави прозявката си. — Тази вечер успяхме да пречупим онова компютърно копеле. Той май е скътал доста тайни.

— Какви?

— Най-различни подробности за „Кориджидор“, максималната му скорост, откъде се доставят бойните глави, армейските кодове, ей такива неща. Довечера ще ти изпратя кратък доклад. Ще ме вземеш ли в полунощ?

— Да, да, добре — Крос се обърна и бързо се отдалечи. Роузмънт го изгледа намръщено, а после погледна към „Роуз корт“. От всичките му 12 етажа струеше светлина. Американецът отново обърна поглед към Крос, една малка фигурка в тъмното, която зави покрай ъгъла и тръгна нагоре по стръмното виещо се шосе.

— Какво му става на Родж? — запита се замислено той. — Нещо не е наред.

77

20:10 часа

Роджър Крос слезе с изопнато лице от асансьора на петия етаж и влезе през отворената врата на апартамента на „Ейжън пропъртис“. Голямата стая беше пълна с хора и шум. Той застана на прага и започна да оглежда присъстващите, търсейки Плъм или Дънрос. Веднага усети не особено щастливата атмосфера на приема, над повечето от гостите тегнеше някакво униние, което усили още повече собственото му безпокойство. Присъстваха малко съпруги — те се бяха скупчили стеснително в другия край на залата. Навсякъде се водеха разгорещени разговори за предстоящия крах на борсата и натиска върху банките.

— О, я стига, за Бога. „Виктория“ хубаво обяви закупуването на контролния пакет на „Хо-Пак“, но къде са парите, с които да си платим дълговете?

— Това е сливане, не закупуване, Дънстън — започна Ричард Куанг — „Хо-Пак“ е…

Бар изведнъж се ядоса:

— За Бога, Ричард, ние всички се познаваме и знаем, че тук става въпрос за нещо повече от спешна парична помощ. Да не сме деца? Искам да кажа — повиши глас Бар, за да надвика Ричард Куанг и Джонджон, — искам да кажа, че сливане или не, ние, бизнесмените в Хонконг, ще загазим, щом всичките ви скапани банки са имали глупостта да останат без пукната пара. А?

— Но вината не е наша — тросна му се Джонджон. — Това е само временна загуба на доверие.

— Това е калпаво управление, ако питате мене — отговори кисело Бар и всички се съгласиха с него, после забеляза Крос, който се опитваше да мине покрай него. — Здравей, Роджър! — поздрави той с фалшива усмивка.

Роджър Крос усети как веднага застана нащрек, както винаги, когато изненадваше някого.

— Тук ли е Йан?

— Не. Не е дошъл още — отговори Джонджон и Крос си отдъхна с огромно облекчение.

— Сигурен ли си?

— Да. Дойде ли той, аз си тръгвам — каза кисело Дънстън.

— Проклети банки! Ако не беше…

Джонджон го прекъсна:

— Какво ще кажеш за тия отвратителни Бивши вълци, Роджър?

Двата намерени трупа бяха основната новина по Радио Хонконг и всички китайски вестници — в неделя следобед не излизаше вестник на английски.

— Не знам нищо повече от вас — отговори Крос. — Все още се опитваме да идентифицираме жертвите — очите му се съсредоточиха върху Ричард Куанг, който трепна. — Не знаеш ли нещо за отвлечени синове или племенници, а, Ричард?

— Не, съжалявам, Роджър, не знам.

— Бихте ли ме извинили, искам да се видя с нашия домакин.

Крос си проправи път през навалицата.

— Здравей, Крисчън — поздрави той, като се промъкваше покрай главния редактор на „Гардиън“. Забеляза мъката, която той отчаяно се мъчеше да скрие. — Моите съболезнования за жена ти.

— Джос — отговори Крисчън, стараейки се да бъде спокоен, и застана пред него. — Джос, Роджър. Тя, е, тя би… животът продължава, нали? — принудената му усмивка беше гротескна. — „Гардиън“ трябва да си върши работата, нали?

— Да.

— Може ли по-късно да поговорим?

— Разбира се — неофициално, както винаги?

— Разбира се.

Крос продължи нататък, като мина покрай Пагмайър и сър Луис, увлечени в разговор за покупката на Универсалните магазини от „Струан“, и забеляза Кейси всред малка групичка гости на широкия балкон, обърнат към пристанището, там бяха още де Вил и Горнт, който беше доста любезен и това се стори странно на Крос.

— Привет, Джейсън — поздрави той, приближавайки се до Плъм, който беше с гръб към него и разговаряше с Джоузеф Стърн и Филип Чен. — Благодаря за поканата.

— О, здравей, Роджър. Радвам се, че дойде.

— Добър вечер — обърна се той към останалите. — Джейсън, къде е почетният ти гост?

— Йан се обади да каже, че бил задържан, но тръгва. Всеки момент ще пристигне — напрежението на Плъм прозираше. — Шампанското е готово, както и моята малка реч. Всичко е готово — погледна той Крос. — Ела, Роджър. Нека ти налея нещо за пиене. Перие, нали? Сложил съм няколко бутилки да се изстудяват.

Крос го последва, също така зарадван от възможността да поговорят насаме, но точно когато стигнаха до кухнята, стаята изведнъж утихна. На вратата стоеше Дънрос с Рико и Гавалан. И тримата сияеха.

— Слушай, Джейсън, аз… — Крос замълча. Плъм вече се бе обърнал към бара и ако не го гледаше внимателно, нямаше въобще да забележи как сръчно счупи един мускал над пълната с шампанско чаша, скри остатъците в ръката си и после ги пусна в джоба си, вдигна подноса, на който имаше четири чаши и се отправи към вратата. Крос гледаше вцепенен как се приближи до Дънрос и му поднесе шампанското.

Тай-панът предложи чаша първо на Рико, после на Гавалан. Без никакъв видим подтик сам той взе чашата с приспивателното. Плъм взе последната и връчи подноса на един объркан сервитьор.

— Добре дошъл, Йан, и поздравления за удара — вдигна приятелски тост Плъм, без да придава особено значение на събитието. Стоящите наблизо учтиво го последваха. Дънрос, разбира се, не пи в своя чест.

— А сега може би трябва да вдигнеш тост за Ричард Куанг и Джонджон и за тяхното обединение? — предложи Плъм и гласът му прозвуча странно.

— Защо не? — засмя се в отговор Дънрос и погледна към Джонджон в другия край на стаята.

— Брус — извика той, като вдигна чашата си, и всред всеобщия шум в стаята се образува тихо островче. — За „Виктория“!

Гласът му се усили и пресече всички разговори. Останалите замълчаха по средата на изречението.

— Може би всички трябва да се присъединят към тоста. Току-що разбрах, че „Бенк ъф Чайна“ се е съгласила да отпусне на теб и всички останали банки половин милиарден заем преди отварянето на борсата в понеделник.

В стаята се възцари още по-дълбока тишина. Влязоха и стоящите на балкона, Горнт беше сред първите.

— Какво?

— Разбрах, че „Бенк ъф Чайна“ заема на Хонконг — предоставя на „Виктория“ да даде в заем на другите банки — половин милиард долара в брой и още толкова, ако поиска. Край на натиска върху банките! — Дънрос вдигна чашата си. — За „Виктория“!

Всред внезапно надигналата се всеобща врява, когато всички започнаха да задават въпроси и точно преди Дънрос да отпие, Крос се спъна и се блъсна в него, като събори чашата му. Тя се разби на парчета на паркета.

— О, Боже! Съжалявам — извини се той. Плъм го изгледа ужасен.

— За Бо…

— А, Джейсън, толкова съжалявам — пресече го Крос и побърза да добави, докато един сервитьор трескаво събираше парчетата стъкло. — Може би ще донесеш друга чаша на Йан.

— Ъ, да, но… — Плъм сковано понечи да тръгне, но беше спрян от думите на Рико:

— О, ето, тай-пан, моля, вземете моята чаша.

Джонджон надвика адския шум:

— Тишина, тишина за момент! — и си проправи път към Дънрос. — Йан, сигурен ли си? Сигурен ли си за парите?

— О, да — отвърна бавно Дънрос, като отпиваше от чашата на Рико и се наслаждаваше на момента. — Лично Тип Ток ми се обади. Ще го съобщят по новините в девет.

Последваха бурни ръкопляскания и нови въпроси и отговори. Дънрос улови втренчения поглед на Горнт от другия край на стаята. Усмивката му се вкамени и той вдигна чашата си, пренебрегвайки вълната от въпроси.

— За твое здраве, Куилън! — извика той с насмешка. Разговорът пак моментално замря. Всички се обърнаха към тях.

Горнт му върна тоста със същия насмешлив тон:

— За твое, Йан! Наистина ли ще получиш парите на „Чайна“?

— Да, и между другото, току-що уредих нов оборотен капитал от 50 милиона щатски долара. „Ноубъл хаус“ сега е най-солидната в колонията.

— А каква е гаранцията? — изплющя гласът на Горнт във внезапно възцарилата се тишина.

— Честта на „Ноубъл хаус“! — Дънрос се обърна към Джонджон с безгрижие, каквото всъщност не чувстваше. — Заемът е от „Ройъл Белгиум“, филиал на „Фърст сентръл“ от Ню Йорк, и е гарантиран от тях. Петдесет милиона щатски долара — повтори той, наслаждавайки се на звука, като нарочно не погледна Горнт. — Между другото, Брус, утре ще върна заема за двата ми кораба. Вече нямам нужда от него, „Ройъл Белгиум“ ми предлага по-добри условия.

Джонджон само го изгледа:

— Ти шегуваш ли се?

— Не. Току-що говорих с Пол — Дънрос погледна за секунда Плъм. — Извинявай, Джейсън, затова закъснях. Трябваше естествено да се видя с него. Брус, Пол вече е в банката, за да организира навременното прехвърляне на парите на „Чайна“ до отварянето на борсата утре — и помоли веднага да отидеш при него.

— А?

— Веднага. Съжалявам.

Джонджон го изгледа объркано, понечи да каже нещо, отказа се, после нададе радостен вик, подет и от останалите, и изскочи навън, съпроводен от ръкопляскания.

— За Бога, тай-пан, ти…

— Тип Ток? Но това означава, че е вярно! Не мислиш ли…

— „Фърст сентръл“ от Ню Йорк? Това не са ли ония идиоти, които…

— Божичко, аз продавах предварително…

— И аз! По дяволите, трябва веднага да почна да купувам, иначе…

— Иначе загивам и…

Дънрос забеляза, че сър Луис, Джоузеф Стърн и Филип Чен си бяха събрали главите, а Горнт още го гледаше със застинало лице. После видя Кейси да му се усмихва щастливо и вдигна чаша за нейно здраве. Тя му върна тоста. Горнт забеляза това и отиде при нея. Стоящите Наоколо потрепериха и замлъкнаха.

— „Фърст сентръл“ е банка на „Пар-Кон“, нали?

— Да, така е, Куилън — отговори тя, гласът й беше слаб, но се разнесе из цялата стая и те още веднъж приковаха вниманието на всички.

— Ти и Бартлет, вие ли го уредихте? — попита Горнт, надвесен над нея.

Дънрос побърза да се намеси:

— Аз сам си уреждам заемите.

Горнт не му обърна внимание, гледаше само Кейси.

— Ти и Бартлет ли му помогнахте?

Тя отвърна на погледа му с разтуптяно сърце.

— Аз нямам контрол над тази банка, Куилън.

— Но имаш пръст в тази работа — отговори студено Горнт. — Нали?

— Муртаг ме попита дали „Струан“ си заслужава риска — обясни Кейси с овладян глас. — Аз му казах „Да, и още как“.

— „Струан“ е пред гибел — възрази Горнт. Дънрос се приближи към тях.

— Там е работата, че не сме. Между другото, Куилън, сър Луис се съгласи да изтеглим акциите на „Струан“ от продажба до обяд.

Всички очи се извърнаха към сър Луис, който издържа стоически, с Филип Чен до себе си, после пак се съсредоточиха върху Дънрос и Горнт.

— Защо?

— За да има време борсата да се приспособи към бума.

— Какъв бум?

— Бумът, който всички ние заслужаваме, бумът, предсказан от Стария сляп Танг — като че ли електрическа вълна премина през всички, включително и през Кейси. — А също и за да можем да приспособим цената на акциите си — рязко допълни Дънрос. — Отваряме на 30.

— Невъзможно — ахна някой, а Горнт изръмжа:

— Не можете! Вие затворихте на 9.50, за Бога! Акциите ви привършиха на 9.50.

— Значи сега ги предлагаме на 30!

Горнт се извърна рязко към сър Луис.

— И вие ще се съгласите с този пладнешки грабеж?

— Няма такова нещо, Куилън — отговори спокойно сър Луис. — Аз само се съгласих с единодушната преценка на комисията, че за всички нас и за сигурността на инвеститорите би било по-добре да има един латентен период, в който всеки да се подготви за бума. До обяд изглеждаше справедливо.

— Справедливо, а? — изскърца със зъби Горнт. — Аз ги продадох предварително доста акции. Сега ги купувам обратно. Кажете цената?

Сър Луис сви рамене.

— Ще продаваме утре на обяд в търговската зала недалеч от борсата.

— Аз ще търгувам веднага, Куилън — обади се рязко Дънрос. — Колко акции си продал предварително? 700 000? Ще ти позволя да си ги откупиш обратно на 18, ако ми продадеш контролния пакет на „Ол Ейжа еър“ на 15.

— „Ол Ейжа еър“ не се продава — отговори вбесен Горнт, а вътре в него нещо крещеше, че на 30 той ще бъде унищожен.

— Предложението е в сила до отварянето на борсата утре.

— Чумата да те тръшне и теб, и твоето утре, и твоите 30! — Горнт се завъртя рязко към Джоузеф Стърн. — Купувай акциите на „Струан“! Сега, сутринта или на обяд! Ти отговаряш!

— На каква цена, мистър Горнт?

— Просто купувай — лицето на Горнт потъмня и той се обърна към Кейси. — Благодаря — каза й той и изтрополи навън, като затръшна вратата зад себе си. Разговорът се поднови с пълна сила, всички се струпаха около Дънрос, тупаха го по гърба, затрупваха го с въпроси. Кейси остана сама на прага на верандата, потресена от яростта на Горнт. Разсеяно забеляза всред всеобщата бъркотия Плъм, който излизаше от стаята, последван от Роджър Крос, но не им обърна внимание, гледаше само Дънрос и Рико до него.

В малката спалня отзад Плъм бръкна в чекмеджето на бюрото, близо до обкования с желязо моряшки сандък. Вратата се отвори и той рязко се извърна, видя Крос и лицето му се изкриви.

— Какво правиш тук, по дяволите? Ти нарочно… — Преди да разбере какво става, Крос се озова с един скок в средата на стаята и го удари с юмрук. Плъм зяпна и понечи да се нахвърли върху него, но Крос отново го удари и той политна назад към леглото, като се строполи върху него. — Какво, по…

— Мълчи и слушай — изсъска Крос. — Суслов ще те предаде!

Плъм зяпна, ударените места пламтяха. Ядът му мигновено се изпари.

— Какво?

— Суслов ще те предаде на Съндърс, а с тебе и всички нас — Крос присви очи. — Добре ли си сега? За Бога, говори по-тихо.

— Какво? Да… да. Аз… да.

— Извинявай, Джейсън, но само това можех да направя.

— Няма, няма нищо. Какво, по дяволите, става тук, Роджър?

Плъм се изправи от леглото, от ъгълчето на устата му се стичаше тънка струйка кръв. Вече се владееше напълно. Отвън на приливи и отливи долитаха неясни разговори.

— Трябва да съставим някакъв план — каза строго Крос и предаде разговора си със Суслов. — Мисля, че успях да го убедя да се откаже, но този глупак е ненадежден и никой не знае какво може да направи. Сигурен съм, че ако не му предаде Артър, Съндърс ще го издаде и Суслов няма повече да се върне в Хонконг. Ще го арестуват и ще го унищожат. Тогава…

— Ами Дънрос? — попита безпомощно Плъм. — Той можеше да го отърве. Сега Грегор просто няма как да не проговори. Защо ме спря?

— Трябваше. Нямах време да ти кажа. Слушай, след като се видях със Суслов, проверих в управлението. Оттам ми казаха, че Тип Ток е помогнал на тия копелета да се измъкнат от капана с парите на „Чайна“. А знаех, че Йан е уредил заема — излъга Крос. — Така че с или без Дънрос, изтичането на капитал от банките ще спре, а борсата ще се оживи. Но което е по-лошо, един наш информатор ми пошушна, че Съндърс е утроил наблюдението над Кай Так, а също и на „Иванов“ и че точно сега отварят всеки сандък, всяка чанта, претърсват оборудването, проверяват всички кули, които се качват на борда. Ако бяха открили Дънрос в сандъка, което неминуемо щеше да се случи, щяхме да попаднем в капан.

Плъм ставаше все по-неспокоен. Тръпки го побиваха.

— Ами, ами… Ако предадем Грегор на Съндърс? — извика той. — Ами ако…

— Не викай! Ти въобще не разсъждаваш, за Бога! Та Грегор ни познава, Съндърс ще го подложи на „сън — безсъние-сън“, ще го пъхне в червената стая и той всичко ще разкаже! Тогава с нас е свършено, свършено е със „Севрин“ и Съветите ще се върнат десет години назад в Азия.

Плъм потрепери.

— Какво ще правим?

— Нека Грегор се качи на кораба си и отплува от Хонконг. Да се надяваме на Бога, че ще се оправи с шефовете си. Дори и да издаде името ти на Съндърс, ние така дълбоко сме законспирирани, че ще успеем да се отървем. Ти си британец, а не чужд поданик! Да благодарим на Бога, че имаме закони, които ни защитават — дори и Законът за държавната тайна. Не се притеснявай, нищо няма да се случи, без да знам, а ако стане нещо, ще разбера веднага. Винаги ще имаме достатъчно време за план 3.

План 3 беше сложен начин за бягство, който Плъм измисли за подобен случай — с фалшиви паспорти, заверени самолетни билети, готов багаж, дрехи, маскировка и легенди, дори и шперцове за чакални на аерогарите, за да не им се налага да минават през емиграционните служби — този план имаше 95 шанс за успех при едночасово предупреждение.

— Божичко! — Плъм погледна към готовия си куфар. — Божичко — повтори той, после отиде до огледалото и погледна лицето си. Червенината му намаляваше. Наплиска се с вода.

Крос го гледаше, чудейки се дали е успял да го убеди. Това беше най-доброто, което можеше да направи при тези обстоятелства. Мразеше импровизациите, но в този случай нямаше друг избор. Ама че живот! Всеки един от тях е заменим, с изключение на него — Суслов, Плъм, Съндърс, Куок, Армстронг, дори губернаторът.

— Какво? — попита Плъм, докато се оглеждаше в огледалото.

— Мислех си с каква тежка работа сме се захванали.

— Целта я оправдава. Това е единственото нещо, което има значение.

Крос не издаде презрението си.

„Май вече не си ни толкова необходим, Джейсън, Стари приятелю“ — помисли си той, после отиде до телефона.

— Да? — позна гласа на Суслов и се изкашля със сухата кашлица на Артър. — Мистър Лоп-синг, моля — допълни той паролата, имитирайки идеално гласа на Плъм, и продължи настоятелно. — Провал. Мишената не се яви. Внимавай на дока. Наблюдението е утроено. Не можем да доставим сандъка. Успех — затвори. Тишината се задълбочи.

— Това е като погребален звън за него, нали? — каза тъжно Плъм.

Крос се поколеба. После мрачно се усмихна.

— По-добре за него, отколкото за теб. Нали?

78

20:25 часа

В шумния хол в другия край на коридора Кейси допи чашата си и я остави. Чувстваше се несигурна и някак си особено. Част от нея се радваше за избавлението на Дънрос, а другата съжаляваше, че сега Горнт попадна в капан. С всички тия сделки, които се сключваха в момента покрай нея, й беше съвсем ясно, че началната цена на акциите на „Струан“ ще бъде много висока.

„Горкият Куилън — помисли си тя. — Ако не покрие добре позицията си, здравата ще загази — и нека си призная, аз, го натопих. Не е ли така?

Да, но трябваше да измъкна Дънрос, защото без него Горнт щеше здравата да ни притисне — и не само нас, а и всички останали. И не забравяй, че не ти започна натиска срещу «Струан» за понижаване курса на акциите им. Това беше идея на Линк, а не твоя. А не казва ли винаги той, че работата не трябва да се смесва с удоволствието? Не сме ли се ръководили открай време от този принцип?

Линк. Винаги опирам до него.“

Кейси нито го бе виждала, нито чувала през деня. Трябваше да се срещнат на закуска, но на вратата му имаше надпис „Не безпокойте“, а и телефонът му беше изключен, така че тя го остави и се освободи от мисълта за Орланда — може би е с него? А тази вечер, като се прибра от плаването, намери бележка „Привет, приятно прекарване“. Тя си взе душ, преоблече се, сподави нетърпението си и дойде тук. Отначало не беше никак интересно, в стаята цареше някакво униние и обреченост, а след новината и шумното напускане на Горнт пак стана тъпо. Малко след това Дънрос се доближи до нея през навалицата, за да й благодари, но почти веднага бе заобиколен от развълнувани мъже, които обсъждаха сделки и вероятности. Кейси ги наблюдаваше. Линк сигурно се е върнал в хотела. Искаше й се… няма значение. Никой не забеляза излизането й.

На асансьора чакаше Роджър Крос. Той й отвори вратата и натисна копчето за надолу.

— Благодаря. Хубав купон, нали? — каза тя.

— Да, да, наистина — отвърна разсеяно Крос. Даде й път на партера, а после закрачи през изхода надолу по хълма.

„Закъде ли се е забързал?“ — учуди се Кейси и се запъти към групата, която чакаше за таксита, радостна, че вече бе престанало да вали. Изведнъж се спря. Във фоайето влизаше Орланда Рамос с пакети в ръце. Двете жени се видяха едновременно. Първа се съвзе Орланда:

— Добър вечер, Кейси — поздрави тя с най-очарователната си усмивка. — Изглеждаш прекрасно.

— Ти също — отвърна Кейси. Това беше истина. Бледосинята пола и блуза, с които беше облечена съперничката й, се съчетаваха отлично.

Орланда изля нетърпелив поток от кантонезки думи върху сбръчкания портиер, който се разтакаваше наблизо. Той веднага пое пакетите й, като мрънкаше нещо под носа си.

— Извинявай, Кейси — каза любезно тя с нотка на безпокойство в гласа си, — но малко по-надолу имаше свличане на пръст и се наложи да оставя колата си там. Ти, ти на гости ли си тук?

— Не, тъкмо си тръгвах. А ти тук ли живееш?

— Да, тук.

Пак замълча с намерение да се сбогуват. Кейси кимна вежливо за лека нощ и понечи да си тръгне.

— Може би трябва да поговорим — каза Орланда и тя се спря.

— Разбира се, Орланда, когато пожелаеш.

— Сега имаш ли време?

— Мисля, че да.

— Искаш ли да се поразходим заедно до колата ми? Трябва да взема и останалите пакети. Ти и без това няма да успееш да хванеш такси оттук, долу ще е по-лесно.

— Добре.

Двете жени излязоха навън. Нощта беше хладна, но Кейси гореше отвътре, както и Орланда, всяка от тях знаеше какво им предстои и се боеше от другата. Стъпваха много внимателно. Улицата беше мокра от водата, която се стичаше надолу. Надвисналите облаци предвещаваха още дъжд. На петдесетина ярда по-надолу Кейси забеляза мястото, където част от дигата беше поддала и бе засипала пътя със смесица от пръст, камъни, храсти и чакъл. Нямаше тротоар. От другата страна на свлачището се бе образувала опашка от коли, които маневрираха нетърпеливо, за да завият обратно. По дигата се катереха неколцина пешеходци.

— Отдавна ли живееш в „Роуз корт“? — попита Кейси.

— От няколко години. Тук е много приятно. Аз ми… Ти на приема на Джейсън, на „Ейжън пропъртис“ ли беше?

— Да — Кейси забеляза облекчението по лицето на Орланда и се ядоса, но сдържа гнева си. — Орланда, всъщност ние няма за какво да говорим, нали? Нека си пожелаем лека нощ.

Орланда я погледна.

— Линк е при мен. В апартамента ми. В момента.

— Предполагах.

— Това не те ли безпокои?

— Да, и то много. Но си е негова работа. Както знаеш, ние нито сме женени, нито дори сгодени — ти имаш един начин на действие, аз друг, затова…

— Какво искаш да кажеш? — попита Орланда.

— Искам да кажа, че познавам Линк от седем години, а ти от седем дни.

— Това няма значение — отвърна предизвикателно Орланда. — Ние се обичаме.

— Ще в…

Кейси едва не бе избутана от някаква шумна група китайци, които профучаха покрай тях. Отдолу идваха и други хора. Минаха и някои от гостите на приема, които слизаха надолу по хълма. Сред тях беше и лейди Джоана, която ги изгледа любопитно, но отмина.

Когато отново останаха сами, Кейси продължи:

— Ще видим. Лека нощ, Орланда — пожела й тя, макар че й се искаше да изкрещи: „ти печелиш парите си по гръб, а аз трябва да изработвам своите и тази любов, за която претендираш, означава само едно: пари. Мъжете са такива идиоти.“

— Странното е, че не виня Линк — промърмори тя високо, като видя твърдата брадичка, пламтящите решителни очи, идеалното, чувствено и стройно тяло. — Лека нощ.

Кейси си тръгна.

„Сега трябва да променя плана си. Тази вечер щях да се отдам на Линк, но сега нещата са различни. Щом като е в леглото й, той е омагьосан от нея. Слава Богу, че го разбрах. Божичко, щях да му предложа, а той нямаше как да не откаже и тогава… Сега мога… Какво да правя?

По дяволите всички Орланди на този свят! На тях им е толкова лесно. Те от първия ден си имат стратегия. Ами ние?

Какво да правя? Да изчакам до 25 ноември и да се надявам, че дотогава Орланда ще му дотегне до смърт?

Не и тя. Тя е като динамит и знае, че Линк е нейният пропуск към вечността. Аз мога успешно да й съпернича. Може би не в леглото или в кухнята, но ще се науча.“

Кейси стъпи на един голям камък, като проклинаше калта, която цапаше обувките й, и скочи от другата страна на земния насип. Начело на колоната от автомобили беше Ролсът с шофьора на Дънрос.

— Извинете, миси, тай-пан още там?

— Да, да, там е.

— А, благодаря.

Шофьорът заключи колата, прескочи бариерата на пътя и се закатери нагоре по хълма; Кейси се обърна и го загледа. Погледът й се спря на Орланда, която идваше насреща й и я изгледа, като й се искаше да я избута в калта. Стана й забавно и тя не се помръдна, чакаше съперничката й да се приближи. Видя как погледът й се вкамени, но по лицето й нямаше страх, а само много уверена полуусмивка. Орланда мина безстрашно покрай нея и Кейси изведнъж осъзна, че бе успяла да се наложи. Може би и тя се страхува от нея и от нейната сила толкова. Обърнала поглед към „Роуз корт“, тази бляскава кула от светлина, чудейки се зад кой ли светещ или тъмен прозорец е сега Линк…

Когато Орланда зърна Кейси, веднага реши, че е ходила до апартамента й и е заварила там Бартлет — както би направила тя. И макар че вече знаеше всъщност къде е била Кейси, при вида на съперничката й отново я обзе страх. „Дали тя не му влияе по някакъв начин чрез «Пар-Кон»? — запита се разтреперана Орланда. — Може ли да го контролира чрез акции и дялове? Ако първата жена на Линк едва не го е разорила и Кейси го е спасявала толкова пъти, колкото казва той, тя не може да не го е оплела. Ако бях на нейно място, аз щях да го направя, разбира се, че щях.“

Без да иска, Орланда погледна назад. Кейси все още гледаше към „Роуз корт“. Зад нея от фоайето излезе Дънрос с цяла тълпа хора — сред тях Рико, Токс, Филип и Дайан Чен — и тръгнаха надолу по хълма. Как да се държи с Линк, като се върне. Дали да му каже, че е срещнала Кейси, или не? Орланда извади вцепенено останалите пакети от колата си.

„Аз знам едно — повтаряше си отново и отново тя. — Линк е мой и независимо от Кейси, аз ще се оженя за него, каквото и да ми струва това.“

Кейси видя Дънрос да излиза от фоайето и се загледа в него, като му се любуваше — висок, жизнерадостен и изглеждаше с десет години по-млад от първата им среща. Зарадва се много, че му беше помогнала. И точно като се обърна да си върви, го чу да я вика:

— Кейси! Кейси! Чакай малко! — тя се обърна. — Хайде с нас на вечеря? — покани я той.

Тя поклати глава отрицателно, тъй като нямаше настроение, и отвърна:

— Благодаря, но имам среща! До ут…

В този момент земята пропадна.

79

20:56 часа

Свличането беше започнало по-нагоре в планината, над „По Шан роуд“, пресече шосето и се блъсна в един двуетажен гараж с такава сила, че гаражът се завъртя и се прекатури, плъзна се малко надолу и се срути. Земната маса набра скорост, заобиколи един висок тъмен блок, пресече „Кондуит роуд“ и смаза двуетажната къща на Ричард Куанг. После, заедно с тези две сгради потокът, вече 900 фута дълъг и 200 фута широк — 50 хиляди тона пръст и камъни — продължи, пътя си надолу през „Коутуол роуд“ и се блъсна в „Роуз корт“.

Свличането трая 7 секунди.

При удара „Роуз корт“ сякаш потрепери, после се помести от основите си и тръгна по посока на пристанището, прекатури се и се пречупи в средата като човек, който коленичи, а после пада.

При падането горните етажи се удариха и откъснаха върха на по-ниския „Синклер тауърс“, после се срутиха и разпаднаха на парчета. Част от земния поток и разрушеното жилище продължиха пътя си надолу, нахлуха в една строителна площадка на склона на планината и спряха. Щом сградата се срутил сред облак прах, угаснаха и лампите. И над целия Мид Левълс легна вцепенена, бездънна тишина.

После се разнесоха писъци.

В тунела под „Синклер роуд“ Суслов се задушаваше, полузаровен всред отломки от зидария. Част от тавана на тунела се бе разкъсала, от разрушените отводни и водопроводни тръби струеше вода и тунелът се пълнеше бързо. Суслов се изправи несигурно и си проправи път навън, разсъдъкът му беше объркан и безпомощен, не знаеше нито какво става, нито какво се е случило, само, че някак си е бил заловен и упоен и сега е в някакъв кошмарен ритъм на сън и безсъние в червената стая. Огледа се наоколо, обхванат от паника. Всички сгради бяха тъмни, нямаше ток, заобикаляше го някакъв безформен куп от пищящи, мърдащи отломки. После инстинктите му надвиха и той побягна през глава надолу по „Синклер роуд“.

Високо горе на „Коутуол роуд“ чакащите от другата страна на първото свлачище не бяха пострадали, само парализирани от шока. Неколцината, които още се държаха на крака, сред тях и Кейси, не можеха да повярват на очите си. Докъдето им стигаше погледът, не се виждаше никакъв път, всичко беше отнесено от огромното свлачище. По-голямата част от допреди малко терасирания склон сега представляваше неравна повърхност от кал, пръст и камъни — пътищата и сградите бяха изчезнали, а Дънрос и компанията му бяха отнесени някъде надолу по склона.

Кейси се опита да изпищи, но бе останала без глас. После от устата й се откъсна едно „О, Боже! Линк!“, краката й сами я понесоха и преди да разбере какво става, тя вече лазеше, падаше и си пробиваше път надолу към развалините. Тъмнината беше ужасна, изпълнена с вледеняващи писъци, отвсякъде се надигаха гласове, викове за помощ, невероятната разкривена купчина от отломки все още се помръдваше тук-там, някъде още падаха и се разбиваха парчета от сградата. Изведнъж нощта се освети от експлодиращи електропроводи, които изригваха каскади от кълбовидни мълнии над развалините.

Кейси се втурна обезумяла към мястото, където по-рано беше фоайето. Далече надолу, почти скрита в тъмнината, се стелеше разкривена маса от чакъл, бетонни блокове, греди, обувки, играчки, съдове, дивани, столове, легла, радиоапарати, телевизори, дрехи, крайници, книги, три коли, които бяха паркирани отвън, и нови писъци. После в светлината на експлодиращите електропроводи тя зърна надолу по склона смачканите останки на някогашния асансьор със стърчащи от него счупени ръце и крака.

— Линк! — крещеше, колкото глас имаше Кейси, без да усети, че плаче и сълзите се стичат по лицето й. Но отговор нямаше. Започна отчаяно да се катери по опасните отломки, едва не падна, но пак запълзя надолу. Около нея пищяха и викаха мъже и жени. Някъде наблизо се разнесе слаб ужасен вопъл и отломките помръднаха. Тя падна на колене, чорапите и роклята й бяха скъсани, коленете й издрани, и отмести няколко тухли, под които се откри малка кухина и в нея три-четири годишно китайче ужасено, кашлящо, почти задушено, заклещено под огромна стенеща купчина каменни късове.

— О, Боже, горкичкото.

Кейси се огледа наоколо обезумяла, но нямаше кой да й помогне. Част от отломките се размърдаха със стон и писък, като освободиха голям бетонен къс със забодено в него армиращо желязо. Забравила собствената си безопасност, Кейси започна да размества парчетата с разкървавени пръсти. Отломките под нея отново се размърдаха и част от тях се свлякоха надолу по склона. Тя отчаяно разчисти с нокти малък проход и сграбчи ръката на момиченцето, като му помогна да се измъкне навън, после го прегърна и бързо се отдръпна на по-безопасно място, тъй като отломките, на които беше стъпила, се срутиха — Кейси остана сама, с треперещото дете в безопасност й невредимо в ръцете й, вкопчило се здраво в нея.

Когато лавината от пръст се спусна надолу по хълма и разкъса по-голямата част от пътя и парапета, на края на които свряха Дънрос и компанията му, те бяха пометени надолу по стръмния склон, но падането им бе омекотено от храсталак и друга растителност. Тай-панът се изправи в здрачевината, объркан и замаян, учуден, че може да стои на краката си и е невредим. Наблизо се чуваха агонизиращи стонове. Дънрос се изкачи опипом по стръмния, кален и мокър склон до Дайан Чен. Тя беше почти в безсъзнание и стенеше, единият й крак беше жестоко извит под нея. Костта й стърчеше навън, но доколкото можеше да се забележи, нямаше разкъсани артерии и опасни кръвоизливи. Той изпъна крака й колкото се може по-внимателно, но тя изпищя от болка и припадна. Дънрос почувства нечие присъствие наблизо и погледна нагоре. Там стоеше Рико, разрошена, с разкъсана рокля и без обувки, от носа й се стичаше струйка кръв.

— Божичко, добре ли си?

— Да… — отвърна тя разтреперана. — Това… това земетресение ли беше?

В този момент избухна нова експлозия от късо съединение на електропроводите и за секунди районът се освети от кълбовидни мълнии.

— Господи — ахна тай-панът. — Също като в Лондон по време на въздушните нападения.

Тогава съзря Филип Чен върху купчина камъни около една фиданка, проснат неподвижно с главата надолу.

— Стой тук с Дайан — заповяда той на Рико и тръгна надолу по склона. Обърна стареца по гръб, изтръпнал от ужас. Неговият компрадор още дишаше. Дънрос потръпна от облекчение. Настани го колкото се може по-удобно и се огледа в мрака. И други хора се надигаха. Недалеч от себе си забеляза Крисчън Токс, който разтърсваше главата си, опитвайки се да я проясни.

— Отвратителна дяволска работа — повтаряше непрекъснато той. — Тук сигурно живеят няколкостотин души — Токс се изправи на крака олюлявайки се, но се подхлъзна в калта и отново изруга. — Трябва… трябва да се добера до телефон. Подайте ми ръка, ако обичате — пак се подхлъзна и изруга. — Идиотският ми глезен. Май съм го изкълчил.

Дънрос му помогна да се изправи, после го хванаха с Рико от двете страни и се изкачиха тромаво по останките до пътя. Някои от хората там още стояха като вцепенени, други се катереха по първото свлачище, за да се опитат да помогнат. Част от обитателите на сградата стенеха като обезумели. На едно място държаха за ръце една жена, а мъжът й вече тичаше, падаше и ставаше надолу към развалините, където бяха останали трите им деца с тяхната ама.

Щом стъпиха на равно, Токс забърза, накуцвайки надолу по „Коутуол роуд“, а Дънрос се втурна към колата си за фенерче и аптечка.

Лим никакъв не се виждаше. Дънрос се сети, че шофьорът му беше с тях, когато се спусна лавината. Докато търсеше ключовете от багажника, той се опита да си спомни.

„Кой беше с нас? Токс, Рико, Жак — не, Жак си тръгна, Филип и Дайан Чен, Бар, не, него го оставихме на приема. Боже Господи! Приемът. Бях забравил за него! Кой още беше там? Ричард Куанг и жена му, Плъм, Джонджон, не, той си тръгна по-рано, Роджър Крос, не, чакай, той не си ли тръгна?“

Дънрос отвори багажника и извади две фенерчета, аптечката и дълго въже. Върна се бегом при Рико, като гърбът вече го наболяваше.

— Ще се върнеш ли да се погрижиш за Дайан и Филип, докато аз потърся помощ? — гласът му беше преднамерено строг. — Ето — даде й фенерче, бинтове и шише аспирин. — Върви. Дайан си е счупила крака. За Филип не знам. Направи каквото можеш и остани при тях, докато дойде линейка или се върна аз. Разбра ли ме?

— Да, да, добре — в очите й проблесна страх, като погледна нагоре. — Има ли опасност от ново свличане?

— Не. Няма страшно. Върви бързо.

Сигурността му разсея страховете й и тя тръгна надолу по пътя, като стъпваше внимателно. Дънрос едва тогава забеляза, че е боса. Спомни си, че Дайан и Филип също бяха боси. Изпъна се, за да облекчи болката в гърба си. Дрехите му бяха раздрани, но той не им обърна внимание, а се втурна към първото свлачище. От далечината се донесе воят на полицейски сирени. Едва не му призля от облекчение, като хукна към тях.

Тогава забеляза Орланда в началото на колоната от коли. Тя гледаше неподвижно към мястото, където преди това се издигаше „Роуз корт“, устните й потрепваха, леки спазми разтърсваха лицето и тялото й и Дънрос си спомни, че през нощта на пожара тя беше също толкова зашеметена и едва не припадна. Побърза да отиде при нея и я разтърси, надявайки се да я извади от шоковото състояние.

— Орланда!

Тя се съвзе.

— О… О… какво… какво…

Дънрос с огромно облекчение видя, че погледът й се избистри, съзря агонията и бликналите й сълзи.

— Всичко е наред. Няма за какво да се притесняваш. Стегни се сега, всичко е наред, Орланда! — каза й той с нежен, но твърд глас, подпря я на капака на една кола и я остави.

— О, Боже! Линк! — извика след него през сълзи. — Линк… Линк е там!

Дънрос веднага спря и се обърна.

— Къде? Къде е?

— В… в апартамента ми. На осмия етаж… на осмия етаж!

Дънрос отново хукна, фенерчето му беше единственото светло петънце в тресавището.

Тук-там вече се срещаха хора, отправили се слепешката към развалините, като затъваха до глезени в калта, оградили в шепи запалени клечки кибрит. Когато Дънрос се приближи до мястото на срутването, сърцето му се преобърна. Усети миризмата на газ. Тя се засилваше с всяка измината секунда.

— Загасете кибрита, за Бога! — изрева той. — Всички ни ще пратите по дяволите!

Видя Кейси.

Полицейската кола се изкачваше с рев нагоре по хълма след пожарната и макар че сирената й виеше, никой в натовареното движение не й правеше път. Армстронг приемаше обажданията по радиото:

— Всички полицейски части и пожарни команди да се насочат към „Коутуол роуд“. Тревога, тревога, тревога! Ново земно свличане в района на По Шан и „Синклер роуд“! Обадилите се съобщиха, че са се срутили „Роуз корт“ и други две дванадесететажни сгради.

— Ама че работа! — промърмори Армстронг. — Внимавай, за Бога! — сопна се той на шофьора, който бе преминал в другото платно и едва не се блъсна в един камион. — Тук завий надясно, мини напряко през „Касъл“ за „Робинсън“ и тръгни по този път за „Синклер“.

Изтощен и със силно главоболие, той се прибираше вкъщи след нов възстановителен сеанс с Брайън Куок, когато чу съобщението за свличането. Спомни си, че на „Синклер роуд“ живее Крос, който му каза, че ще ходи на приема на Джейсън Плъм, като преди това ще провери с Роузмънт някаква следа, и реши да иде да види какво става. Боже, кой ще поеме СИ, ако с Крос се е случило нещо? И дали ще трябва да освободим Брайън, или ще го задържим, или какво?

Нов глас, решителен и спокоен, надделя над силните атмосферни смущения по радиото:

— Говори заместник-началникът на пожарната охрана, Соумс. Извънредно положение от първа степен! — Армстронг и шофьорът затаиха дъх. — Намирам се на кръстопътя на „Синклер“, „Робинсън“ и „Коутуол роуд“, където съм установил щаба си. Извънредно положение от първа степен, повтарям, от първа степен! Веднага да се уведомят комисарят и губернаторът, това е катастрофа от голям мащаб. Предупредете всички болници в колонията да имат готовност. Всички линейки и медицинският персонал да се отправят към района. Ще имаме нужда от незабавна и значителна армейска помощ. Няма ток, така че искаме генератори, кабели и прожектори.

— Боже Господи! — възкликна Армстронг. После рязко се обърна към шофьора. — Натисни газта, за Бога, и побързай!

Колата увеличи скоростта си.

— О, Йан — проплака Кейси, все още със зашеметеното дете на ръце. — Линк е там някъде долу.

— Да, да, знам — надвика той безумния хаос от писъци и викове за помощ, заглушаващи зловещото скърцане на развалините, които продължаваха да се слягат. Наоколо бродеха хора, които не знаеха къде да търсят, откъде да започнат, как да помогнат.

— О, да, но… но Линк. Аз не зн… — тя замълча.

Точно пред тях на склона, недалеч от останките на асансьора, се слегна голяма купчина изкривени греди и раздробени късове бетон и даде началото на нова лавина от камъни надолу по хълма. Дънрос насочи фенерчето си натам и те видяха как асансьорът бе засипан от вълна от падащи отломки и се свлече надолу, оставяйки след себе си пътека от тела.

— О, Боже — изплака Кейси. Детето се вкопчи уплашено в нея.

— Върни се в колата, там ще си в без… — в този момент към тях се втурна някакъв обезумял от тревога мъж, погледна детето в ръцете й, после го грабна и го притисна до себе си, благодарейки сподавено на Бога и на нея.

— Къде, къде я намерихте?

Кейси му посочи вцепенено.

Той погледна объркан мястото, после се отдалечи в нощта, без да скрие сълзите си на облекчение.

— Остани тук, Кейси — каза настоятелно Дънрос всред шума на приближаващите се от всички страни сирени. — Аз ще поогледам набързо.

— Внимавай, моля те. Не ти ли мирише на газ?

— Да, много силно.

Като си светеше с фенерчето, той започна да слиза надолу по развалините, под, над и между отломките, като се хлъзгаше, падаше и пак ставаше. Беше опасно да се върви сред тази несигурна и скърцаща маса. Първото смачкано тяло беше на някаква непозната китайка. Десетина ярда по-надолу попадна на мъж европеец със смазана, почти липсваща глава. Освети набързо с фенерчето пред себе си, но не видя Бартлет сред труповете. Малко по-надолу имаше още две премазани тела, и двете на китайци. Като преодоля гаденето си, той се промъкна под един опасен навес до европееца и като придържаше внимателно фенерчето си, бръкна в джоба му. Шофьорската книжка беше на името на Ричард Пагмайър.

— Боже! — прошепна Дънрос. Миризмата на газ беше много силна. Стомахът му се преобърна, когато от някакви електропроводи долу в ниското бликнаха нови искри. „Всички ще отидем на оня свят, ако тия искри стигнат дотук“ — помисли си той. Измъкна се внимателно от развалините и се изправи в цял ръст, като задиша по-спокойно. След няколко крачки дочу слаб стон. Трябваше му малко време, за да се ориентира, но откри източника и се спусна надолу с разтуптяно сърце. Мушна се много внимателно под един огромен навес от греди и отломъци. Хвана здраво с ръце бетонния отломък. Наблегна с все сила и го отметна настрани. Отдолу се показа мъжка глава.

— Помощ — прошепна тихо Клинкър. — Бог да те поживи, приятелю…

— Чакай малко.

Дънрос забеляза, че човекът е притиснат от огромна греда, която обаче придържаше и бетонните парчета да не се стоварят отгоре му. Освети с фенерчето си наоколо и попадна на счупена тръба. Опита се да я използва като лост, с който да отмести гредата. Една пирамида от камъни се размърда застрашително.

— Можеш ли да се помръднеш? — попита той задъхан.

— Краката ми… краката ми са много зле, но ще опитам — Клинкър се протегна и хвана за едно стърчащо желязо. — Когато кажеш.

— Как се казваш?

— Клинкър. Ърни Клинкър. А ти?

— Дънрос. Йан Дънрос…

— О! — Клинкър извърна с мъка главата си и погледна нагоре, лицето му беше цялото в кръв, косата сплъстена и устните разранени. — Благодаря, тай-пан — каза той. — Когато кажеш.

Дънрос се облегна с цялото си тяло и мощ върху импровизирания си лост. Гредата се повдигна на сантиметър. Клинкър се размърда, но не можа да се помести.

— Още малко, приятел — изпъшка той от остра болка. Дънрос отново натисна. Усети как жилите на ръцете и краката му се изопнаха от напрежението. Гредата се повдигна още малко. Няколко камъчета се отрониха в дупката. Още малко.

— Сега! — подкани той. — Не мога да я задържа…

Мъжът стисна още по-здраво желязото и бавно се изтегли.

При раздвижването му се отрониха нови камъчета. Щом тялото му се освободи, Дънрос отпусна много внимателно гредата и когато тя легна на мястото си, сграбчи Клинкър и го измъкна на свобода. Едва тогава забеляза кървавата диря от липсващото му ляво стъпало.

— Не мърдай, човече — каза той състрадателно, докато старецът лежеше задъхан, почти изгубил съзнание, и се опитваше да не стене от болка. Дънрос разкъса един бинт и му направи груб турникет точно под коляното.

После се изправи в ограниченото пространство и погледна злокобния навес над главата си, опитвайки се да реши какво да прави сега. После дочу грохота и писъка на свличащите се отломъци. Земята се наклони и той се наведе, като закри глава с ръце. Надигна се нова лавина…

80

21:13 часа

Бяха изминали само 16 минути от срутването на „Роуз корт“ и върху обширния район на разрушенията вече имаше много хора. Някои се бяха измъкнали от отломките. Другите бяха спасители, а долу, близо до командния пункт, установен на кръстопътя, се събраха полицейски коли и четири спасителни команди с пожарни, чийто подвижни фарове обливаха със светлина склона. Пожарникари и полицаи си пробиваха трескаво път през развалините. Избухна малък пожар, който беше набързо потушен, тъй като всички съзнаваха опасността от газ. Една линейка с ранени или умиращи замина и пристигаха нови.

Тъмнината създаваше хаос, уличните светлини бяха угаснали, започваше да вали. Преди минута пристигна дивизионният командир на пожарната охрана и повика инженери от газовата компания, а други специалисти бяха изпратени да проверят основите на намиращите се наблизо високи сгради и други постройки и да решат дали не се налага да бъдат евакуирани — и трите редици по „Коутуол“, „Кондуит“ и „По Шан роуд“ бяха под съмнение.

— Боже — прошепна ужасен командирът, — ще са необходими цели седмици да се изровят жертвите и да се разчисти всичко това.

Но стоеше на открито и външно беше въплъщение на спокойствието. Нова патрулна кола зави със сирената си и спря.

— О, здравей, Робърт — поздрави пожарникарят, когато Армстронг се приближи до него. — Да — забеляза той ужаса му — един Бог знае колко хора са погребани под…

— Внимавайте! — изкрещя някой и всички се разбягаха, когато от разрушените горни етажи на „Синклер тауърс“ се откъсна огромно парче железобетон и се стовари на земята. Една от полицейските коли обърна фаровете си нагоре. Сега можеха да видят зяпналите към небето полуразрушени стени. На ръба се люлееше някаква дребна фигурка.

— Пратете някой горе да види какво, по дяволите, става там!

Един пожарникар веднага хукна нататък…

По-нагоре, до бариерата на „Коутуол роуд“ в тъмнината се събираха зрители от съседните сгради, ужасени от възможността от ново свличане, обезумели обитатели, които не знаеха дали да се евакуират, или не. Орланда все още стоеше вцепенена до колата и дъждът, се смесваше със сълзите й. През бариерата се изсипа нова група полицейски подкрепления, които се разпръснаха във верига из тресавището и започнаха да оглеждат терена с мощни прожектори. Един от тях чу вик за помощ и насочи фенерчето си към храсталака, но после промени посоката като видя Рико да маха и вика, а до нея лежаха две неподвижни фигури.

По-долу, на разклонението на „Коутуол“ намали и спря колата на Горнт. Той пренебрегна нарежданията на измъчения полицай, пусна ключовете в ръката му и се втурна нагоре по хълма. Като се приближи до бариерата и видя размера на разрушенията. Горнт се изуми. Само преди минути пи и флиртува тук с Кейси и всичко беше наред. Работата с Орланда беше уредена. После победата му се превърна в поражение и той се нахвърли върху Дънрос, но по някакво чудо си тръгна навреме, а сега всички останали може би са мъртви, погребани в развалините, изчезнали завинаги! Божичко! Дънрос, Орланда, Кейси, Джейсън Бар…

— Дръпнете се от пътя! — извика полицаят. Покрай него притичаха нови санитари и пожарникари с брадвички, прехвърлиха се през дигата от кал, каменни блокове и дървета и се втурнаха към развалините.

— Извинете, сър, но не можете да останете тук.

Горнт се отмести настрани, задъхан от тичането.

— Спасил ли се е някой?

— О, да, разбира се, сигурен съм, че…

— Виждали ли сте Дънрос, Йан Дънрос?

— Кого?

— Тай-пана?

— Не, съжалявам, не съм — полицаят се извърна, за да спре и успокои някакви родители.

Горнт отново извърна поглед към срутването, все още ужасен от огромните му мащаби.

— Божичко — възкликна някакъв глас с американски акцент наблизо.

Горнт се обърна. Всред новодошлите, които се изкачваха с мъка нагоре, забеляза Пол Чой и Винъс Пун. Всички се бяха втренчили смаяно в тъмнината.

— Божичко!

— Какво правиш тук, Пол?

— О, здравейте мистър Горнт! Моят… чичо е някъде там — едва успя да каже Пол Чой. — Боже Господи, виждате ли това?

— Фор Фингър ли?

— Да. Той…

Винъс Пун надменно го прекъсна:

— Мистър Уу ме очаква да обсъдим един филмов договор. Той ще бъде продуцент.

Горнт пропусна тази очевидна измислица, докато умът му усилено работеше. Ако успее да спаси Фор Фингър, старецът може и да му помогне да се отърве от задаващото се поражение на борсата.

— На кой етаж е бил?

— На петия — отговори Винъс Пун.

— Пол, заобиколи откъм „Синклер“ и тръгни нагоре от тази страна на склона. Аз ще тръгна надолу да те пресрещна! Върви!

Младежът хукна, преди Винъс Пун да успее да го спре. Полицаят все още беше ангажиран настрани. Горнт се втурна без колебание към бариерата. Той познаваше добре апартамента на Плъм, който беше на петия етаж — Уу вероятно беше някъде наблизо. В тъмнината не забеляза Орланда от другата страна на пътя.

След като се прехвърли през бариерата, тръгна колкото се може по-бързо, но краката му затъваха в пръстта. На няколко пъти се препъна.

— Айейа, уважаеми сър! — извика той на кантонезки на един санитар с носилка, когото зърна наблизо. — Имате ли резервно фенерче?

— Да, да, заповядайте! — отговори мъжът. — Но внимавайте, пътеката е опасна. Има много духове.

Горнт му благодари и забърза нататък, за да навакса загубеното време. Като се приближи до мястото на фоайето, той спря. Нагоре по хълма, докъдето му стигаше погледът, зееше само грозната наклонена рана на свлачището, широка 100 ярда. По краищата и на трите редици от сгради имаше други застрашени постройки и високи здания, едно, от които още беше в строеж, и при мисълта да бъде затворен в едно от тях му прилоша. Целият „Кондуит роуд“ бе пометен, имаше изкоренени дървета и съборен парапет. Като погледна надолу, Горнт потрепери.

— Това не е възможно — промълви той, като си спомни колко висок и стабилен беше „Роуз корт“ и колко радост му носеше през годините. После съзря светлините на върха на „Синклер тауърс“, сградата, която винаги бе ненавиждал, задето му закрива изгледа — още повече намрази Дънрос затова, че я финансира и я притежаваше. Забеляза, че горният ъгъл липсва и по него премина вълна на задоволство, което бързо се превърна в тъга при мисълта за неговия собствен апартамент на дванадесетия етаж на „Роуз корт“ и приятното време, което бе прекарал с Орланда на осмия етаж на същата сграда, сега превърната в развалини, пълни със смърт.

— Божичко — възкликна на глас Горнт и благослови своя джос. После продължи нататък.

Кейси седеше нещастна на купчина камъни и чакаше. По целия склон в здрачевината работеха спасители, които пристъпваха предпазливо по опасната повърхност и от време на време викаха, а после се ослушваха за отговор от развалините. Тук-там някои отчаяно копаеха и разчистваха отломките, щом намереха някой нов нещастник.

Кейси стана и погледна неспокойно надолу по склона за Дънрос. Той бързо се изгуби от полезрението й, но от време на време улавяше светлината на фенерчето му. От няколко минути обаче и то не се виждаше. Тревогата й нарасна, минутите се влачеха и при всяко наслагване на развалините, страхът й се усилваше. Линк, Линк е някъде там, се набиваше в мозъка й.

„Трябва да направя нещо, не мога само да седя, не, по-добре да седя и да чакам, и да се моля, и да чакам, да чакам Йан да се върне. Той ще го намери…“

Кейси скочи на крака, обзета от внезапен ужас. От средата на склона се откъсна нова лавина от камъни и се спусна надолу, разпръсквайки спасителите, които хукнаха да бягат. След секунда верижната реакция престана и отново настъпи тишина, но сърцето й продължи да тупти. Не се виждаше никаква светлинка от фенерчето на Дънрос, за да й вдъхне увереност.

— О, Господи, дано е добре!

— Кейси? Кейси, ти ли си? — от тъмнината изскочи Горнт и се покатери до нея.

— О, Куилън — възкликна тя и той я прегърна, придавайки й от своята сила. — Моля те, помогни на Лин…

— Дойдох веднага щом разбрах — побърза да я прекъсне той. — Съобщиха по радиото. Божичко, ужасих се, че сте… Въобще не очаквах… Дръж се, Кейси!

— Аз съм… Аз съм добре. Линк е… той е там някъде, Куилън.

— Какво? Но как така? Той…

— Той е бил в ап… в апартамента на Орланда и…

— Може би грешиш, Кейси. Слу…

— Не. Орланда ми каза.

— А? И тя ли се е спасила. — Горнт въздъхна. — И Орланда ли се спаси?

— Да. Беше с мене, наблизо, ей там. Аз видях как стана, Куилън, видях тази отвратителна лавина и как цялата сграда се срути и после хукнах насам, Йан дойде на помощ и Линк е т…

— Дънрос? И той ли се измъкна? — попита Горнт.

— О, да. Да, той сега е там долу. Част от срутената сграда се раздвижи и асансьорът, асансьорът беше пълен с тела. Йан е там долу някъде, търси… търси в случай, че… — Гласът й угасна.

Видя, че Горнт погледна към склона.

— Кой още се спаси?

— Жак, семейство Чен, журналистът, не знам…

Кейси не виждаше лицето му и не можеше да разбере какво мисли.

— Ти съжаляваш ли, че… че Йан е жив?

— Не. Напротив. Накъде отиде?

— Там долу — тя взе фенерчето и му показа. — Ей там, където е разчистено. Не съм го виждала от известно време, но е там някъде. Виждаш ли останките от асансьора? Някъде там.

Сега можеше да види по-добре брадатото му лице с изваяни черти и тъмни очи, но по него не се четеше нищо.

— Остани тук — каза й той. — Тук си в безопасност.

Взе фенерчето, тръгна към развалините, и скоро бе погълнат от тях.

Дъждът се усили, топъл като нощта, и Горнт изплю горчилката от устата си, едновременно вбесен и доволен, че неприятелят му е жив. Повече го искаше жив.

Пътят надолу беше много хлъзгав. Една дъска се заклати и поддаде. Той залитна и си ожули крака, изруга и продължи нататък, като подбираше по-безопасно място.

„Значи Йан, проклетият Дънрос, е излязъл преди сградата да се срути. Този проклетник сякаш е застрахован от злополуки. Божичко! Но не забравяй, че боговете бдяха и над тебе. Не го забравяй…“

Той спря. Някъде наблизо се носеха слаби викове за помощ. Напрегна слух, но не можа да определи посоката. Извика:

— Къде сте, къде сте? — и отново се ослуша. Нищо. Пак огледа колебливо пътя пред себе си. Цялата тази проклета маса може всеки момент да се плъзне стотина фута.

— Къде сте?

Отново нищо и Горнт продължи внимателно надолу, където миризмата на газ ставаше по-силна.

Като се приближи до останките на асансьора, той огледа телата, без да разпознае никое от тях, после продължи нататък и като зави внимателно покрай един ъгъл, се мушна под някакъв навес. Изведнъж го заслепи светлина от фенерче.

— Куилън, какво, по дяволите, правиш тук? — попита Дънрос.

— Теб търся — отвърна мрачно Горнт, като насочи фенерчето си към него. — Кейси ми каза, че си играеш на криеница.

Дънрос се беше облегнал на купчина камъни, за да си поеме дъх, ръцете му бяха раздрани и окървавени, дрехите на парцали. Когато този участък от развалини се раздвижи, входът към кухнята се стесни. Дънрос се втурна да се спасява, фенерчето падна от ръката му и когато лавината отмина, той се оказа в капан заедно е Клинкър. Трябваше да напрегне цялата си воля, за да не се паникьоса в тъмнината. Търпеливо опипа с ръце наоколо, за да намери фенерчето. И когато беше готов да се откаже, пръстите му го напипаха. Щом се сдоби пак със светлина, страхът му го напусна. Фенерчето му посочи друг път навън. Той изгледа Горнт и му се усмихна едва-едва:

— Съжаляваш ли, че не съм мъртъв?

Горнт сви рамене и му се усмихна по същия гаден начин:

— Да. Джос. Но скоро и това ще стане.

Навесът изскърца и леко помръдна и той го освети с фенерчето си. Двамата мъже затаиха дъх. Навесът се намести с въздишка.

— Съвсем скоро, ако не побързаме да се измъкнем оттук.

Дънрос се изправи и изстена, прерязан от остра болка в гърба.

— Не си ранен, надявам се? — попита Горнт.

Дънрос се изсмя и се почувства по-добре, страхът да не бъде погребан жив вече отмираше.

— Не. Ще ми помогнеш ли?

— Какво?

Дънрос насочи фенерчето си към отломките. Едва сега Горнт видя Клинкър.

— Озовах се тук, докато се опитвах да го спася.

Горнт веднага се притече на помощ, клекна и започна да размества отломките, за да разшири изхода.

— Казва се Клинкър. Краката му са премазани, едното му стъпало липсва.

— За Бога! Дай да ти помогна!

Горнт хвана по-здраво дъската и я отмести, после скочи в кухината. След секунда се извърна и погледна към Дънрос:

— Съжалявам, нещастникът е мъртъв!

— О, Боже! Сигурен ли си?

Горнт повдигна стареца като кукла и го изнесе навън.

— Горкият човечец!

— Джос. Каза ли къде се е намирал в сградата? На кой етаж? Имало ли е някой с него?

— Мърмореше, че бил пазач и живеел под зданието, а също и за някаква си Мейбъл или нещо подобно.

Горнт огледа с фенерчето си наоколо.

— Ти не си ли чул нещо или някой?

— Не.

— Да го изнесем оттук — предложи решително Горнт. Вдигнаха го. Излязоха навън, на сравнително по-безопасно място и спряха да си поемат дъх. Наблизо имаше неколцина санитари с носилки. Дънрос им махна.

— Ние ще го отнесем, уважаеми господине — каза единият. Нагласиха тялото на носилката и бързо го отнесоха.

— Куилън, преди да се върнем при Кейси. Тя каза…

— За Бартлет ли? Да, разбрах, че бил у Орланда — Горнт го погледна. — Апартаментът й беше на осмия етаж.

Дънрос погледна надолу по склона. Имаше повече светлинки отпред.

— Къде ли може да се намира сега?

— Сигурно е мъртъв. От осмия етаж?

— Да. Но къде?

Горнт огледа склона.

— Не мога да видя оттук. Може и да позная нещо, но се съмнявам. Трябва да е, трябва да е там долу, почти до „Синклер роуд“.

— Може да е жив, в някоя кухина. Да идем да видим.

Лицето на Горнт се изкриви в любопитна усмивка.

— Ти се нуждаеш от него и от сделката ви, нали?

— Не, не и сега.

— Глупости — Горнт се покатери на една издатина. — Кейси! — извика той, като образува фуния с ръцете си. — Ние слизаме надолу! Върни се до бариерата и чакай там!

Чуха слабия й отговор:

— Добре, внимавайте!

— Добре, Гунга Дин, щом ще си играем на герои, дай да го правим, както трябва. Аз водя — каза кисело Горнт и тръгна.

Дънрос имаше нужда от него и затова го последва, макар че Горнт все повече го дразнеше. Излязоха на открито. После заслизаха надолу по склона. От време на време попадаха на тяло или части от тела, но никого не разпознаха. Подминаха няколко души, обезумели роднини на изчезнали в разрушенията или пък оцелели, които неистово ровеха или се опитваха да извадят с ръце или с някакво парче дърво всичко, което успяваха да намерят.

В подножието на хълма Горнт спря и внимателно огледа развалините с фенерчето си.

— Има ли нещо? — попита Дънрос.

— Не — Горнт зърна някакви мръсни завеси, които можеха да бъдат и от апартамента на Орланда, но той от две години не бе ходил там. Фенерчето му трепна.

— Какво има?

— Нищо.

Горнт се закатери нагоре, търсейки някакви следи от апартамента на Орланда или „Ейжън пропъртис“ на петия етаж.

— Това може да е от мебелировката на Плъм — каза той. Диванът беше разцепен на половина и от него стърчаха пружини.

— Помощ! Помогнете за Бога!

Слабият вик на кантонезки дойде някъде от средата на този участък. Горнт веднага запълзя нататък, тъй като му се стори, че разпозна гласа на Фор Фингър, Дънрос го следваше плътно, над, под или покрай отломките. Всред купчина по-малки парчета откриха възрастен китаец, изплескан и целият покрит е прах. Той седеше сред развалините и се оглеждаше смутен наоколо, видимо невредим. Когато Горнт и Дънрос го приближиха, той направи гримаса, като примижаваше срещу светлината на фенерчетата им.

Те изведнъж го познаха, както и той тях. Това беше Смайлър Чинг, банкерът.

— Какво е станало, уважаеми господа? — попита той на лош кантонезки.

Горнт му обясни накратко и мъжът въздъхна:

— За Бога, това е невъзможно! Аз жив ли съм? Настина ли съм жив?

— Да. На кой етаж бяхте, Смайлър Чинг?

— На дванадесетия — бях в хола. Гледах телевизия — Смайлър Чинг разрови паметта си и устните му се разтегнаха в нова гримаса. — Тъкмо показваха малката лъжкиня, Винъс Пун, и после… после откъм „Кондуит роуд“ се чу оглушителен шум. След това се събудих тук, само преди няколко минути, събудих се тук.

— Кой беше с вас в апартамента?

— Моята ама. Първата жена беше отишла да играе ма-джонг!

Старецът се изправи внимателно, опипа крайниците си и се изкиска:

— Айейа, за Бога, това е някакво чудо, тай-пан и втори тай-пан! Боговете явно ме покровителстват и аз ще си възвърна банката и отново ще забогатея, и ще стана съдия в „Търф клъб“. Айейа! Ама че джос!

Той отново опипа стъпалата и краката си, после бавно се изправи и се отправи на по-безопасно място.

— Ако тринайсетият е тук, значи осмият е малко по-нататък — обади се Дънрос и посочи с фенерчето си.

Горнт кимна с изопнато лице.

— Щом това дърто копеле е оцеляло, значи и Бартлет може да е жив.

— Може. Да проверим.

81

23:05 часа

Един военен камион зави нагоре в силния дъжд, разплиска калта и спря до щаба. От него наскачаха ирландски гвардейци в работни облекла и дъждобрани, някои с пожарникарски брадвички. Чакаше ги млад офицер.

— Вървете там горе, сержант. Ще работите със старшина О’Конър! — той посочи с офицерското си бастунче към дясната страна на свлачището; униформата, дъждобранът, ботушите и панталоните му бяха целите в кал. — Никакво пушене, има изтичане на газ и побързайте!

— Къде е рота „Алфа“, сър?

— Нагоре към „По Шан“. „Делта“ е на половината път. На „Коутуол“ имаме медпункт. Аз отговарям на 4-и канал. Вървете!

Гвардейците се вторачиха в разрушенията.

— Слава на Бога — промърмори някой. Втурнаха се след сержанта си. Офицерът се върна в щаба и вдигна полевия телефон.

— Рота „Делта“, тук щабът. Докладвайте.

— Открихме четири тела, сър, и двама ранени. Вече стигнахме до половината на хълма. Ранените са китайка на име Куанг, с множество счупвания, но без опасност за живота, и съпругът й, който е само малко поуплашен.

— На кой етаж са били?

— На петия. Изглежда са ги спасили дебелите напречни греди. Изпратихме ги в медпункта на „Коутуол“. Чуваме някой, който е затрупан надълбоко, но не можем да стигнем до него. Пожарникарите не могат да използват оксиацетиленови горелки. Има много газ. Това е всичко засега, сър.

— Продължавайте — офицерът се извърна и рязко нареди на един ординарец. — Иди подгони ония типове от газовата компания и виж защо, по дяволите, се бавят. Кажи им да се размърдат!

— Слушам, сър.

Той превключи на друг канал.

— Медпункт „Коутуол“, тук е щабът. Какъв е резултатът?

— 14 трупа досега, господин капитан, и 19 ранени, някои много тежко. Опитваме се колкото може по-бързо да установим имената им. Сър Дънстън Бар, когото току-що извадихме, има само счупена китка.

— Продължавайте! В полицията са организирали служба за изчезналите лица — на канал 16. Дайте им всички имена, на мъртви, ранени, всички, и то колкото може по-бързо. Тук има доста разтревожени хора.

— Слушам, сър. Носи се слух, че сме щели да евакуираме целия район.

— В момента този въпрос се обсъжда от губернатора, комисаря и началника на пожарната.

Офицерът разтри уморено лицето си, после се втурна да пресрещне друг пристигащ камион с войници от Инженерния корпус и мина покрай губернатора, комисаря и началника на пожарната охрана, които стояха до централния щаб под козирката на „Синклер тауърс“. От една кола слезе белокос инженер — топограф от отдел „Обществени сгради“ и забърза към тях.

— Добър вечер, сър — поздрави той неспокойно. — Проверихме всички здания от „По Шан“ дотук. Препоръчвам ви евакуация на 19 сгради.

— Мили Боже — избухна сър Джефри. — Да не би цялата тази проклета планина да се срути?

— Не, сър. Но ако дъждът продължи, може да има ново свличане. Те са доста характерни за района — инженерът посочи в тъмнината. — През 1941 и 1950 пострада „Бонъм“, през 1959 беше голямото свличане върху „Робъртсън“ на „Литън роуд“, списъкът е безкраен, сър. Настоявам за евакуация.

— На кои сгради?

Мъжът подаде списъка на губернатора, после махна към трите улици в тъмнината:

— Боя се, че ще бъдат засегнати повече от 2000 души.

Всички въздъхнаха. Погледите се отправиха към губернатора. Той прочете списъка и погледна към хълма. Свлачището доминираше над всичко, а над него се мержелееше планинският масив.

— Много добре, евакуирайте — каза сър Джефри. — Но, предупредете хората си изтеглянето да става организирано, без паника.

— Слушам, сър — инженерът бързо се отдалечи.

— Не бихме ли могли да получим още хора и техника, Доналд?

— Съжалявам, в момента не, сър — отговори полицейският комисар. — Боя се, че сме разпръснати на доста места. Има едно голямо свличане в Каулуун, друго в Куинтон — затрупани са 80 колиби на нелегални заселници, има вече 44 загинали, 20 деца.

Сър Джефри погледна към хълма.

— Божичко! — промълви той. — Сега, след като Дънрос ни осигури помощта на Тип Ток, си помислих, че неприятностите ни ще свършат, поне за тази вечер.

Началникът на пожарната поклати глава с измъчено лице:

— Боя се, че те едва сега започват, сър. По наша преценка там трябва да има повече от сто затрупани — и с усилие добави. — Ще ни трябват седмици да претърсим всичко това, ако въобще успеем.

— Да — губернаторът отново се поколеба, после решително продължи. — Отивам до Коутуол. Ще се обаждам на 5-и канал.

Тръгна към колата си. Адютантът му отвори вратата, но той се спря. Роджър Крос и Съндърс се връщаха от голямата пукнатина на „Синклер роуд“, там, където бе — пропаднал таванът на подземния канал.

— Някакъв късмет?

— Не, сър. Успяхме да влезем в канала, но 50 ярда навътре той е затрупан. Въобще не може да се проникне в „Роуз корт“ по този начин — отговори Крос.

Когато „Роуз корт“ се срути и събори част от горните четири етажа на „Синклер тауърс“, Крос беше недалеч от мястото, на 70 ярда оттук. След като дойде на себе си, той си помисли първо за Плъм, после за Суслов. Руснакът беше по-близо. Когато стигна до тъмното фоайе на „Синклер тауърс“, от него вече излизаха ужасените му обитатели. Крос ги разбута настрани и си проби път с ругатни до най-горния етаж, като си светеше с малко фенерче. Тридесет и втори апартамент беше почти изчезнал, прилежащата задна стълба бе отнесена три етажа по-надолу. Докато се взираше в тъмнината, му стана ясно, че ако Суслов е бил заварен тук или с Клинкър, той неминуемо е мъртъв — единственият възможен изход за бягство бе подземният канал.

След като слезе на партера, Крос мина отзад и се промъкна през тайния вход. Долу течеше поток вряла вода. Побърза да отиде до мястото, където бе пропаднал таванът на тунела. От пукнатината преливаше вода. Повече от доволен, защото вече беше уверен, че Суслов е мъртъв, Крос отиде до най-близкия телефон, обяви тревога и попита за Съндърс.

— Да? О, здравей, Роджър.

Каза му къде се намира и какво се бе случило и добави:

— Суслов беше при Клинкър. Моите хора казват, че не е излизал оттам, значи е затрупан. И двамата трябва да са затрупани. Няма начин да са живи.

— По дяволите! — продължително мълчание. — Идвам веднага.

Крос отново излезе навън и се зае да организира евакуацията на „Синклер тауърс“. При падането на ъгловите апартаменти бяха пострадали три семейства от горните етажи, седем души бяха загинали, включително и две деца, а други четирима умираха. Когато пристигнаха губернаторът и Съндърс, пак отидоха до пукнатината на тунела да видят дали няма да могат да влязат през него.

— Няма как да влезем оттам, сър Джефри. Целият канал се е срутил и според мен е загубен завинаги, сър — Крос ликуваше вътрешно от прекрасното разрешение на проблема, което само му се предостави.

Съндърс беше много кисел.

— Много жалко! Да, ама че лош късмет, наистина. Загубихме много ценен агент.

— Наистина ли мислите, че Суслов щеше да ви каже кой е бил Артър? — попита сър Джефри.

— О, да — отвърна уверено Съндърс. — Ти какво ще кажеш, Роджър?

— Да — Крос едва се въздържаше да не се засмее. — Да, сигурен съм.

Сър Джефри въздъхна:

— Ще имаме доста дипломатически разправии, ако Суслов не се върне на „Иванов“.

— Вината не е наша, сър — обади се Съндърс. — Това са изключителни обстоятелства.

— Съгласен съм, но вие знаете каква ксенофобия изпитват Съветите. Бих се обзаложил, на каквото и да е, че те ще решат, че сме го затворили и го разпитваме. Трябва бързо да го намерим, него или тялото му.

— Слушам, сър — Съндърс повдигна яката си, за да се предпази от дъжда. — Ами какво да правим с отплуването на „Иванов“!

— Какво предлагате?

— Роджър?

— Предлагам веднага да им се обадим и да съобщим на Бородинов за случилото се и, че можем да отложим отплуването им, ако пожелаят. Ще изпратя кола да го доведе заедно с още някой от хората му, за да помогнат в търсенето.

— Добре. Аз ще отида за малко до Коутуол.

Погледаха го как се отдалечава, после минаха на завет зад сградата. Съндърс се загледа в организирания хаос.

— Няма начин още да е жив, нали?

— Не.

Пристигна един измъчен полицай.

— Ето последния списък на загиналите и спасените — младежът подаде листа на Крос и бързо добави — от Радио Хонконг може всеки момент да изпратят Винъс Пун, сър. Тя е горе, на Коутуол.

— Добре, благодаря — Крос прегледа набързо списъка. — Божичко!

— Да не би да са открили Суслов?

— Не. Но сред загиналите има доста наши познати — подаде му листа. — Ще се обадя на Бородинов, а после ще се върна в района на Клинкър.

Съндърс кимна, загледан в списъка. Двадесет и осем спасени, седемнадесет загинали, чиито имена нищо не му говореха. Сред последните беше и Джейсън Плъм…

На кея, където беше привързан „Иванов“, по пасарелите се разминаваха тежко кулита, натоварени с последните товари и екипировка. Поради извънредното положение полицейското наблюдение беше сведено до минимум. Суслов мина незабелязан покрай полицаите, маскиран под огромна шапка на кули, с подобна блуза и панталони и бос като останалите, и се качи на палубата. Щом го видя, Бородинов бързо го поведе към каютата му. След като вратата се затвори зад тях, той избухна:

— За Бога, другарю капитан, почти ви бях отписал. Трябва да от…

— Млъкни и слушай — Суслов дишаше запъхтяно, все още потресен. Надигна бутилката с водка и отпи глътка алкохол, като едва не се задави. — Радиостанцията поправена ли е?

— Да, почти, да, готова е, с изключение на свръхсекретния шифровчик.

— Чудесно — разказа му разтреперан какво се беше случило. — Не знам как успях да се измъкна, но се опомних едва на средата на хълма. Хванах такси и стигнах дотук.

Отпи нова глътка алкохол за подкрепа, поразен от чудотворното си избавление от смъртта и от Съндърс.

— Слушай, за всички останали аз съм още в „Роуз корт“, мъртъв или изчезнал — каза той, планът току-що изникна в главата му.

Бородинов го изгледа:

— Но, другарю капи…

— Иди до полицейското управление да съобщиш, че не съм се върнал — и попитай дали не можем да отложим отплуването. Ако кажат не, вдигаме котва. Ако се съгласят, ще го отложим, ще останем един ден и после със „съжаление“ ще си тръгнем. Разбра ли?

— Тъй вярно, другарю капитан, но защо?

— После ще ти кажа. Междувременно се погрижи и всички останали на борда да мислят, че съм изчезнал. Разбра ли?

— Тъй вярно.

— Никой не трябва да влиза в каютата ми, докато не излезем в международни води. Момичето на борда ли е?

— Да, в другата каюта, както наредихте.

— Добре — Суслов се замисли за нея. Можеше да я върне обратно на брега, тъй като вече се водеше „изчезнал“ и щеше да си остане такъв. Или да се придържа към плана си. — Продължаваме по плана. По-безопасно е. Когато от полицията съобщят, че съм изчезнал — както винаги, агентите на СИ бяха по петите ми, така че там знаят, че съм бил при Клинкър, — само й кажи, че отплуването се отлага, да си стои в каютата, докато не „се върна“. Върви.

Суслов заключи вратата зад него, преизпълнен с облекчение, и пусна радиото.

„Сега можеше да изчезне. Съндърс не би могъл да издаде един мъртвец. Лесно щеше да убеди Центъра да му разреши да прехвърли задълженията си в Азия на някой друг, а сам той да приеме друга самоличност и друга задача. Можеше да каже, че поради докладите на А. М. Г. е необходимо нов човек да започне работа с Крос и Плъм — ако са още живи — помисли Суслов. — По-добре и двамата да са мъртви. Не, не и Роджър. Роджър е прекалено ценен.“

Преизпълнен с щастие и увереност, каквито от години не бе изпитвал, отиде в банята.

Суслов се усмихна на отражението си в огледалото. Очакваха го нови места и нова задача за изпълнение под ново име и с повишение, докато само преди час бе изправен пред катастрофа. Може да взема и Вертинска със себе си в Отава.

Започна да се бръсне. Когато Бородинов се върна с полицейското разрешение за отлагане на отплуването им, той едва позна Григорий Суслов без брада и мустаци.

82

23:40 часа

Бартлет беше на 20 стъпки дълбочина, под мрежа от преплетени греди, които придържаха отломките да не се стоварят върху него. Когато преди около три часа лавината връхлетя върху „Роуз корт“, той стоеше на прага на кухнята на Орланда, пиеше ледена бира и гледаше към града. Беше се изкъпал и облякъл, чувстваше се прекрасно и чакаше Орланда да се върне. Усети, че пропада, светът се преобърна, подът се издигна нагоре, звездите бяха долу, градът горе. Ослепителна експлозия го остави без дъх, и той пропадна завинаги в тази вертикална яма.

В гробницата беше тъмно и всичко го болеше. Не можеше да проумее какво се случи, нито къде се намира. Когато съзнанието му се проясни окончателно, той се огледа наоколо, но не можа да разбере до какво се докосват ръцете му. От тъмното затворено пространство му се гадеше. Изправи се на крака, олюлявайки се, и си удари главата в едно стърчащо парче бетон, част от бившата външна стена, политна зашеметен назад и падна на меко върху останките на един фотьойл. След известно време съзнанието му се проясни, но го боляха и главата, и ръцете, и тялото. Погледът му се спря на фосфоресциращите цифри на часовника му. Взря се в тях. Часът беше 11.41.

„Помня, че… какво помня?“

— Хайде, за Бога — промърмори той, — сети се! Стегни се. Къде, по дяволите, бях?

Огледа тъмнината с нарастващ ужас. Неясни очертания на греди, бетонни късове и остатъци от мебели. Малкото, което можеше да види, му бе непознато. Някаква лъскава повърхност отрази дошла незнайно откъде светлина. Беше разбита фурна. Бартлет изведнъж си спомни:

— Бях в кухнята — възкликна той на глас. — Точно така, а Орланда бе излязла току-що, преди час, не, по-малко, половин. Значи е било към девет, когато… когато се е случило това, каквото и да е то. Земетресение? Или какво?

Опипа внимателно крайниците и лицето си, като при всяко движение в дясното рамо го пробождаше остра болка.

— По дяволите — изруга Бартлет, разбирайки, че е изкълчено. Лицето и носът му бяха ожулени и горяха. Трудно дишаше. Всичко останало като че ли беше наред.

— Добре си, можеш да дишаш, да виждаш, да… — замълча и започна да опипва наоколо, намери малък камък, вдигна го внимателно и го пусна. Чу чукването и сърцето му заби. — И да чуваш. Сега какво се случи, по дяволите? Божичко, напомня ми за Айво Джайма.

Отпусна се назад.

— Ето какво трябва да правите — учеше ги старият сержант, — ако попаднете в ров или ви зарие експлозия, лягате и размърдвате проклетата си кратуна. Първо се уверявате, че можете да дишате свободно. После почнете да риете дупка или да правите каквото искате, но трябва да можете да дишате, това първо, след това проверявате крайниците и слуха си, за зрението става ясно веднага. Лягате и си събирате акъла и няма да се паникьосвате. Паниката ще ви убие. Намирал съм затрупани след четири дни, които се чувстваха много удобно в дупките си. Стига да можете да дишате, виждате и чувате, спокойно ще преживеете цяла седмица. По дяволите, четири дни не е нищо. Но съм намирал и идиоти, които само за един час бяха затънали в кал, или в собствената си бълвоч от страх, или бяха били кратуните си до безсъзнание в някое проклето желязо, докато ние сме били само на няколко фута от тях, и ако си бяха лежали спокойно и тихо там, както ви казах, щяха да ни чуят и да извикат. По дяволите! Ако някой от вас, копелета, се паникьоса, докато е затрупан, може да се счита за мъртъв. Сто процента! Аз самият съм бил погребан петдесетина пъти. Без паника!

— Без паника. Точно така, сър! — произнесе гласно Бартлет и се почувства по-добре, благославяйки стария сержант. Веднъж, по време на онзи ад хангарът в Айво Джайма, който строеше, бе бомбардиран и хвърлен във въздуха и той остана под развалините. Когато почисти пръстта от очите, устата и ушите си, го обзе паника и той се нахвърли към дупката, но си спомни думите: Не се паникьосвай, и спря. Осъзна, че трепери като страхливо куче пред камшик, но надмогна ужаса си. След като преодоля страха и установи, че е невредим, той се огледа внимателно. Бомбардировката беше през деня, така че можеше да вижда добре и забеляза начин да се измъкне. Но си спомни указанията и реши благоразумно да изчака. Много скоро дочу гласове. Извика, като пазеше гласа си.

— Още нещо, което се подразбира от само себе си, пазете гласа си, ясно ли е? Не преграквайте още първия път, като чуете помощ наблизо. Бъдете търпеливи. Едни приятелчета така бяха прегракнали от викане, че съвсем си бяха загубили гласовете, когато ги приближихме и ги подминахме. Набийте си го в чутурите, че трябва да ни помагате да ви открием. Не се паникьосвайте! Ако не можете да викате, чукайте с нещо, вдигайте шум по някакъв начин, но ни дайте знак и ние ще ви измъкнем, стига още да дишате — една седмица не е много, издържа се. Вие, копелета, и без това имате нужда от диета…

Бартлет напрегна всичките си сетива. Чуваше как развалините се наместват. Наблизо капеше вода, но никакъв звук от човешко присъствие. После долетя слабият вой на полицейска сирена, който затихна. Уверил се, че помощта не е далеч, той зачака. Сърцето му биеше нормално. Отпусна се назад и благослови стария сержант. Казваше се Спърджън, Спърджън Роуч, и беше негър.

„Трябва да е било земетресение. Дали се е срутило цялото здание или само от нашия етаж нагоре? Може и самолет да се е блъснал в него… По дяволите, не, щях да чуя шума при приближаването. Не е възможно да се срути цяло здание, не и според строителните правила, но, хей, тук е Хонконг и май не всички, предприемачи се съобразяват с правилата, понякога изклинчват, не използват първокачествена стомана или бетон. Божичко, ако изляза, не, когато изляза…“

Това беше друго нерушимо правило на стария сержант:

— Никога не забравяйте, че докато дишате, ще се измъкнете, ще се измъкнете…

„Разбира се. Като изляза оттук, ще намеря стария Спърджън и ще му благодаря и ще съдера нечий задник в съда.

Кейси със сигурност… а, Кейси, толкова се радвам, че не е попаднала в този ад, нито пък Орланда. Те и двете… Божичко, възможно ли е и Орланда да е била затрупана…“

Развалините пак започнаха да се наместват. Бартлет чакаше с разтуптяно сърце. Сега виждаше малко по-добре. Над него имаше някаква смесица от стоманени греди и тръби, полузабити в назъбени бетонни късове, кухненски съдове и натрошени мебели. Подът, на който лежеше, беше също толкова неравен. Дупката беше малка и едва можеше да се изправи. Не можа да докосне с протегнатата си здрава ръка импровизирания таван. Клекна и отново протегна ръка, после стана и започна да опипва наоколо, ужасен от ограниченото място.

— Не се паникьосвай — произнесе той на глас. Обследва с ръце пространството, в което се намираше, като се блъскаше в издатините.

— Около шест на пет фута — констатира високо Бартлет, окуражен от собствения си глас.

— Не се страхувайте да говорите на глас — учеше ги Спърджън Роуч.

Вниманието му отново бе привлечено от фурната, в която се отразяваше светлината.

„Щом като съм близо до нея, значи съм още в кухнята. А къде се намираше фурната спрямо останалите мебели? — Бартлет седна и се опита да възстанови плана на апартамента в ума си. — Фурната беше вградена в стената срещу голямата кухненска маса и срещу прозореца, близо до вратата, а огромният хладилник беше до вратата и от другата страна на…

По дяволите, щом съм в кухнята, значи има храна и бира и лесно мога да преживея цялата седмица! Да можех само да намеря някаква светлина! Дали нямаше фенерче? Или кибрит? Кибрит и свещ? Ей, чакай малко, разбира се, че имаше фенерче на стената до хладилника! Тя каза, че бушоните все изгаряли, а понякога спирали и тока и… и разбира се, че имаше и кибрит в чекмеджето, и то доста, когато тя запали газта. Газ.“

Бартлет помириса въздуха. Носът му беше ожулен и запушен и той, се опита да го прочисти. Отново помириса. Не усети газ. Като се ориентираше по фурната, Линк опипа наоколо, сантиметър по сантиметър. Нищо не намери. След още половин час пръстите му напипаха някакви консерви с храна, после бира. Скоро разполагаше с четири кутии. Все още студени. Отвори една и се почувства много по-добре. Отпиваше икономично — знаеше, че може да му се наложи да чака с дни. Беше доста зловещо, развалините скърцаха, не знаеше къде точно се намира, от време на време се отронваха камъчета, капеше вода, отвсякъде се чуваха странни смразяващи звуци. Рязко изскърца напречна греда, изтормозена от хилядите тонове върху нея, и се отмести на сантиметър. Бартлет затаи дъх. Движението спря. Той продължи да отпива от бирата.

— А сега, дали да чакам, или да се опитам да се измъкна? — попита се той неспокойно.

Спомни си как отбягваше този въпрос старият Спърджън.

— Зависи, момче. Зависи — все казваше той.

Ново изскърцване. У него отново започна да се надига паника, но той я овладя.

— Нека направим равносметка — произнесе на глас Бартлет, за да се самоуспокои. — Имам провизии дори за три дни. В добра форма съм и мога да издържа три-четири дни, но ти, ти, копеле — обърна се той към развалините, — ти какво ще направиш?

Гробницата не му отговори…

Ново смразяващо изскърцване. После далече отгоре, някъде отдясно се донесе слаб глас. Бартлет легна и сви ръце около устата си:

— Помощ! — извика предпазливо той и се ослуша. Гласовете още се чуваха. — Помощ!

Изчака, но тишината беше бездънна. Продължи да чака. Нищо. У него започна да се надига разочарование.

— Спри и чакай!

Минутите се влачеха бавно. Водата капеше по-силно, много по-силно отпреди.

„Сигурно пак е заваляло. Божичко! Обзалагам се, че е било земно свличане. Разбира се, не помниш ли пукнатините по пътищата? Проклето свлачище! Кой ли още е бил затрупан? Ама че бъркотия!“

Откъсна лента от ризата си и завърза един възел. Така можеше да отброява дните. По един възел за всеки ден. Когато главата му се проясни първия път, часовникът му показваше 11.45, а сега беше 12.10.

Пак наостри уши. Отново дочу слаби гласове, но по-близки. Китайски.

— Помощ!

Гласовете замлъкнаха. После в отговор се чу слабо:

— Къде сте, айейа?

— Тук долу! Чувате ли ме?

Тишина, после още по-слабо:

— Къде сте?

Бартлет изруга, взе празната бирена кутия и започна да удря с нея по една греда. Спря и се ослуша. Нищо. Пак седна.

— Може би са отишли за помощ — протегна ръка и докосна нова кутия с бира. Потисна непреодолимия импулс да я отвори. — Не се паникьосвай и бъди търпелив. Помощта е близо. Най-доброто, което мога да направя, е да чакам и…

В този момент земята се огъна и се надигна от налягането с оглушителна какофония, защитните греди над него се размърдаха застрашително, засипа го лавина от камъчета. Бартлет покри глава с ръце и се сви назад, за да се предпази колкото може. Скърцането и наместването сякаш продължиха цяла вечност. После спряха. Сърцето му биеше силно, гърдите го стягаха, устата му беше пълна с горчилка от прах. Той я изплю и потърси бирата. Беше изчезнала. Заедно с консервите. Бартлет изруга, после внимателно повдигна глава и едва не се удари в снижилия се таван на гробницата си. Сега можеше да докосне и него, и стените, без да става. Съвсем спокойно.

После дочу съскащия звук. Стомахът му се преобърна. Протегна ръка и усети слабата струя. Вече помирисваше газта.

— По-добре да изчезваш оттук, приятелче — промърмори ужасен той.

Ориентирайки се, доколкото може в тъмнината, Бартлет се измъкна от дупката си. След като се раздвижи и предприе нещо, се почувства по-добре.

Тъмнината го потискаше и пътят му нагоре беше труден. Не можеше да се движи по права линия. Понякога трябваше да се отклонява и отново да слиза надолу, наляво и после надясно, малко нагоре и после пак надолу под някаква вана, над нечие тяло или части от тяло, чуваше стенания, а веднъж и гласове много далеч от него.

— Къде сте? — извика той и почака малко, после продължи да пълзи, сантиметър по сантиметър, търпеливо, без да се паникьосва. След малко попадна в достатъчно голяма дупка, за да се изправи. Но не стана, само полегна там, задъхан и изтощен. Тук беше по-светло. Когато дишането му се нормализира, погледна часовника си. Събра сили и продължи, но пътят му нагоре бе отново блокиран. Свърна в друга посока, но и тук спря. Провря се под една счупена напречна греда и продължи да пълзи. Пак задънен изход. Върна се с мъка назад и опита в друга посока. И още една, никъде не намери достатъчно място да се изправи, загуби напълно ориентир, не знаеше дали не отива по-надълбоко в развалините. Спря да си почине във влажната дупка, гърдите му туптяха, главата му пулсираше, пръстите, краката и лактите му кървяха.

— Не бързай, приятел — каза на глас. — Почини си и после отново…

83

Понеделник

00:45 часа

Войниците си подбираха внимателно път с фенерчета по наклонената неравна и опасна повърхност на този участък и викаха: „Има ли някой?“, а после се ослушваха. Мнозина около тях вършеха същото — войници, полицаи, пожарникари, обезумели хора — пръснати нагоре и надолу по хълма.

Беше много тъмно, волтовите дъги долу не можеха да достигнат с лъчите си дотук, по средата на разрушенията.

— Има ли някой? — извика един войник, ослуша се, после направи няколко крачки. Друг войник вляво от него по редицата се спъна и падна в една дупка. Беше много уморен, но се засмя на себе си и полежа там за момент, после извика към земята:

— Има ли някой? — понечи да се изправи, но се вкамени и се заслуша. После пак легна и повтори — Чувате ли ме? — като се заслуша внимателно.

— Дааа… — долетя слаб, много слаб отговор. Войникът възбудено се изкатери от дупката.

— Господин сержант! Господин сержант! Сахиб!

На петдесетина ярда от него, на края на разрушенията стояха Горнт и младият лейтенант, който ръководеше спасителните операции в този участък. Те слушаха новините по малък транзистор:

— … кораби из колонията. А ето и още един репортаж от „Коутуол роуд“ — последва кратка пауза, а после се чу добре познат глас и младежът се усмихна в себе си.

— Добър вечер. Аз съм Винъс Пун и предавам на живо от най-голямата катастрофа, постигнала колонията.

В гласа й се долавяше трепет и младият лейтенант си спомни смелото й и сърцераздирателно описание на огромния пожар в Абърдийн, в който тя самата бе пострадала. Вълнението му нарасна.

— „Роуз корт“ на „Коутуол роуд“ вече не съществува. Високата, дванадесететажна кула от светлина, която служеше за ориентир на цял Хонконг, се превърна в ужасна купчина камъни. Моят дом го няма. Тази вечер Всемогъщият повали с един пръст кулата ведно с нейните обитатели, между които беше и моята вярна gan sun, отгледала ме от рождение…

— Сър — извика сержантът от средата на свлачището, — там има някой!

Офицерът и Горнт мигновено се спуснаха към него.

— Мъж или жена?

— Мъж, сахиб! Май каза, че името му било Бартър или нещо подобно…

На „Коутуол роуд“ Винъс Пун беше център на вниманието, осветена от прожекторите на няколко подвижни радио и телевизионни екипа. Продължаваше да чете сценария, който бе пъхнат в ръката й, като го променяше тук-там, снижаваше и повишаваше глас, оставяше сълзите да напират в очите й — макар и не чак толкова, че да развалят грима й — и описваше катастрофата по такъв начин, че на слушателите й им се струваше, че са там с нея на хълма, от което ги полазваха студени тръпки и те благодаряха на своя джос, че този път смъртта ги е отминала и че и те, и близките им са в безопасност.

— Дъждът продължава да вали — шепнеше Винъс Пун в микрофона. — Вече е установено, че в разрушените при падането на „Роуз корт“ горни етажи на „Синклер тауърс“ са загинали седем души, от които четири деца, трима китайци, един англичанин, а много други остават погребани… — сълзите вече преливаха от очите й. Тя замълча и зрителите също затаиха дъх.

В началото едва не си оскуба косите при мисълта, че е загубила апартамента си с всичките си дрехи и бижута и с новото палто от норка. Но после си спомни, че истинските й бижута са в безопасност при бижутера, където им правеха нов обков — подарък от стария й любовник Куанг, — а новото й палто е на поправка при шивача. А другите й дрехи, пфу, Фор Фингър с радост ще й купи нови!

„Фор Фингър! Ох, ох, надявам се този дърт пръч да се е отървал и да го спасят. Иий, какво чудо! Щом като Смайлър Чинг се е спасил, защо да не се спаси и другият? А със сигурност никаква съборена сграда не може да убие старата А По. Тя ще оцелее! Разбира се, че ще оцелее! И Ричард Куанг се е спасил! Не плаках ли от щастие, че се е отървал? О, щастлив, щастлив ден! Ами Доходоносния Чой, толкова умен, хубав и интересен мъж. Ако имаше пари, истински пари, щеше да бъде тъкмо за мен. Стига с тия стари пърдящи торби с техните омекнали yang за прелестни yin, най-прелестните…“

Продуцентът не можеше повече да чака. Той скочи към микрофона и каза настоятелно:

— Ще продължим репортажа си веднага щом мис Вин…

Винъс Пун веднага излезе от унеса си:

— Не, не — възрази смело тя, — предаването трябва да продължи!

Изтри драматично сълзите си и продължи да чете и импровизира:

— Надолу по склона войници от нашата армия и ирландски гвардейци с риск за живота си героично изравят нашите братя и сестри…

— Боже Господи — възкликна някакъв англичанин. — Каква смелост! Та тя заслужава медал, нали? — обърна се той към съседа си и се смути, като видя, че е китаец. — О, о, извинете.

Пол Чой едва ли го чу, загледан в носилките, които се връщаха от развалините, санитарите преминаваха с подхлъзвания и залитания под волтовите дъги, издигнати преди минути. Той току-що се върна от медпункта, установен под един импровизиран навес на разклона на „Коутуол роуд“, където обезумели роднини като него се опитваха да идентифицират мъртвите и ранените или да съобщят имената на изчезналите, за които се предполагаше, че все още са погребани в развалините. Цяла вечер ходи насам-натам, да не би Фор Фингър да е открит на друго място и донесен от друга посока. Преди половин час един пожарникар се промъкна през купчина отломки, за да достигне до съборения пети етаж. Тогава именно измъкнаха Ричард и Мей-линг Куанг и Джейсън Плъм, част от главата, на който липсваше, а след това и други, повече мъртви, отколкото живи.

Пол Чой преброи носилките. Четири. Телата върху три от тях бяха покрити с одеяла, два от труповете бяха съвсем малки. Той потрепери, като си помисли колко мимолетен е животът и отново се зачуди какво ли ще стане утре на борсата. Дали няма да я затворят в знак на траур? Божичко, ако борсата остане затворена целия понеделник, то при отварянето й на следващия ден акциите на „Струан“ наистина ще започнат от 30 — няма как иначе! Стомахът му се преобърна и му прилоша. В петък, точно преди затварянето на борсата, Пол Чой рискува пет пъти всяко пени, което Уу му зае с неохота, купувайки до последно. Пет пъти по два милиона хонконгски долара. Купи акции на „Струан“, „Блекс“, „Виктория бенк“ и „Хо-Пак“ с надеждата, че през почивните дни тай-панът ще успее някак си да превърне поражението в победа, че слуховете за преговорите за заема от „Чайна“ ще се окажат верни и че „Блекс“ или „Виктория“ имат някакъв план. Откакто се срещна с Горнт в Абърдийн и му изложи теорията си за спешна парична помощ от страна на „Блекс“ или „Виктория“ за „Хо-Пак“, и видя пламъчето в лукавите му очи, все още се чудеше дали не е подушил някаква сделка между Големите момчета. О, те наистина са Големите момчета. Държат целия Хонконг в ръцете си, винаги знаят най-краткия път до успеха! И, о, Боже, когато на надбягванията Ричард Куанг го помоли да купи акции на „Хо-Пак“, а почти едновременно с това Хавъргил обяви сливането на двете банки, Пол Чой отиде до тоалетната и повърна. Десет милиона в акции на „Хо-Пак“, „Блекс“, „Виктория“ и „Струан“, купени на най-ниски цени. А когато по-късно тази вечер по новините в 9 часа обявиха, че „Чайна“ ще даде половин милиарден заем на всички банки, така че тегленето на влоговете се прекратява, той знаеше, че е мултимилионер.

Младежът не можа да удържи стомаха си, втурна се към храстите покрай пътя и едва не изповръща вътрешностите си.

Англичанинът, който гледаше отстрани, му обърна гръб и каза на приятеля си:

— Тия китайци май не са много издръжливи, а, старче?

Пол Чой избърса устата си, чувствайки се отвратително. Мисълта за цялото това вероятно богатство, което вече изглеждаше толкова реално, му дойде твърде много.

Потокът от носилки продължаваше. Той сковано ги последва до медпункта. В далечината се виждаше импровизираният навес, под който д-р Менг правеше спешни операции. Пол Чой гледаше как д-р Тулей отгръща одеялата. Европейка. Очите й бяха отворени и изцъклени. Докторът въздъхна и ги затвори. Следваше момче англичанче, 10-годишно. Също мъртво. После китайче. На последната носилка лежеше китаец, целият в кръв, измъчван от силна болка. Докторът побърза да му бие морфин.

Пол Чой се извърна настрани и отново повърна. Като се върна, д-р Тулей каза меко:

— Няма какво да правите тук, мистър Чой. Ето това ще ви оправи стомаха — дале му два аспирина с малко вода. — Защо не изчакате в някоя кола? Веднага щом разберем нещо за чичо ви, ще ви кажем.

— Да, благодаря.

Пристигаха нови носилки. Дойде една линейка. Санитарите качиха идентифицираните ранени и линейката потегли в ситния дъждец. Отвън младежът се почувства по-добре, далеч от вонята на кръв и смърт.

— Здравей, Пол, как си?

— О, здравейте, тай-пан. Благодаря, добре — вече бе срещал Дънрос и му разказа за Фор Фингър. Тай-панът силно се обезпокои.

— Още нищо ли, Пол?

— Не, сър.

Дънрос се поколеба:

— Може би и липсата на новини е добра новина. Щом Смайлър Чинг оцеля, да се надяваме на най-доброто, а?

— Да, сър — Пол Чой го проследи с поглед как забърза нагоре по пътя към бариерата, като прехвърляше наум промените, които бе обмислил. Сега, след като тай-панът откупи Универсалните магазини — това беше хитро, о, толкова хитро успя да се измъкне от капана на Горнт, акциите му сигурно ще се покачат на 30. А след като тези на „Хо-Пак“ са заковани на 12.50, в момента, в който се появят на борсата, ще стигнат пак до 20. Сега да пресметнем, 17.5 процента от 10 милиона пъти по 50 е…

— Мистър Чой! Мистър Чой! — Д-р Тулей махаше от медпункта. Сърцето му спря. Побягна обратно с всички сили.

— Не съм сигурен, но последвайте ме, моля.

Нямаше грешка. Това беше Фор Фингър. Мъртъв, без видими увреждания. На лицето му беше изписано прекрасно спокойствие и странна, ангелска усмивка.

По страните на Пол Чой потекоха сълзи. Той клекна до носилката, обзет от скръб. Д-р Тулей съчувствено го остави и забърза към другите носилки, където някой пищеше, още една обезумяла майка притискаше в ръце смазаното телце на детето си.

Пол Чой се загледа в лицето, което беше хубаво в смъртта си, но въобще не го виждаше.

„Сега какво? — питаше се той, като обърса сълзите си, имаше чувството, че е загубил не толкова баща си, колкото старейшината на рода, което при китайците беше по-лошо от загубата на бащата. — Божичко, ами сега какво? Аз не съм най-големият син и не аз трябва да уреждам формалностите. Но въпреки това?“

Вниманието му беше привлечено от друго нещастие. На съседната носилка лежеше мъртва възрастна жена, над която ридаеше един мъж. Толкова много смърт има тук, прекалено много. Да, но живите продължават да живеят.

„Аз вече не съм му задължен. И съм американец.“

Той повдигна одеялото, сякаш искаше да покрие лицето на Фор Фингър, изхлузи ловко ремъчната огърлица с половината монета и я пъхна в джоба си. Като се увери наново, че никой не го гледа, той пребърка джобовете му. Сгъваем портфейл с пари, връзка ключове, личният му джобен печат. И диамантеният пръстен в малката кутийка.

Стана и отиде при д-р Тулей.

— Извинете, докторе. Бихте ли, бихте ли оставили стареца там? Аз ще се върна с кола. Семейството, ние… Може ли?

— Разбира се. Уведомете полицията, преди да го отнесете. На бариерата има служба за безследно изчезнали. Утре ще разпиша смъртния акт. Съжалявам, но сега нямам вре…

Добрият човек отново да се отдалечи и отиде при д-р Менг.

— Дайте да ви помогна. Като в Корея, а?

Младежът тръгна надолу по пътя, без да обръща внимание на ситния дъждец, на душата му беше леко, стомахът му беше наред, както и бъдещето му.

„Монетата сега е моя“ — каза си той, сигурен, че Уу не е казал на никого за нея, верен на обичайния си потаен начин на действие — да се доверява само на тези, на които трябва.

„Сега, когато притежавам личния му печат, мога да подпечатвам каквото си поискам, да правя каквото си пожелая, но няма да го сторя. Това е измама. А защо да мамя, като съм начело? Аз съм най-умният от синовете му. И те го знаят. Наистина съм по-добър от тях. Значи е съвсем справедливо да задържа монетата и всички печалби от двата милиона. Ще се погрижа за семейството, ще модернизирам всичко, ще екипирам корабите, ще направя каквото пожелаят. Но с моята печалба ще положа началото, на своя собствена империя. Непременно. Но първо трябва да отида до Хаваите…“

Дънрос спря до колата си, която беше начело на опашката преди първото свлачище, и отвори задната врата. Кейси се сепна от унеса си и кръвта се изцеди лицето й?

— Линк?

— Не, още нищо. Куилън е съвсем сигурен, че е установил къде точно трябва да се намира. В момента войници преглеждат внимателно района. Ще се върна да го сменя. — Дънрос говореше уверено. — Според специалистите има голяма вероятност да е оцелял. Не се тревожи. Ти добре ли си?

— Да. Да, благодаря.

Като се върна от първото търсене, тай-панът изпрати Лим за кафе, сандвичи и бутилка коняк, тъй като знаеше, че нощта ще бъде много дълга. Караше Кейси да си тръгне с Рико, но тя отказа. Така че Лим откара само Рико в хотела с другата кола.

— Искаш ли коняк, Йан? — попита Кейси.

— Благодаря — забеляза, че ръката й не трепери, докато му наливаше. Конякът беше хубав. — Ще занеса един сандвич на Куилън. Защо не му налееш малко коняк в кафето? Аз ще му го занеса.

— Разбира се — отвърна тя, доволна, че може да върши нещо. — Има ли още някой спасен?

— Доналд Макбрайд — добре е, само дето е изплашен. И жена му е спасена.

— О, добре. А някакви, някакви тела?

— Не и на познати — отговори той, решавайки да не й казва за Плъм и за своя стар приятел, Саутърби, председателя на „Блекс“. В този момент се втурнаха Ейдриън и Мартин Хейпли. Дъщеря му се хвърли на врата му, хълцайки от облекчение:

— О, татко, току-що разбрахме, бях ужасена.

— Хайде, хайде — успокои я Дънрос. — Добре съм. И таз хубава, Ейдриън, та може ли тай-панът на „Ноубъл хаус“ да бъде засегнат от някакво си земно свличане…

— О, не говори така — помоли го тя и потрепери от суеверен страх. — Не го произнасяй на глас! Тук е Китай и боговете те слушат, не го казвай на глас!

— Добре, любов моя! — Дънрос я прегърна и се усмихна на Мартин Хейпли, който също се бе просълзил от облекчение.

— Наред ли е всичко?

— О, да, сър, бяхме в Каулуун. Тъкмо правех репортаж за другото свличане, когато чухме новините — младежът изпитваше истинско облекчение. — Дявол да го вземе, толкова се радвам да ви видя, тай-пан. Ние… ние май чукнахме малко колата, като се качвахме насам.

— Няма значение — Дънрос отдръпна Ейдриън от себе си. — Добре ли си, глезанке?

Тя пак се сгуши в него.

— О, да — тогава видя Кейси. — О, о, здравей, Кейси, аз бях, толкова…

— Няма нищо. Елате да се скриете от дъжда. И двамата.

Ейдриън се подчини. Мартин Хейпли се поколеба, после се обърна към Дънрос:

— Аз ще поогледам наоколо, сър, ако нямате нищо против.

— Крисчън се отърва — побърза да го увери Дънрос. — Той се об…

— Да, знам. Обаждах се в редакцията. Благодаря. Няма да се бавя, скъпа — каза той на Ейдриън и се отправи към бариерата. Дънрос го проследи с поглед. Млад, як, уверен в себе си, и после зърна Горнт да слиза бързо по хълма. Спря се на известно разстояние от колата и му махна разтревожено.

Дънрос погледна с разтуптяно сърце към Кейси. Тя не можеше да види Горнт от мястото си.

— Връщам се колкото се може по-бързо.

— Внимавай!

Дънрос се приближи до Горнт. По-възрастният мъж беше мръсен, с изпокъсани дрехи и сплъстена брада, но лицето му не изразяваше нищо.

— Открихме го — каза той. — Бартлет.

— Мъртъв ли е?

— Не. Намерихме го, но не можем да стигнем до него — посочи към термоса. — Това чай ли е?

— Кафе с коняк.

Горнт го взе и отпи с благодарност.

— Кейси още ли е в колата?

— Да. Колко на дълбоко е?

— Не знам. Доста. Може би е по-добре още нищо да не й казваме.

Дънрос се поколеба.

— По-добре да не й казваме — повтори Горнт. — Изглежда рисковано.

— Добре — Йан беше уморен от цялата тази смърт и страдание наоколо. — Добре.

Дъждът правеше нощта още по-мръсна и тресавището още по-опасно. Пред тях Коутуол пресичаше свлачището и продължаваше още седемдесетина метра право нагоре по стръмния склон, после завиваше и изчезваше зад планината. Хората масово се евакуираха от жилищата си.

— Няма никаква грешка за Тип Ток и парите, нали? — попита Горнт, като осветяваше внимателно пътя пред себе си с фенерчето.

— Никаква. Край на изтичането на капитал от банките.

— Добре. Какво трябваше да му дадеш в замяна?

Дънрос не отговори, само сви рамене.

— Ще започнем на 30.

— Това тепърва ще се разбере. Но дори и да стане, аз пак съм добре — добави насмешливо Горнт.

— О?

— Ще загубя около два милиона щатски долара. Това е авансът на Бартлет.

Дънрос почувства приятна топлина.

„Това ще научи Бартлет да не застава повече на пътя ми.“

— Знам. Идеята е била добра, Куилън — но ако започнем на 30, ще загубиш към четири милиона, неговите два и два от твоите. Но аз ще се задоволя с „Ол Ейжа еър“.

— Никога — Горнт се спря и се извърна към него. — Никога. Авиокомпанията ми не се продава.

— Както желаеш. Предложението е в сила до отварянето на борсата.

— Майната ти.

Те вървяха с усилие по гребена на склона и приближаваха към района. Срещнаха една носилка. Ранената жена им беше непозната. „Ако бяха изнесли Дънрос на такава носилка — помисли си мрачно Горнт, — това щеше да реши всичките ми проблеми.“

84

01:20 часа

Сержантът бе насочил фенерчето си надолу. Около него се бяха струпали други войници с младия им лейтенант. Приближаваха се и пожарникари с един от началниците си.

— Къде е? — попита Хари Хукс, офицер от пожарната охрана.

— Тук долу някъде. Казва се Бартлет, Линк Бартлет.

Хукс забеляза, че светлината прониква само на няколко стъпки надолу, а после се губи в лабиринта. Той легна на земята. Непосредствено над повърхността миризмата на газ се усилваше.

— Ей, там долу, мистър Бартлет! Чувате ли ме? — извика към развалините Хукс.

Всички се заслушаха внимателно.

— Да — долетя слаб отговор.

— Ранен ли сте?

— Не!

— Виждате ли светлината?

— Не!

Хукс изруга, после извика:

— Засега стойте там!

— Добре, но мирише много силно на газ!

Хукс се изправи. Лейтенантът му каза:

— Тук беше някакъв си мистър Горнт, той отиде да доведе още помощ.

— Добре. Всички да се разпръснат, вижте дали няма да намерите някакъв проход към него или друга възможност да се приближим.

Войниците изпълниха нареждането му. След секунда един от тях извика:

— Насам!

Между някакви опасно назъбени бетонни плочи и парчета от дървени и стоманени греди и дъски се бе образувало малко пространство, през което можеше да пропълзи един човек. Хукс се поколеба, после свали тежкото си снаряжение.

— Не. По-добре ние да опитаме — погледна войниците си. — А?

Те веднага се ухилиха и всички тръгнаха към дупката.

— Почакайте — спря ги офицерът. — Сангри, ти си най-малък.

— Благодаря, сахиб — отвърна дребният мъж с широка усмивка, при която белите му зъби се откроиха на мургавото му лице. Останалите го гледаха как се мушва в дупката с главата напред, като змиорка.

Двайсетина стъпки под тях Бартлет се озърташе в тъмнината. Беше в малък тунел, пътят му нагоре бе блокиран от голяма подова дъска, миришеше силно на газ. Високо горе и малко встрани мъждукаше светлинка. Не се чуваше нищо, освен капещата вода и поскърцването на развалините. Започна да се изкачва внимателно по посока на светлината. Отмести някакви дъски, с което предизвика лавина от камъчета. Тя скоро престана. Отгоре имаше друго празно пространство. Промъкна се натам, но срещна нова преграда. Опита в друга посока и пак спря. Напипа няколко хлабави дъски в смачканото дюшеме над себе си. Легна по гръб и ги отмести, като кашляше и се давеше. Ненадейно бе облян от светлина. Не много силна, но когато очите му привикнаха, се оказа достатъчна, за да вижда на няколко ярда. Въодушевлението му се изпари, когато огледа дупката си. Пътят му навсякъде беше блокиран.

— Ей, вие горе!

— Чуваме теее!

— Вече виждам светлина!

След секунда:

— Каква светлина?

— Откъде, по дяволите, да знам? — отвърна Бартлет. Не се паникьосвай, мисли и чакай, сякаш чу той думите на Спърджън. Овладя се и зачака. Светлината, която го осветяваше, помръдна.

— Тази! — изкрещя.

Светлината мигновено угасна.

— Установихме къде си! Стой на място!

Бартлет се обърна и огледа много внимателно пещерата. Нямаше никакъв изход. Никакъв.

— Ще трябва те да ме измъкнат оттук — промълви той все по-ужасен.

Сангри, младият войник, беше на 10 фута под повърхността, но доста по-надясно от Бартлет. Не можеше да продължи по-надолу. Пътят му беше блокиран. Той се извъртя, хвана здраво една назъбена бетонна плоча и леко я побутна. Развалините веднага се разклатиха. Войникът се вкамени и пусна плочата. Но нямаше друг път, затова, като стисна зъби и се молеше отломките да не се стоварят върху него и върху този, дето е отдолу, издърпа плочата настрани. Развалините не помръднаха. Задъхан, освети пещерата с фенерчето си, после провря глава и се огледа.

Нова преграда. Не можеше да се придвижи по-нататък. Отдръпна се с неохота.

— Господин сержант — извика той на непалски — не мога да продължа нататък.

— Сигурен ли си?

— О, да, сахиб, съвсем сигурен!

— Връщай се!

Преди да тръгне обратно, войникът извика надолу в тъмнината:

— Ей, вие долу!

— Чувам ви! — отговори Бартлет.

— Ние сме наблизо! Ще ви измъкнем, сахиб! Не се тревожете!

— Добре!

Войникът тръгна назад по стария си път, като се придвижваше с големи трудности. Посипа го лавина от камъчета. Той не й обърна внимание и продължи да се изкачва.

Дънрос и Горнт се изкатериха по развалините и се присъединиха към струпалите се хора, които, наредени във верига, разчистваха камъни и греди, където могат.

— Добър вечер, тай-пан, мистър Горнт. Засякохме го, но не сме много близо. — Хукс посочи един войник, който държеше фенерчето си постоянно насочено надолу. — Там долу е.

— На каква дълбочина?

— Ако се съди по силата на гласа му, на двайсетина фута.

— Божичко!

— Да, наистина. Здравата е загазил. Вижте! — тежки двойни Т-образни греди блокираха пътя надолу. — Не смеем да използваме резачки, има прекалено много газ.

— Няма ли друг път? Отстрани?

— Търсим. Най-доброто, което можем да направим, е да съберем повече хора и да разчистим каквото можем.

Вниманието на Хукс беше привлечено от обнадеждаващ вик. Всички се втурнаха към възбудените войници. Под купчината разкъсано дюшеме, която те бяха разчистили, имаше неравен проход, който изглежда водеше надолу и се губеше от поглед зад един завой. Някакъв дребен мъж скочи в дупката и изчезна. Другите гледаха и го окуражаваха с викове. Първите шест фута се минаваха лесно, следващите десет — доста по-трудно, после тунелът се изви и зад един завой се натъкна на преграда.

— Ей, там долу, сахиб, виждате ли светлината?

— Да! — гласът на Бартлет беше по-силен. Не беше необходимо да се вика.

— Ще раздвижа фенерчето насам-натам, сахиб. Ако светлината се насочи към вас, кажете ми, моля, посоката — дясно, ляво, нагоре или надолу.

— Добре.

Бартлет съзираше слаба светлина отгоре вдясно от себе си, през лабиринта от най-различни греди и разрушени стаи. Точно над главата му имаше непроходим пласт от дюшеме и греди. Веднъж светлинният лъч се загуби, но после пак се появи.

— Малко по-надясно — извика той, гласът му вече бе леко прегракнал. Светлината се подчини. — Надолу! Спри така! Съвсем леко нагоре — стори му се, че измина цяла вечност, но накрая светлината се насочи право към него. — Точно така!

Войникът задържа фенерчето, подпря го върху купчина чакъл, после отдръпна ръката си.

— Така, сахиб? — извика той.

— Дааа! Точно в целта!

— Връщам се за помощ.

— Добре.

Войникът се оттегли. След десет минути по неговия път се промъкна Хукс. Проследи посоката на светлинния лъч и щателно огледа преградите, които лежаха на пътя му.

— Ама че работа, това ще ни отнеме половин година — промърмори той. След като се овладя, Хукс извади компас и внимателно измери ъгъла.

— Не се тревожи, приятел — извика той надолу. — Ще те измъкнем. Можеш ли да се приближиш към светлината?

— Не. Едва ли.

— Тогава стой на място и си почивай. Ранен ли си?

— Не, но мирише на газ.

— Не се притеснявай, момче, не сме далеч.

Хукс се изкатери нагоре по тунела. На повърхността измери линията на компаса, а после и наклонената повърхност с крачки.

— Той е тук някъде, тай-пан, в радиус от около пет фута, на двайсетина фута дълбочина.

Мястото беше две трети надолу по склона, по-близо до „Синклер роуд“ отколкото до „Коутуол“. Не можеха да открият никакъв страничен път, свляклата се кал и пръст се бе струпала повече вдясно, отколкото вляво.

— Единственото, което можем да направим, е да копаем — заключи Хукс. — Не можем да докараме кран, така че ни чака тежка работа. Ще опитаме първо оттук.

Той посочи към един на пръв поглед перспективен участък на десет фута от тях, близо до дупката, която войниците бяха открили.

— Защо оттам?

— По-безопасно е, тай-пан, в случай че предизвикаме сътресение в развалините. Хайде, момчета, помагайте. Но внимавайте!

И те започнаха да разравят и отнасят всичко, което можеше да се премести. Работата беше тежка. Всичко бе мокро и коварно, развалините бяха нестабилни. Някаква мръсна, невъзможна бъркотия от греди, дъски, дюшеме, талпи, бетон, мазилка, съдове, радиоапарати, телевизори, бюра, дрехи. Попаднаха на някакво тяло и работата за момент спря.

— Повикайте лекар! — изкрещя Хукс.

— Жива ли е?

— Може и така да се каже.

Жената беше стара, някога бялата й блуза и черни панталони бяха целите в кал и раздрани, дългата й коса беше сплетена в мизерна плитка. Това беше А По.

— Нечия ама — каза Дънрос.

Горнт се беше втренчил невярващо в дупката, където я бяха открили, миниатюрно пространство всред плътен слой от опасно назъбени парчета армиран бетон.

— Как, по дяволите, оцеляват тия хора?

Лицето на Хукс се разтегна в усмивка, откриваща счупените му мръсни, пожълтели от никотин зъби.

— Джос, мистър Горнт. Докато диша човек, винаги има надежда. Джос — после изрева надолу по склона. — Изпратете носилка насам, Чарли! Веднага!

Тя пристигна бързо. Санитарите отнесоха жената. Работата продължи. Ямата ставаше все по-дълбока. След час на 4–5 фута дълбочина се натъкнаха на тонове стоманени греди.

— Ще трябва да заобиколим — каза Хукс. Търпеливо започнаха наново. На няколко стъпки дълбочина им се изпречи нова преграда.

— Не можем ли да си пробием път с някаква машина?

— О, да, тай-пан, но пламне ли една искра, хвръкваме при ангелите. Хайде, момчета. Оттук. Да опитаме оттук.

Войниците се втурнаха да изпълнят нареждането.

85

04:10 часа

Бартлет вече ги чуваше ясно. От време на време, когато горе отместваха дъски и греди или някакви други отломки, върху него се посипваше прах и боклук, а след тях и мокри камъчета. Доколкото можеше да прецени, спасителите му бяха на около десетина ярда от него, но все още ги разделяха 5–6 фута разрушения, струйката светлина обаче правеше чакането по-леко. Той самият беше блокираното всички страни. По едно време си помисли да се върне обратно, по-надолу и още по-надолу, за да се опита да открие друг, по-безопасен път нагоре.

— По-добре изчакайте там, мистър Бартлет! — извика му Хукс. — Сега знаем къде сте!

И той остана на мястото си. Лежеше на някакви дъски, които не бяха съвсем неудобни, целият мокър от дъжда, под стабилен таван от тежки греди. Хоризонтът му бе ограничен. Нагоре имаше друг неравен пласт от натрошено дюшеме. Мястото му стигаше само да лежи или да седи, и то много внимателно. Миризмата на газ беше силна, но все още не го болеше глава и не чувстваше опасност. Можеше да се диша спокойно. Беше уморен, много уморен. Въпреки това се насили да стои буден. Доколкото можеше да прецени, спасителите му щяха да работят до сутринта и през част от деня, докато прокопаят шахта до него. Това въобще не го притесняваше. Те бяха тук. И той установи контакт с тях. Преди час чу и Дънрос:

— Линк? Линк, аз съм Йан!

— Какво, по дяволите, правиш тук? — отговори зарадван Бартлет.

— Търся те. Не се тревожи, не сме далеч.

— Разбира се. Виж, Йан — започна той, преизпълнен с безпокойство, — Орланда, Орланда Рамос, нали я познаваш? Аз чаках…

— Да. Да, видях я точно след като лавината се удари в сградата. Тя е добре. Чака горе на Коутуол. Добре е. Ти как си?

— Не се оплаквам — отговори Бартлет. Олекна му, след като разбра, че Орланда е в безопасност. А когато Дънрос му разказа за своето собствено чудотворно избавление и как Кейси бе станала свидетел на цялата катастрофа, той се ужаси от мисълта, че и останалите са били на косъм от смъртта.

— Божичко! Няколко минути по-рано или по-късно и всички сте щели да бъдете затрупани.

— Джос!

Поговориха малко, после Дънрос се отдръпна, за да продължат спасителните работи.

Като се сети сега за Орланда, Бартлет пак потрепери и за пореден път благодари на Бога, че се е спасила и че Кейси също е невредима.

„Орланда никога нямаше да се оправи в развалините — помисли си той. — Кейси може би, но не и Орланда. Но това не е срамно, в никакъв случай.“

Настани се по-удобно, кожата му настръхваше от мокрите дрехи, но виковете и, шумът от приближаващите се спасители го успокояваха. За да минава по-бързо времето, той се отдаде на мечтите си за двете жени.

„Никога не съм виждал такова тяло като на Орланда, нито пък жена като нея. Сякаш я познавам от години, а не само от няколко дни. Точно така. Тя е вълнуваща, непозната, женствена, непредсказуема. Кейси не е непредсказуема. От нея ще излезе чудесна съпруга, чудесен съдружник, но тя не е толкова женствена. Орланда, разбира се, обича хубавите дрехи, скъпите подаръци и ако това, което говорят за нея, е вярно, парите ще изтичат между пръстите й. Но нали са за това? Бившата ми жена е уредена, децата също. Не трябва ли и аз малко да се позабавлявам? И да се защитя от Билтмъновците на този свят?

Разбира се. Но аз все още не знам какво толкова ме привлича в нея — и в Хонконг. Това е най-прекрасното място, на което съм бил, и тук се чувствам повече у дома, отколкото вкъщи.“

— Може би си бил тук в предишния си живот, Линк — му каза Орланда.

— Ти вярваш ли в прераждането?

— О, да.

— Линк!

— Хей! Здравей, Йан, какво става? — Бартлет се зарадва. Гласът на Дънрос се чуваше от много близо. Съвсем наблизо.

— Нищо. Малко ще си починем. Много трудно върви. Пак ще трябва да се отклоним, но само на няколко ярда. Реших да си побъбрим. Доколкото можем да преценим, ние сме на около пет фута над теб, идваме от запад. Виждаш ли ни?

— Не. Над мен има някакво дюшеме, цялото натрошено, и греди, но аз съм добре. Спокойно, ще издържа.

Внезапно и двамата ги побиха тръпки, когато развалините изведнъж започнаха да стенат и да се огъват на няколко места. След секунда шумът понамаля. Бартлет задиша по-спокойно.

— Какво ще правиш утре?

— За кое?

— На борсата. Как ще се справиш с Горнт?

Бартлет изслуша с нарастващо страхопочитание разказа на Дънрос за парите на „Бенк ъф Чайна“, приема на Плъм и предизвикателството към Горнт, гарантирано от новия му оборотен капитал от 50 милиона долара.

— Страхотно! И кой стои зад тебе, Йан?

— Дядо Коледа!

Бартлет се засмя.

— Значи Муртаг е успял, а?

Последвалото мълчание го накара да се усмихне.

— Кейси ли ти каза?

— Не. Сам се досетих. Казах ти, че Кейси е хитра като лисица. Значи си се отървал. Честито — поздрави го той и се усмихна. — Мислех, че съм те хванал натясно — засмя се. — Наистина ли мислиш, че акциите ти ще започнат на 30?

— Надявам се.

— Щом се надяваш, значи сте го уредили с приятелчетата. Но Горнт е хитър. Няма да го пипнеш.

— О, напротив.

— Не, няма. Ами нашата сделка?

— С „Пар-Кон“ ли? Тя си остава, разбира се. Мислех, че сме се разбрали?

Бартлет долови ироничната нотка.

— Куилън сигурно е бесен.

— Бесен е. Той е горе. И помага.

Бартлет бе изненадан.

— Защо?

— Куилън е първокласен, 24-каратов мошеник, но… Не знам. Може би му харесваш!

— Глупости! — Бартлет също беше в добро настроение. — Какво ще правиш с Куилън?

— Направих му предложение.

Бартлет изпъшка.

— Значи моите два милиона отиват на вятъра?

— При всички случаи. Тези два милиона — да. Но от дяла си в покупката на Универсалните магазини ще получиш пет милиона, а може и повече, а от сделката между „Струан“ и „Пар-Кон“ — много повече.

— Наистина ли мислиш, че ще бъдат пет милиона?

— Да. Пет за теб и пет за Кейси.

— Чудесно! Винаги съм искал тя да има собствен капитал.

„Какво ли ще направи сега Кейси — запита се Бартлет. — Тя винаги е искала да бъде независима и вече е. Страхотно!“

— Какво? — попита той, недочул какво му казва Дънрос.

— Попитах те искаш ли да поговориш с нея? Не е чак толкова опасно.

— Не — отказа твърдо Бартлет. — Само я поздрави от мен, като изляза оттук, ще мога по-добре да й обясня.

— Тя твърди, че няма да мръдне оттук, докато не те извадим — замълча. — Орланда също. А на нея какво да кажа? Да я поздравя, или?

— Не, благодаря. По-късно ще имаме много време. Кажи и на двете да си вървят.

— Няма да ме послушат. Май си доста известен.

Бартлет се засмя и се изправи, но си удари главата. Прониза го остра болка и той изпъшка, после се настани по-удобно. Главата му почти опираше тавана.

Дънрос се беше свил в малко пространство не много далеч от него, на дъното на кривия тунел, теснотата му беше противна, от клаустрофобията му прилошаваше и го избиваше леденостудена пот. Не можеше да види Бартлет, но бе доловил силата и увереността в гласа му. Хукс го помоли да поговори с него през почивката, в случай че газта вече е започнала да му действа.

— Никога не се знае кога газта ще се промъкне до теб, тай-пан. Бартлет ни трябва буден. Много скоро ще имаме нужда от помощта му.

Тай-панът се размърда неспокойно в предчувствие на опасност. Някой слизаше надолу и по него се посипаха камъчета. Беше Хукс.

— Добре, тай-пан. Вече може да излизате, за да дойдат момчетата.

— Веднага. Линк! Не заспивай. Пак започваме.

— Добре, няма страшно. Ей, Йан, какво ще кажеш да ми станеш кум?

— С удоволствие — веднага отговори Дънрос, а вътрешно изкрещя: „за коя?“ — За мен ще бъде чест.

— Благодаря — чу той отговора на Бартлет и колкото и да му се искаше да разбере, знаеше, че не може да попита. Беше сигурен, че Линк сам ще му каже. Но единственото, което чу, беше:

— Благодаря. Да, много ти благодаря.

Дънрос се усмихна изненадан. Линк се учи. Би било добре да ми стане съдружник — и член на „Търф клъб“ с право на глас. И Кейси също…

— Съвсем скоро ще те измъкнем!

Точно преди да си тръгне, го чу да казва:

— Не би ли било чудесно те двете да станат приятелки? Или май искам прекалено много?

Дънрос не беше сигурен дали това е предназначено за него.

— Какво? — извика той.

— Нищо — отговори Бартлет. — Ей, Йан, доста работа имаме с теб тази седмица! Радвам се, че спечели срещу Горнт!

„Да — каза си весело той, — ще бъде чудесно да играем играта с теб, да те следя отблизо и да градим заедно нашата «Ноубъл хаус».“

Дънрос, който беше на няколко стъпки по-нагоре и на около 8 ярда от него, се обърна непохватно и започна да се катери обратно.

А 16 фута по-нагоре, покрай доста разширеното гърло на ямата чакаха Горнт и останалите. Зората осветяваше хоризонта на изток и всред облаците се синееше парче чисто небе. Целият склон бе осеян с уморени мъже, които продължаваха да ровят и търсят, да викат и да чакат отговор. Хукс се измъкна уморено от вече много дълбоката яма. В този момент откъм „По Шан“ се разнесе оглушителен рев. Всички извърнаха глави натам. Част от склона високо горе вляво се раздвижи. Шумът се усили и иззад извивката на хълма над „Коутуол роуд“ се, надигна стена от кална вода и набирайки скорост, се втурна към тях. Мъжете се разбягаха в момента, в който тинестият гребен връхлетя върху мястото, където по-рано беше фоайето на „Роуз корт“. Поглъщаше всичко по пътя си напред и надолу, тласкан от огромна кална маса. Горнт го видя да се приближава и се улови заседна двойна Т-образна греда, останалите също побързаха да се хванат за нещо. Гадната воняща тиня стигна до тях и ги подмина. Горнт бе затънал до колене в нея, но се държеше здраво да не бъде засмукан. Вълната продължи надолу, оставяйки след себе си пелена от кал, от която започнаха да се измъкват Хукс и войниците, забравили за момент всичко останало.

Горнт не беше забравил.

Виждаше от мястото си вътрешността на ямата. Зърна от тинята да се появяват ръцете и главата на Дънрос. Пръстите му успяха да се заловят за ръба. В нея продължаваше да се стича тиня, която, намерила равно пространство, бързаше да го запълни. Дънрос се изпусна и калта го погълна, но той успя да изплува и увисна несигурно на ръба.

Горнт го гледаше. И чакаше. Без да помръдне. Калта се стичаше в ямата. Нивото й се надигаше.

Дънрос почувства, че потъва, силно засмукан от тинята. Задави се в калта, но ръцете му го удържаха, успя да вмъкне пръстите на краката си в някаква пукнатина и започна да се катери нагоре. Някак се отскубна от водовъртежа и се прислони в безопасност до стената на ямата, наполовина измъкнал се от калта, гърдите му се издуваха и отпускаха, сърцето му туптеше. Гадеше му се. Все още в шок, с треперещи колене, той изтри калта от очите и устата си и се огледа наоколо. На десетина фута над ямата стоеше Горнт, облегнат удобно на една издатина, и го наблюдаваше. Дънрос забеляза извитите му в язвителна усмивка устни, откритата ненавист и огромното разочарование. Стегна се, разбрал, че ако той стоеше там горе, а Горнт бе попаднал в подобен капан, щеше по същия начин да го гледа и чака.

„Наистина ли?

Щях да гледам и чакам и никога, никога нямаше да му подам ръка за помощ. Не и на Горнт. И тогава най-после проклятието на Дърк Струан щеше да се изпълни и да престане да тормози тези, които идват след мен.“

Мигът премина. Главата му се проясни. Спомни си за Бартлет и се взря ужасен надолу. На мястото на прохода имаше само една тинеста локва.

— О, Боже! Помощ! — извика той. Изведнъж настъпи хаос, Хукс, пожарникарите и войниците скочиха в ямата и се нахвърлиха безсилно с лопати и ръце върху тинята.

Дънрос се измъкна навън. Изправи се разтреперан на ръба. Бе обзет от силна мъка. Горнт си беше отишъл. След малко опитите престанаха. Локвата остана.

86

Вторник

17:39 часа

Дънрос беше застанал на еркерния прозорец на жилището си и гледаше към пристанището. Залезът беше прекрасен, небето — чисто, с изключение на няколко червеникави кълбести облачета на запад, от изток вече се спускаше здрач…

Пристанището долу беше оживено, както винаги. Каулуун се червенееше на фона на залязващото слънце.

Клаудия почука и отвори вратата. Влезе Кейси. Лицето й беше застинало, светлокестенявата й коса наподобяваше цвета на залеза. Мъката я правеше безплътна.

— Здравей, Кейси.

— Здравей, Йан.

Нямаше нужда от повече думи. Всичко, което можеха да си кажат за Бартлет, го бяха казали. Едва късно снощи успяха да извадят тялото му. Кейси го дочака на склона. После се върна в хотела. Сутринта телефонира на Дънрос и сега беше тук.

— Нещо за пиене? Чай? Кафе? Има и вино. Направил съм мартини.

— Едно мартини. Благодаря, Йан — отвърна глухо Кейси и болката в гласа й го прониза. — Ще ми дойде добре.

Тя седна на дивана. Дънрос й наля мартини и сложи една маслина.

— Всичко може да почака, Кейси — каза й той съчувствено. — Няма закъде да бързаме.

— Да, да, знам. Но нали се разбрахме. Благодаря — взе изстудената чаша и я вдигна. — Джос.

— Джос.

Кейси отпи от леденостудения ликьор, после отвори куфарчето си с механични движения и постави един кафяв плик на бюрото му.

— Тук са всички документи на Джон Чен за „Струан“ и всичко, което той ни предложи или разказа за вас. Това са хонконгските копия. Тези в Щатите ще унищожа — поколеба се. — Ти сигурно си направил някои промени, но… е, всичко е тук.

— Благодаря. Линк дали не е давал нещо на Горнт?

— Не, едва ли — отново се поколеба. — Но за по-сигурно бих приела, че е имало изтичане на информация.

— Да.

— Второ, за сделката между „Пар-Кон“ и „Струан“ — връзката документи, които му подаде, беше доста дебела. — Всичките шест екземпляра са подписани и подпечатани. Имам това право — пак се поколеба. — Такова беше споразумението ни с Линк. Бяхме си завещали взаимно правото на глас върху съответните ни дялове за период от 10 години. Така че сега аз ръководя „Пар-Кон“.

Дънрос леко разтвори очи:

— За десет години?

— Да — отговори безизразно Кейси, не чувстваше нищо, не искаше нищо, освен да изплаче мъката си и да умре.

„По-късно мога да си позволя да бъда слаба — помисли си тя. — Сега трябва да съм силна и мъдра.“

— За десет години. Линк… Линк притежаваше контрол върху гласовете. След като всичко стане официално, ще ти изпратя формално потвърждение.

Дънрос кимна. Донесе втори комплект документи от лакираното си бюро.

— Тези са същите, официално подпечатани. Това — той постави един плик върху документите, — е тайното ни споразумение, даващо права на „Пар-Кон“ върху корабите ми като допълнителна гаранция за сделката ни.

— Благодаря. Но с новия ти оборотен фонд тя няма да е необходима.

— И все пак беше предвидена в споразумението — Дънрос я погледна, възхищавайки се на мъжеството й. Тя не беше проляла нито една сълза върху билото на хълма, само кимна вцепенено и каза:

— Ще чакам. Ще чакам, докато… Ще чакам.

Орланда бе съкрушена. Той я върна в хотела, а по-късно изпрати лекар да се погрижи за нея.

— Това е част от сделката ни.

— Добре. Благодаря. Но не беше необходимо.

— Второ: ето ти писмено съгласие за сделката ни с Универсалните магазини. До десет дни ще ти изпратя и официалните документи. Ще ми трябва…

— Но Линк така и не даде тези два милиона.

— О, напротив. В събота вечерта ги е прехвърлил. Вчера получих потвърждение от банката ми в Швейцария и парите бяха надлежно предадени на Управителния съвет на Универсалните магазини. Там ги приеха, така че сделката е осъществена.

— Въпреки че Паг е мъртъв?

— Да. Вдовицата му се съгласи с препоръките на съвета. Между другото, сделката е много изгодна за тях. Много по-добра от офертата на „Суперфудс“:

— Не искам нищо от нея.

— Когато разговарях долу в ямата с Линк, той каза, че е много щастлив от осъществяването й. Думите му буквално бяха: „Чудесно! Пет милиона? Винаги съм искал Кейси да има собствен капитал. Тя винаги е искала да бъде независима и вече е. Страхотно!“

— Но на каква цена — възрази Кейси, отново обхваната от мъка. — Линк винаги ме предупреждаваше, че получените наготово пари струват повече, отколкото предполагаме. И наистина е така. Не ги искам.

— Парите са си пари. Ти не разсъждаваш нормално, Кейси. Тези пари бяха негови и той ти ги дава.

— Даваш ми ги ти.

— Грешиш, той. Аз само ти помагам, както и ти на мене — Дънрос отпи от чашата си. — Трябва да ми кажеш къде да изпращам печалбата му. Сигурно си спомняш, че в споразумението ни не се предвиждаше право на глас. Кой е попечителят му?

— Една банка. „Фърст сентръл“. Аз съм изпълнител на завещанието му заедно с един човек от банката — тя се поколеба. — Предполагам, че майка му ще го наследи. Единствено тя е упомената там. Линк, Линк беше доста откровен с мен по този въпрос. Бившата му съпруга и децата им са добре осигурени и изключени от завещанието му. За мен остава само правото на глас, всичко останало е за майка му.

— Значи ще бъде много богата.

— Това няма да я утеши — Кейси полагаше всички усилия да говори спокойно и да не заплаче. — Снощи говорих с нея, беше съкрушена. Тя е над… над–60-годишна жена. Линк беше единственият й син — въпреки решението й от очите й се отрони една сълза. — Тя, тя ме помоли да го върна обратно. В завещанието му се казва, че иска да бъде кремиран.

— Виж, Кейси — побърза да й предложи Дънрос, — може би е по-добре аз да се заема с…

— Не. О, не, благодаря Йан. Всичко е готово. Вече се погрижих. Исках сама да го уредя. Самолетът получи право да излети, документите са в ред.

— Кога тръгваш?

— Довечера в десет.

— О — Дънрос беше изненадан. — Ще дойда да те изпратя.

— Не, не, благодаря. Достатъчно е да пратиш колата, но ти не е нужно…

— Настоявам.

— Не. Моля те — тя го изгледа умолително. След малко той попита:

— Какво мислиш да правиш?

— Нищо особено. Ще… ще се постарая да бъдат изпълнени всичките му желания, документите, завещанието и ще уредя работите му. След това ще реорганизирам „Пар-Кон“… ще се опитам да я преустроя така, както той би искал, а после, после не знам. За всичко това ще са ми необходими трийсетина дни. След месец може би ще се върна тук, за да започна наново, или пък ще изпратя Форестър или някой друг. Не знам. Дотогава ще ти се обадя. Погрижила съм се за всичко. Имаш ми телефоните. Ако възникне някакъв проблем, можеш да ми се обадиш по всяко време.

Понечи да стане, но Дънрос я спря.

— Преди да тръгнеш, трябва да ти кажа нещо. Не ти го казах снощи, защото моментът не беше подходящ. Може би сега му е времето, не знам, но точно преди да тръгна вчера, Линк ме попита дали не бих искал да му стана кум — забеляза, че тя пребледня, и побърза да добави. — Отговорих му, че за мен ще е чест.

— Той за мен ли каза, че ще се жени? За мене ли? — попита недоверчиво Кейси.

— Говорехме за тебе. Следователно?

— А не спомена ли Орланда?

— Тогава не. Преди това беше много загрижен за нея, защото бил в апартамента й и не знаеше какво се е случило — Дънрос я гледаше. — Като му казах, че е невредима, той естествено се успокои. Но като разбра, че ти едва не беше повлечена от свлачището, за малко не получи инфаркт. После, точно като си тръгвах, го чух да казва тихо: „Сигурно е прекалено много от моя страна да се надявам те двете да станат приятелки.“ Не бях сигурен дали това беше предназначено за мен — докато копаехме, той доста си говореше сам. — Дънрос допи чашата си. — Сигурен съм, че имаше предвид тебе, Кейси.

Тя поклати глава.

— Не, Йан. Обзалагам се, че е била Орланда.

— Според мен грешиш.

Кейси замълча.

— Може би. Приятелки! — тя го погледна. — Ти би ли станал приятел с Куилън?

— Не. Никога. Но това не е същото. Орланда е добър човек. Наистина.

— Сигурно — загледа се в питието си и отпи, без да усеща вкуса му. — Ами Куилън? Какво стана днес на борсата? За съжаление, не съм чула нищо. Какво направи с него? Видях, че завършихте на 30.01, но… Май нищо друго не забелязах.

Дънрос почувства внезапна топлина.

— Заради катастрофата губернаторът нареди борсата да бъде затворена в понеделник. А също и банките в знак на траур. До 10 ч. тази сутрин парите на „Бенк ъф Чайна“ бяха раздадени на всички банкови клонове в колонията. Тегленето на влоговете престана. Към 3 ч. много от клиентите се наредиха на опашка, за да внесат отново парите си.

Горнт му се обади в десет часа сутринта, точно преди отварянето на борсата.

— Приемам — каза той.

— Не искаш ли да се спазарим?

— Не бих приел нито цент от тебе, както и ти от мен. Документите вече са изпратени.

— Какво стана с Куилън? — попита пак Кейси.

— Сключихме сделка. Нашите акции започнаха на 28, но аз му позволих да ги откупи на 18.

Тя зяпна. Машинално пресметна наум.

— Загубил е само два милиона. Това са двата милиона на Линк. Значи Куилън се отърва!

— Казах на Линк за предложението си и че това ще му коства два милиона, при което той се засмя. Изтъкнах му обаче, че със сделките за Универсалните магазини и „Пар-Кон“ загубата на двата милиона се компенсира от печалба от 20 и повече милиона — Дънрос я погледна изпитателно. — Мисля, че тия два милиона са справедливо възмездие.

— Да не искаш да кажеш, че Куилън се отърва безнаказано?

— Не. Върна ми авиокомпанията. Контролният пакет на „Ол Ейжа еър“.

— А — Кейси потрепери, като си припомни как в една коледна нощ Горнт и баща му отишли неочаквано в Биг Хаус. Вече не можеше да сдържи мъката си. — Ще ми направиш ли една услуга?

— Разбира се. Стига да не е за Куилън.

Искаше да го помоли да приеме Горнт за член на „Търф клъб“ и да му разреши да има собствена ложа. Но не го направи. Разбра, че ще е напразно.

— Каква услуга?

— Нищо. Нищо засега. Аз ще си вървя, Йан.

Кейси се изправи, адски уморена. Коленете й трепереха. Всичко я болеше ужасно. Протегна му ръка. Дънрос я пое и я целуна със същия елегантен жест, който тя помнеше от вечерта на приема. Първата вечер в Дългата галерия, когато се уплаши от ножа, забит в сърцето на портрета. Агонията й изведнъж взе връх и й се прииска да излее във вик омразата си към Хонконг и хората тук, които по някакъв начин бяха причинили смъртта на нейния Линк. Но не го направи.

„По-късно — заповяда си тя, стигнала до предела на силите си. — Не се пречупвай. Не се предавай. Бъди сдържана. Трябва, засега. Линк си отиде завинаги.“

— До скоро, Кейси.

— Довиждане, Йан — отвърна тя и излезе.

Дънрос остана дълго време загледан в затворената врата, после въздъхна и натисна звънеца. След секунда влезе Клаудия.

— Добър вечер, тай-пан — поздрави тя, преизпълнена със сърдечност. — Има няколко спешни телефонни обаждания — най-важното, младият господин Дънкън моли за заем от 1000 ХК долара.

— За какъв дявол са му?

— Изглежда иска да купи диамантен пръстен за една „дама“. Опитах се да изкопча името й, но той не го казва.

„О, Боже, Шийла — помисли си Дънрос, като изведнъж си спомни какво му разказа синът му за своето «момиче». — Шийла Скрагър, медицинската сестра от Англия, с която бяха заедно на почивка в овцевъдната ферма в Австралия.“

— Е, няма да купи кой знае какво за 1000 долара. Кажи му, че трябва да попита мен. Не, чакай! — той помисли малко. — Дай му 1000 долара на дребно — с 3 месечна лихва срещу писмена гаранция, че можеш да ги удържиш от джобните му пари, по 100 долара на месец. Ако се хване, това ще му е за урок. Ако не, аз ще му ги дам, но не преди Великден.

Тя кимна и допълни натъжена:

— Горката мис Кейси. Тя е съсипана…

— Да.

— Ето кой ви е търсил, тай-пан. От Сидни телефонира младият господин Линбар, моля, обадете му се при първа възможност. Мисли, че пак е успял да придума „Уолъра“…

Дънрос я изгледа:

— Дявол да го вземе!

— Мистър Аластър ви поздравява, също баща ви и повечето членове на семейството. Моля, свържете се с мистър Тръслър в Йоханесбург във връзка с тория. Обади се и мисис Гресенхоф — намуси се Клаудия, — за да се сбогува.

— Кога заминава? — попита, макар че много добре знаеше.

— Утре, рано сутринта. Горкият Травкин, ужасно, нали? О, толкова ми е мъчно за него.

— Да.

Травкин почина през нощта. Дънрос го посети няколко пъти в болницата „Матилда“, но треньорът му така и не дойде в съзнание след падането в събота.

— Успяхте ли да откриете някакви близки?

— Не. Никой. Мистър Жак се погрижи за формалностите около погребението.

— Добре. Да. Това е най-малкото, което можем да направим за него.

— Вие ли ще яздите в събота?

— Не знам — Дънрос се поколеба. — Напомни ми да поговоря със съдиите да наречем петата гара на негово име — в знак на благодарност.

— Добре. О, това би било чудесно. Толкова го харесвах, да, би било чудесно.

Дънрос погледна часовника си:

— Дойде ли човекът за следващата ми среща?

— Да.

— Добре — каза тай-панът и лицето му потъмня. Слезе в кабинета си на долния етаж.

— Добър вечер, мистър Чой, какво мога да направя за вас? — вече бе изпратил съболезнованията си за смъртта на Фор Фингър Уу.

Когато вратата зад тях се затвори, Пол Чой потърка несъзнателно ръце.

— Дошъл съм за първата стъпка, сър. Съжалявам, че вчера трябваше да я отложим — но, ъ, восъчните отпечатъци — те съвпадат с една от двете ви останали половин монети, нали?

— Първо искам да попитам кой притежава другата половина сега, след смъртта на Фор Фингър?

— Родът Уу, сър.

— Кой от рода Уу? — попита рязко Дънрос, като се държеше преднамерено грубо. — Монетата се предава от човек на човек. Сега у кого е?

— У мене. Сър — Пол Чой погледна в упор тай-пана, без да се страхува, макар че сърцето му биеше по-бързо от всякога.

— Ще трябва да докажете, че сте я получил от Фор Фингър.

— Съжалявам, тай-пан, но нищо не съм длъжен да доказвам — отвърна уверено Пол Чой. — Трябва само да ви предоставя своята половинка и да поискам услугата. Тайно. Всичко трябва да бъде тайно, такава е била уговорката. Ако тази монета е истинска, вие ще заложите честта си и реномето на „Ноубъл хаус“ и…

— Аз знам много добре какво рискувам — прекъсна го с неприятно стържещ глас Дънрос. — А вие?

— Сър?

— Това е Китай. И тук стават много интересни неща. Да не си мислите, че съм толкова глупав и ще успеете да ме баламосате с някаква си древна легенда?

Младежът поклати глава, в гърлото му бе заседнала буца.

— Не. Въобще не сте глупав, тай-пан. Но ако представя монетата, вие ще изпълните услугата, която поискам.

— Каква е тя?

— Първо бих искал да разбера дали… дали сте убеден, че това действително е една от четирите монети. Аз съм сигурен.

— Настина ли?

— Да, сър.

— Тази монета е била открадната от Филип Чен!

Пол Чой го погледна изненадан, но се овладя.

— Това беше монетата на Фор Фингър. Не знам за никаква кражба. Знам само, че я получих от баща си. Тя беше негова.

— Трябва да я върнете на Филип Чен.

— А вие виждали ли сте я някога у него, тази монета?

Дънрос вече бе говорил за това с Филип Чен.

— Няма ли някакъв начин да се докаже, че това е твоята монета, Филип? — попита той.

— Не, тай-пан. Никакъв — отвърна му старецът, като кършеше ръце.

Дънрос не сваляше поглед от младежа.

— Тя е на Филип Чен.

Пол Чой се размърда смутено.

— Монетите са били четири, тай-пан. Мистър Чен сигурно е притежавал някоя от другите три. Тази беше на баща ми. Нали помните какво каза той в Абърдийн?

Дънрос го изгледа мълчаливо, опитвайки се да го смути, да се справи с него по западен образец. Пол Чой се поколеба, но издържа погледа му.

„Интересно — помисли си тай-панът. — Ти се оказа кораво малко копеле, бива си те. Но дали идваш по собствена инициатива?“

Дънрос умишлено удължаваше паузата и използваше тишината, за да подкопае самоувереността на противника си и да преосмисли собствената си позиция. В момента, в който Пол Чой му се обади и помоли за среща, той разбра причината. Но как да се справи с тази ситуация? Едва се отърва от Уу и вече има нов противник, силен, отлично подготвен и много умен. Въпреки това и той си има своите слабости като всички останали. Като него, например. Горнт е едната слабост. А другата — може би Рико? Рико! Какво ли толкова привлича у нея?

„Забрави за това! Мисли как да си върнеш половината монета, преди да са ти поискали услугата.“

— Предполагам, че вашата половина е у вас. Хайде да идем още сега при специалист — той стана, за да изпита младежа.

— Не, сър, извинете — Пол Чой си помисли, че сърцето му всеки момент ще се пръсне, ремъкът изведнъж се превърна в примка около врата му, половинката монета изгаряше плътта му. — Извинявайте, но за мен това не е много удачна идея.

— Напротив, чудесна е — безцеремонно продължи да го притиска Дънрос. — Ще идем да я вземем. Хайде.

— Не, благодаря, тай-пан — отказа учтиво, но твърдо Пол Чой и това не убягна на Дънрос. — Не можем ли да го отложим за другата седмица? Да речем, за другия петък? Не е нужно още да бързаме.

— Другият петък няма да съм в Хонконг.

— Да, сър. Ще бъдете в Япония. Не бихте ли могли да ми отделите там един час? Когато ви е удобно? За да идем при специалист?

Дънрос присви очи:

— Вие сте бил доста осведомен, мистър Чой.

— Тук всичко се знае, сър. В Япония би било по-добре и за двама ни. Там ще има по-малка, по-малка вероятност за нечестна игра, тъй като и двамата ще бъдем в равни позиции.

— Искате да кажете, че тук не сме?

— Не, не, тай-пан. Но както казахте, това е Китай, а в Китай стават странни неща. Фор Фингър и групата му също имат доста връзки. Монетата е лична работа между двама души и може — и би трябвало — да се използва само веднъж. Аз поне така мисля.

Пол Чой се изпоти и благодари на Бога, че в „услугата“ се предвиждаше и това — да бъде запазена в пълна тайна. Откак върна тялото на Фор Фингър вкъщи, той направи всичко възможно да се добере до властта в рода. Най-накрая се сдоби с това, към което се, стремеше — много специалното положение на — според мафиотската терминология — consiglieri, или главен съветник на Голдтут Уу, най-големия син и вече официален глава на „Сийбърн Уу“.

„Ето какво сме ние — помисли си Пол Чой и отново бе обзет от страх. — Китайски мафиоти. Не съм ли и аз изцапан с кръв? Не бях ли в лодката с опиума? Какво може да знае Голдтут, което аз да не знам?“

— Можеш да ми имаш пълно доверие, Голдтут — заяви той на брат си, борейки се за своето бъдеще.

— Май нямам голям избор. Аз плувам в непознати води. Всякаква помощ ще ми бъде от полза. А твоят опит би бил много ценен — отвърна му на заваления си английски той, когато стигнаха до последната фаза на преговорите.

— Мисля, че можем да работим заедно.

— Нека бъдем откровени, братко. Двамата с теб сме завършили университет, докато останалите не са. Ние имаме нужда един от друг, за да успеем да модернизираме „Сийбърн Уу“. Аз не бих могъл да се справя сам. Ще имам нужда от значителна помощ — опитът ми на управител на Лодките на удоволствието през всичките тези години едва ли ще ми помогне при ръководството на рода. Все питах баща ни, но… е, ти го познаваше. Божичко, та аз не можех да променя, дори тарифата на някое момиче, без да получа разрешението му. Той пъхаше четирите си пръста навсякъде, на всеки кораб, във всяка сделка.

— Да, но ако сега капитаните му се съгласят с промените, след година ние ще имаме най-добре организираните операции в цял Китай.

— Точно това искам. Точно това.

— Какво ще правим с опиума?

— Родът ни винаги се е занимавал с него.

— Ами оръжията?

— Какви оръжия?

— Чух да се шушука, че Фор Фингър щял да се захване с търговия на оръжие.

— Не знам нищо за никакви оръжия.

— Дай да се отървем от търговията с опиум и хероин. Нека се дължим по-далеч от наркотиците. Не е ли вярно, че баща ни щеше да се съюзи с ония типове, Смайлър Чен и Уайт Паудър Ли?

— Слухове. Ще обмисля предложението ти. Но нека ти кажа, че сега аз съм капитан на флота и главата на „Сийбърн Уу“. Моето решение е окончателно. Ще се съветвам с тебе. Ти ще бъдеш consiglieri с всички произтичащи от това права, но когато аз взема решение, то ще бъде окончателно. Така например, чух за удара, който си направил на борсата без разрешението на баща ни. Страхотен удар наистина, но това повече не трябва да се повтаря — ще се консултираш с мене за всичко и ще ме уведомяваш предварително.

— Добре. Но отсега нататък ще работя и за своя сметка. Напуснах Горнт. Освен това ще продължа всички лични сделки, които съм започнал с Фор Фингър.

— Какви например?

— В петък той ми даде два милиона долара назаем, за да играя на борсата. Бяхме се споразумели за 17.5 от печалбата. Сега искам цялата печалба.

— 50 процента.

— 90. Точно този момент няма какво да ме задържа в Хонконг. Дори да получа само 50 от акциите, ако ги продам — а само аз знам колко са те, между другото, ще спечеля 3 милиона щатски долара.

Попазариха се малко и накрая се споразумяха за 70, като 30-те на Голдтут трябваше да бъдат внесени по сметка в швейцарска банка.

— Бумът на борсата ще продължи вероятно още няколко дни, после ще се оттегля. Когато аз реша, става ли?

— Добре. Печалбарят Чой ти подхожда повече, по-млади братко, отколкото Пол. За мен ще си Печалбаря. Какви други сделки сте имали с Фор Фингър?

— Само още една. Но той ме закле да я пазя в тайна. С кръвна клетва. И аз трябва да зачета желанието му.

Голдтут Уу се съгласи с неохота и сега, докато очакваше отговора на тай-пана за Япония, Пол Чой преливаше от увереност.

„Аз съм богат. Мога да се възползвам от цялата власт на Голдтут, ако се наложи, имам и американски паспорт и заминавам за Хавай. В Япония може и да успея да надхитря Дънрос — не, не да го надхитря, той е прекалено умен, — но там имам по-добри изгледи да докажа — веднъж завинаги, — че моята монета е истинска!“

— Ще ви бъде ли удобно в Япония, тай-пан? — повтори той.

— Разбрах, ме сте направил голям удар на борсата.

Младежът засия, без да подозира накъде бие тай-панът.

— Да, сър, спечелих около 5.5 милиона щатски долара.

Дънрос подсвирна:

— Не е зле — само за няколко седмици, Печалбарю Чой. При 15 процента данък — прибави невинно той.

Младежът трепна и попадна в клопката.

— Да, но аз съм американски поданик и за мен важат американските данъчни закони — поколеба се. — Имам няколко идеи, които биха… вижте, тай-пан, ние можем да сключим много изгодна сделка и за двама ни.

Дънрос забеляза, че погледът на Пол Чой се изостри, и стана още по-предпазлив.

— Моят старец ви вярваше — продължи младежът: — Вие бяхте Стари приятели с него. Може би аз бих могъл да наследя този статус — да го заслужа някой й ден.

— Ако върнете доброволно монетата, ще получите всякакви услуги от мен.

— Да караме поред, тай-пан. Първо ще разберем дали монетата е истинска. В Япония, става ли?

— Не. Тук и никъде другаде! — отсече Дънрос, решил да рискува.

Очите на Пол Чой съвсем заприличаха на две резки. Той също изведнъж се реши, извади монетата изпод ризата си и я сложи на бюрото.

— От името на Джин-куа, искам услуга от тай-пана на „Ноубъл хаус“.

Дънрос се загледа мълчаливо в монетата.

— Е?

— Първо, искам статуса на Стар приятел, равностоен на този на Фор Фингър, с всички произтичащи от това последици. Второ, искам да бъда назначен в управителния съвет на „Струан“ за период от четири години със заплата като на останалите директори — за приличие ще купя пакет акции на борсата, за да увелича дяловете си до 100 000 — усети как в тишината от брадата му се отронва капка пот. — Също така искам да основа съвместно предприятие — фармацевтичен завод — със „Струан“ с равно участие и капитал от шест милиона щатски долара, като до един месец ще внеса своя дял.

Дънрос го изгледа озадачено:

— С каква цел?

— В Азия има голям пазар за фармацевтични изделия. С вашия опит в производството и моя в маркетинга бихме могли да спечелим добри пари. Съгласен ли сте?

— Това ли е всичко? Цялата услуга?

— Още три неща. Тр…

— Само три? — попита смразяващо Дънрос.

— Три. Първо, догодина ще основа нова фондова борса. Ще…

— Ще основете какво? — зяпна поразен Дънрос.

Печалбарят Чой се усмихна и избърса потта от челото си.

— Защо не. Фондова борса за китайци, ръководена от китайци.

Дънрос изведнъж се разсмя.

— Сече ви пипето, Печалбарю Чой. О, да. Идеята никак не е за изхвърляне. И какво ще искате за новата борса?

— Само вашата благосклонна помощ в началото, като на Стар приятел, за да не могат да ми попречат големите клечки.

— Срещу 50 процента.

— Срещу много изгодни тайни условия. Много изгодни, гарантирам. Освен това — не губеше надежда младежът, — искам да ме запознаете с Ландо Мата и да му кажете, че подкрепяте именно мен от групата на баща ми в наддаването за монопола върху синдиката за комар и злато. Става ли?

— Казахте три неща. Кое е последното?

— До три години да получа място на съдия в „Търф клъб“. Гарантирам междувременно да даря един милион щатски долара за всякакви благотворителни цели, каквито пожелаете, да подкрепя всяка достойна кауза и се кълна в Бога, че ще се постарая да ви улесня колкото се може повече — младежът избърса потта си. — Свърших.

Дънрос се поколеба:

— Ако монетата е истинска, ще се съглася с всичко, с изключение на Ландо Мата.

— Не. Той е част от сделката.

— Няма да стане.

— Не съм ви помолил за нищо незаконно, нищо, което да не можете да из…

— Без Ландо Мата!

Младежът въздъхна. Взе монетата от бюрото и се загледа в нея.

— Ако това отпадне, ще оттегля молбата си и на нейно място ще поставя искането на Фор Фингър Уу. Монетата е една и съща — каза той, готвейки се да изиграе и последната си карта.

— И?

— И това ще ви принуди да се обвържете с търговията на наркотици, оръжия и всичко, което ненавиждате, но ще трябва да почитате. Извинете ме, тай-пан, но аз се стремя да стана родоначалник — той подхвърли монетата обратно на масата. — Вие избирайте.

Дънрос изведнъж се обезпокои. Услугата беше добре формулирана. В нея нямаше нищо незаконно, нищо прекомерно. Пол Чой се справи много добре. Прекалено добре. От Уу знаеше какво може да очаква. Но от този тук, от това изчадие адово?

„Не мога да рискувам да се замеся в търговията с наркотици — и той го знае.“

За да спечели време, Дънрос бръкна в джоба си, извади малката копринена кесийка и сложи своята половинка на масата. Придвижи я към другата. Двете идеално си съвпаднаха.

Двамата мъже въздъхнаха несъзнателно, като гледаха съединената в едно монета, която можеше безвъзвратно да ги обвърже. Дънрос знаеше, че е излишно, но все пак щеше да отиде при специалист. Задържа за секунда двете половинки в ръката си.

„Какво да правя с този дързък млад самохвалко — запита се той. — А, добра идея! Ще го предоставя на Филип Чен!“

— Добре, Печалбарю Чен — започна тай-панът, включвайки го на едно от първите места в личния си списък от подозрителни личности. — Ако половинката ви се окаже истинска, аз съм съгласен да изпълня всичко — с изключение на това, че ще помоля Ландо, на него не може да му се казва. Става ли?

— Благодаря, тай-пан. Няма да съжалявате — изпотил се от напрежение, Печалбарят Чой извади списък с имена. — Това са всички специалисти в Хонконг. Искате ли вие да посочите елин? Аз, ъ, аз вече проверих — те всички работят до седем.

Дънрос леко се усмихна.

— Прекалено сте самоуверен, Печалбарю Чой.

— Само се опитвам да изпреварвам събитията, сър.

Кейси излезе от сградата на „Струан“ и тръгна към чакащия я Ролс-Ройс. Лим веднага й отвори вратата. Тя се отпусна на дебелите възглавници, не чувстваше нищо, не разбираше нищо, освен че е изгаряна от мъка и всеки момент ще се прекърши, и дори не забеляза как Лим намали, за да се влее в натовареното движение на път за ферибота.

Всеки момент щеше да заплаче.

„Толкова време има до излитането — помисли си Кейси. — Багажът ми е събран и изпратен на летището. Освободих стаята си в хотела, платих всички сметки и пак ми остава толкова много време.“

За секунда си помисли да спре колата и да тръгне пеш, но тогава щеше да стане по-лошо, нямаше да има никакво уединение, никаква защита, а се чувстваше толкова нещастна.

„И все пак аз трябва да изляза, трябва да остана сама, трябва. О, Боже, Линк, горкият Линк.“

— Лим — извика импулсивно тя, — карай към Върха.

— Миси?

— Просто се изкачи на Върха, до терасата. Моля те — примоли се тя, като полагаше отчаяни усилия да говори нормално. — Не съм била там. Искам да го видя, преди да тръгна. Моля те.

— Да, миси.

Кейси се отпусна назад и притвори очи, за да спре сълзите, които се лееха беззвучно.

87

18:45 часа

Слънцето скоро щеше да залезе.

В двете посоки на моста до Ло Ву, централното селище на границата между колонията и Китай течаха обичайните потоци от хора. Мостът се простираше над едно плитко кално поточе бе дълъг едва 50 ярда. От двата му края имаше постове, имиграционен контрол и митници, а по средата — подвижна бариера. Там стояха двама полицаи от Хонконг и двама войници от КНР. Пресичаха го две жп линии.

Някога между Кантон и Хонконг постоянно се движеха влакове, но сега те спираха от двете страни на моста и пътниците минаваха границата пеш. А влаковете се връщаха по обратния път. Товарните влакове от Китай минаваха без проблем. Повечето пъти.

Стотици местни жители пресичаха ежедневно границата като нещо най-обикновено на път за нивите или работните си места, които от поколения насам бяха разположени от двете й страни. Тези погранични хора бяха жилаво и подозрително племе, което мразеше промените и вмешателството, мразеше униформите и особено полицаите, мразеше и всякакви чужденци. Както всички китайци, те считаха за чужденец всеки, който не беше от тяхното село. За тях границата не съществуваше и никога не можеше да я има.

Мостът при Ло Ву беше едно от най-невралгичните места в цял Китай — наред с другите два гранични пункта. Първият до Мау Кам То, представляваше разнебитено, мостче над същия този поток, който течеше по продължение почти на цялата граница — по него ежедневно прекарваха добитък и товари със зеленчуци. Последният, най-източен пункт се намираше до рибарското селище Тау Кок. Там границата не беше отбелязана, но по взаимно съгласие се приемаше, че минава по средата на единствената улица на селото.

Това бяха допирните точки на Китай със Запада. Навсякъде другаде съществуваха най-щателен контрол и проверка — и от двете страни на границата. Напрежението и поведението на караула обикновено служеше за барометър.

Днес при Ло Ву стражите от страната на КНР бяха неспокойни. Това изнервяше и хонконгските им колеги, които не знаеха какво да очакват — ненадейно затваряне на границата или може би внезапно нападение, като миналата година: колонията беше напълно зависима от капризите на Китай.

— Така си е — промърмори инспектор Смит. Той бе изпратен със специална задача тук и чакаше неловко недалеч от полицейския участък, който бе дискретно отдръпнат на сто ярда от истинската граница, за да не обиди или предизвика вълни на напрежение в отсрещната страна.

„За Бога — помисли си инспекторът, — какви вълни? Една пръдня в Лондон би докарала милиони бежанци насам — ако властите оттатък границата решат, че този лек полъх представлява обида за достойнството на Китай.“

— Хайде де, за Бога — промърмори нетърпеливо Смит, кафявата риза бе залепнала за гърба му, погледът му не се откъсваше от шосето за Хонконг. То беше цялото в локви и се губеше в далечината след един завой.

Видя приближаващата се полицейска кола и тръгна да я посрещне с огромно облекчение. От нея слезе Армстронг. А после и Брайън Куок. Смит отдаде чест на Армстронг с бастунчето си, за да скрие изненадата си. Брайън Куок в цивилни дрехи. Погледът му беше странно разсеян и уплашен.

— Здравей, Робърт — поздрави Смит.

— Здравей. Извинявай, че закъсняхме — отговори Армстронг.

— Само няколко минути. Всъщност знаех за залез-слънце.

Смит присви очи и погледна на запад. Слънцето още не беше залязло. Обърна се пак към Брайън Куок. Трудно му беше да скрие презрението си. Високият хубав китаец извади пакет цигари. Предложи му го с треперещи ръце.

— Не, благодаря — отказа студено Смит. Армстронг обаче си взе.

— Не беше ли ги отказал?

— Бях. Но пак започнах.

Брайън Куок нервно се засмя:

— Боя се, че е заради мен. Робърт се опитваше да ме отърве… да ме отърве от Крос и неговите ангели.

Другите двама мъже останаха сериозни.

— Ще идва ли още някой? Освен нас? — попита Смит.

— Едва ли. Не и официално — Армстронг се огледа. Не липсваха обичайните зяпачи, но те изглеждаха съвсем случайни.

— Макар че са тук някъде — усетиха как косъмчетата на тила им настръхват. — Можеш да започваш.

Смит извади официален документ.

— Уу Чу-той, иначе наричан Брайън Кар-шун Куок, вие сте обвинен официално в шпионаж против правителството на Нейно Величество в полза на чужда държава. По силата на хонконгските закони за депортация се задължавате да напуснете колонията на Короната. Ако се върнете тук, официално ви предупреждаваме, че ще го направите на свой риск и ще подлежите на съд и затвор в името на Нейно Величество — Смит мрачно му връчи документа.

Брайън Куок го взе. Виждаше и чуваше с усилие, сетивата му бяха притъпени.

— А сега… сега какво ще стане?

Смит му обясни:

— Ще минеш по онзи мост и ще се върнеш при приятелчетата си.

— А? Да не ме мислите за глупак? Да не мислите, че ще ви повярвам, че ме пускате да си ида? — Брайън Куок се обърна към Армстронг. — Робърт, казвам ти, че те си играят и е мен, и с теб и никога няма да ме освободят! Знаеш го!

— Свободен си, Брайън.

— Не… не, аз знам какво ще стане точно преди, точно преди да стигна дотам, вие ще ме върнете обратно, напразни надежди, нали? Разбира се! Напразни надежди!

— За Бога, казах ти, че си свободен! Можеш да си вървиш — рязко му се сопна Армстронг, който вече искаше да свършват. — Върви си! Не ме питай защо, но те пускат. Върви си!

Изпълнен с недоверие, Брайън Куок изтри устата си и понечи да каже нещо, но замълча.

— Ти лъ… това е… това е лъжа, сигурно е лъжа!

— Върви!

— Добре, ще… — китаецът направи една крачка и спря. Другите двама не се помръднаха. — Ти, ти истината ли казваш?

— Да.

Брайън Куок подаде треперещата си ръка на Смит. Той я изгледа, после вдигна очи към лицето му.

— Ако зависеше от мен, щях да те разстрелям.

По лицето на Куок премина вълна от омраза:

— Ами ти с твоите рушвети? Ти не продаваш ли полицейски…

— Това е нещо друго! H’eung yau е присъщо на Китай! — изръмжа Смит и Армстронг кимна, като си спомни първите 40 000 долара, които бе заложил в събота.

— Рушветчийството е типично за китайците — продължи разтреперан от ярост Смит. — Предателството не е. Преди да отиде в СИ, Фонг Фонг работеше при мен. Затова си затваряй устата и се омитай оттук, да не те прекарам с ритници по моста!

Брайън Куок понечи да заговори, но се отказа. Подаде студено ръка на Армстронг. Той я стисна недружелюбно.

— Заради доброто старо време, заради онзи Брайън, който някога познавах. Аз също не обичам предателите.

— Знам, знам, че бях упоен, но все пак благодаря.

Брайън Куок тръгна гърбом напред, като все още подозираше някаква измама, после се обърна. На всеки няколко секунди поглеждаше назад, уплашен, да не би да тръгнат подире му. Като стъпи с подкосени крака на моста, той се втурна да бяга като обезумял. Напрежението нарасна неимоверно. Полицаите на бариерата не го спряха. Нито войниците. Предупредени предварително, и двете страни се направиха, че не го забелязват. Потоците от велосипедисти, пешеходци, претоварени каруци покрай жп линията въобще не му обърнаха внимание. От другата страна на бариерата Куок спря и се обърна.

— Ние ще победим, ще победим, да знаете — извика им той, а гърдите му се издуваха от вълнение. — Ще победим!

После, все още подозирайки някаква измама, той отстъпи назад и побягна към Китай. Армстронг и Смит забелязаха, че близо до влака го пресрещна някаква небиеща на очи групичка, но беше твърде далеч, за да се види ясно. Напрежението по моста спадна. Слънцето започна да залязва.

Роджър Крос наблюдаваше всичко това с мощен бинокъл от малката куличка над полицейския участък. Беше скрит добре. До него, също така скрит, снимаше с фотоапарат един оператор от СИ. Лицето на Крос потъмня. Сред посрещачите на Брайън Куок беше и Цу-ян, изчезналият милионер.

Слънцето сякаш потъна зад морето на запад. Кейси беше на терасата на Върха и цял Хонконг се простираше в краката й, в здрача вече светеха лампи, част от града и Каулуун беше обагрена в кървавочервено, а другата част беше тъмна, с дълбоки сенки и ярки светлини. Слънцето изчезна и започна нощта, истинската нощ.

Тя не видя нищо от тази красота. Лицето й беше мокро от сълзите, които продължаваха да се леят. Беше се облегнала на перилата в далечния ъгъл на терасата. Другите туристи и чакащите на близката автобусна спирка не я закачаха — бяха прекалено заети със собствените си проблеми.

— Божичко, вчера натрупах цяло състояние…

— Аз започнах веднага да купувам и си удвоих парите…

— Айейа, аз също и вчера цял ден преговарях с „Мидън кингдъм“ да ми дадат заем срещу всичките ми ценни книжа…

— Да се благодарим на боговете, че Централното кралство отърва тия глупави чуждестранни дяволи…

— Аз купих акциите на „Ноубъл хаус“ на 20…

— Чухте ли, че били изровили още две тела на Коутуол и общият брой на загиналите вече бил 67…

— Джос! Не е ли прекрасно за борсата! Предсказанието на Стария сляп Тунг пак се сбъдна…

— Чухте ли за сестра ми, третата камериерка Фун от големия хотел? Тя и синдикатът й купуваха при най-лоши условия и сега е милионерка…

Смазана от мъка, Кейси не чуваше и не виждаше нищо. Хората идваха и си отиваха, сред тях имаше и няколко влюбени двойки. Единствените европейци бяха туристите с техните неизбежни фотоапарати. Кейси се стараеше да се държи настрана от тях.

— Ей, мога ли да ви помогна? — попита я някакъв мъж.

— Не, не, благодаря — отвърна унило тя, без да го погледне, неспособна да спре сълзите си.

„Трябва да престана — помисли си Кейси. — Трябва. Трябва да започна отначало и да бъда силна, и да живея за себе си и за Линк. Трябва да го пазя и него, и това, което е негово, трябва да съм силна, да съм силна.

Но как?“

— Няма да се предам — каза си тя на глас. Няма. Трябва да помисля.

„Трябва да помисля за това, което ми каза тай-панът. Не за сватбата, о, Линк, не за това. Трябва да помисля за Орланда.

«Много ли е да се надявам те да станат приятелки?» Наистина ли го е казал?

Какво да правя с нея?

Забрави я. Тя ти отне Линк. Да. Но това не противоречеше на правилата, правилата, които ти сама наложи. Йан е прав. Орланда не е като Куилън и Линк е този, който се влюби в нея. Тя не е като Куилън Горнт.

Куилън. А с него какво да правя?“

Той дойде този следобед в хотела и отново й предложи помощта си. Тя му благодари и отказа.

— Нищо ми няма, Куилън. Сама трябва да го преодолея. Не, не ме изпращай, моля те. Моля те. Аз ще се върна след месец. И тогава ще бъда по-разумна.

— Ще сключиш сделка със „Струан“, нали?

— Да, предпочитам тях. Извинявай.

— Няма защо да се извиняваш. Ти беше предупредена. Но това не ни пречи да вечеряме заедно веднага щом се върнеш тук. Нали?

— Да.

„О, Куилън, Какво да правя с теб?

Засега нищо. Следващите 30 дни трябва да бъдат посветени на Линк. Изцяло. Аз ще трябва да го защитя от лешоядите. Като Сиймър Стайглър.“

Тази сутрин той дойде в апартамента й.

— Здравей, Кейси, аз ще поръчам ковчег и…

— Той вече е готов, всичко е уредено.

— Сериозно? Браво. Слушай, багажът ми е готов. Джанели може да го вземе и аз веднага се качвам на самолета, за да мож…

— Не, аз сама ще пренеса тялото на Линк.

— Но, по дяволите, Кейси, ние имаме да говорим за толкова много неща. Завещанието му, сделката със „Струан“, сега ще имаме време хубавичко да я обмислим. Можем да протакаме, за да спечелим още няколко точки. Ние…

— Всичко това може да почака, Сиймър. Ще се видим в Лос Анжелос. Почини си два-три дни. Чак другия понеделник си ела.

— В понеделник? Но, за Бога, ние имаме толкова много работа! Ще ни е необходима година, за да уредим нещата на Линк. Трябва незабавно да наемем адвокат. Най-добрия в града. Аз веднага ще се заема с това. Не забравяй вдовицата и децата му. Тя може да заведе дело от тяхно име, разбира се, че ще заведе! Ами ти! Ти имаш право на тлъсто парче от завещанието му. Ние ще заведем дело, та нали му беше като жена цели седем год…

— Уволнен си, Сиймър! Разкарай се оттук и…

— Какво ти става, по дяволите? Аз се грижа за законните ти права, а…

— Не чу ли? Уволнен си!

— Не можеш да ме уволниш. Нямаш право. Аз имам договор!

— Ти си едно гадно копеле. Ще ти дам пълно обезщетение за договора, но ако се захванеш с мен или с Линк, или с неговите работи, ще се постарая да не получиш нищо. Нищо! А сега се махай оттук, по дяволите!

Кейси избърса очите си при спомена за този свой изблик на ярост.

„Ама че гадно копеле. Преди не го познавах, но сега съм сигурна. Добре, че го уволних. Обзалагам се, че ще започне да души наоколо като хиена. Стопроцентово. Бас държа, че ще отиде при бившата мисис Бартлет, ако вече не й се е обадил, и ще я насъска да се нахвърли върху «Пар-Кон» и Линк заради потомството си. Абсолютно съм сигурна, че скоро ще се срещнем с него в съда по някакъв повод.

Е, Бог да ми е на помощ, но се кълна, че той няма да ме победи. Аз ще съумея да защитя Линк въпреки всичко.

Забрави за това копеле, Кейси. Остави бъдещите битки, мисли за настоящето. Какво ще нравиш с Орланда? Линк, Линк я харесваше — може би дори я обичаше. Обичаше ли я? Не знам. И вече никога няма да узная.

Орланда.

Дали да не отида да я видя?“

88

20:05 часа

Орланда седеше на тъмно в стаята си в хотел „Мандарин“ и гледаше навън в нощта. Мъката й се бе уталожила.

— Джос за Линк — повтори си тя за стохиляден път. — Джос. Сега всичко е като преди. И трябва да започна отначало. Боговете пак ми се изсмяха. Но може би ще имам и друга възможност. Има и други мъже… О, Боже! Не се притеснявай, всичко ще бъде както преди. Куилън ме успокои, че ще продължи издръж…

Телефонът рязко иззвъня и тя се стресна.

— Ало?

— Орланда? Аз съм Кейси — Орланда изпъна гръб от изненада. — Тази вечер си заминавам, но преди това исках да те видя. Възможно ли е? Долу, във фоайето съм.

Обаждаше се съперничката й? Защо? За да злорадства ли? Но те и двете загубиха.

— Да, Кейси — отвърна тя колебливо. — Ще се качиш ли? Тук е по-спокойно. 363-а стая.

— Разбира се. 363.

Орланда светна лампата и се втурна в банята да погледне лицето си. По него личаха следи от тъга и неотдавнашни сълзи — но не и годините й. Един гребен на косата и малко грим. Нищо друго не й беше необходимо. Все още.

„Престани! Старостта е неизбежна! Бъди азиатка! Не го забравяй.“

Обу се. Чакането й се стори много дълго. Сърцето й биеше ускорено. Чу звънеца. Вратата се отвори. Всяка от двете жени видя неутешимата скръб на другата.

— Влез, Кейси.

— Благодаря.

Стаята не беше голяма. Кейси забеляза два малки куфара, поставени чинно до леглото.

— И ти ли заминаваш? — стори й се, че гласът й идва от безкрайно далеч.

— Да. Да, отивам при едни приятели на родителите ми. Хотелът е малко скъпичък за мен. Тези хора ми казаха, че мога да остана у тях, докато си намеря друга квартира. Седни.

— Но нали имаш застраховка?

Орланда премигна:

— Застраховка ли? Не, не, едва ли. Никога не съм… не, нямам.

Кейси въздъхна:

— Значи си загубила всичко?

— Джос — вдигна рамене Орланда. — Това няма значение. Имам малко пари в банката и… Ще се оправя.

Видя мъката по лицето на Кейси и съчувствието й преля.

— Кейси — каза бързо тя, — що се отнася до Линк. Аз не се опитвах да го впримча, нямах лоши намерения. Но го обичах и щях да направя всичко възможно да се омъжа за него, но честно, и искрено вярвам, че щях да му бъда чудесна съпруга, щях да положа всички усилия да бъда най-добрата, наистина. Действително го обичах и… — Орланда отново вдигна леко рамене по своя характерен начин. — Ти знаеш. Съжалявам.

— Да, да, знам. Няма защо да се извиняваш.

— Първия път, когато те видях, в Абърдийн, в нощта на пожара — продължи Орланда — си помислих колко е глупав Линк, а може би и ти, че не… — тя въздъхна. — Може би си права, Кейси, че няма за какво да говорим. Още повече сега.

Сълзите й отново потекоха. А като ги видя, Кейси също се просълзи.

Двете жени поседяха така за секунда. После Кейси извади книжна салфетка и си избърса очите, чувстваше се отвратително, не беше стигнала до никакъв извод, искаше й се да свърши по-бързо това, което беше започнала. Извади един плик.

— Ето ти чек. За 10 хиляди щатски долара. Помис…

Орланда въздъхна:

— Не ми трябват парите ти! Не искам нищо от…

— Не са от мен. От Линк са. Чуй ме — предаде й разказа на Дънрос за Бартлет. Без да скрива нищо. Като се разкъсваше цялата, докато повтаряше думите му. — Ето какво е казал Линк. Мисля, че ти си тази, за която е искал да се ожени. Може би греша. Не знам. Но той вероятно би искал да имаш малко готови… някаква сигурност.

Орланда си помисли, че сърцето й ще се пръсне от тази ирония на съдбата.

— Линк е помолил тай-пана да му стане кум? Така ли?

— Да.

— И е искал ние двете да бъдем приятелки?

— Да — отговори Кейси, без да е уверена, че постъпва правилно, така, както би искал Линк. Но като седеше сега тук и гледаше това красиво нежно момиче с големи очи, идеална фигура и изящна кожа, която нямаше нужда от никакъв грим, тя отново си каза, че не може да обвинява нито нея, нито Линк. „Грешката беше моя, изцяло моя. И аз съм сигурна, че той не би я оставил без средства. Значи и аз не мога. Заради него. Линк е искал да станем приятелки. Може би ще успеем.“

— Защо да не опитаме? — предложи тя. — Виж, Хонконг не е място за тебе. Защо не заминеш някъде другаде?

— Не мога. Къде да ида? Нямам никакво образование. Аз съм едно нищо. Бакалавърството ми е без покритие — сълзите й потекоха наново. — Аз съм само… Някой ден ще откача.

На Кейси изведнъж й хрумна нещо:

— Защо не опиташ в Щатите? Бих могла да ти помогна да си намериш работа.

— Какво?

— Да. Може би в някой моден бутик — не знам точно какво, но ще опитам.

Орланда я гледаше недоверчиво.

— Ще ми помогнеш, наистина ли ще ми помогнеш?

— Да — Кейси остави плика и визитната си картичка на масата и се изправи, цялото тяло я болеше. — Ще се опитам.

Орланда се приближи до нея и я прегърна:

— О, благодаря ти, Кейси, благодаря ти.

Кейси също я прегърна и сълзите им се смесиха.

Вече бе съвсем тъмно и нощта се осветяваше само от бледата светлина на малката луна, която се прокрадваше от време на време иззад облаците. Роджър Крос се приближи безшумно до полускритата във високата стена около губернаторската резиденция врата и я отключи със собствен ключ. После я заключи след себе си и тръгна бързо нагоре по сенчестата страна на пътеката. Като приближи къщата, той се отклони на изток, слезе няколко стъпала надолу към една врата на сутерена и извади друг ключ.

Вратата се отвори също толкова безшумно като първата. Срещу него се изправи часовой с насочена пушка:

— Парола, сър!

Каза му я. Войникът отдаде чест и се отдръпна. Крос почука на друга врата в далечния край на коридора. Отвори му адютантът на губернатора.

— Добър вечер, господин главен инспектор.

— Надявам се, че не съм ви накарал да ме чакате?

— Не, никак.

Адютантът го поведе през свързаните мазета до дебела желязна врата в една бетонна кабина, която стърчеше недодялано насред голямата изба редом с лавиците с вино. Крос влезе вътре сам и затвори вратата зад себе си. След като се залости отвътре, той се отпусна. Сега беше далеч от любопитни очи и уши. Това беше неговата Светая светих, съвещателната стая за много тайни разговори — бетонната кабина и центърът за свръзка бяха изградени с много усилия от доверени офицери на СИ, всички до един британци, за да не се допусне инсталиране на вражески подслушвателни апарати в стените, и въпреки това цялата конструкция се проверяваше ежеседмично от експерти на Специалните служби — да не би в нея все пак да са попаднали някакви микрофони.

В един от ъглите стоеше свръхсложният предавател, който подаваше сигнали на непрекъсваемия шифровчик, оттам към системата от антени на покрива на резиденцията, които ги препращаха до Уайтхол.

Крос включи предавателя. Чу се успокоително бръмчене.

— Господин министъра моля. Тук е Азиатец Едно — изпита огромно удоволствие да използва тайния си псевдоним.

— Да, Азиатец Едно?

— Сред посрещаните на шпионина Брайън Куок беше и Цу-ян.

— А! Значи можем да го задраскаме от списъка.

— И двамата, сър. Вече са изолирани. В събота избягалият Джоузеф Йу е забелязан да пресича границата.

— По дяволите! Трябва да изпратите хора да го следят. Имаме ли човек в атомния им център в Шанкиян?

— Не, сър. Но се говори, че Дънрос щял да се срещне до един месец с мистър Йу в Кантон.

— А, а Дънрос?

— Той е лоялен — но никога няма да се съгласи да работи за нас.

— Съндърс?

— Справи се добре. Не мисля, че представлява риск за сигурността.

— Добре. Ами „Иванов“?

— Отплува по обяд. Не сме открили тялото на Суслов — ще ни трябват седмици да преровим и претърсим развалините. Едва ли ще го намерим цял. След като и Плъм загина, мисля, че трябва да преосмислим „Севрин“.

— Идеята е твърде добра, за да я зарежем, Роджър.

— Да, сър. И от другата страна ще са на същото мнение. Когато пристигне заместникът на Суслов, ще разбера какво са намислили и тогава ще можем да разработим план.

— Добре. Какво става с де Вил?

— Ще бъде прехвърлен в Торонто. Моля, уведомете тамошните служби. За атомния самолетоносач. Екипаж от 5500 офицери и матроси, 83 350 тона, осем реактора, максимална скорост 62 възела, 42 ракети „Ф–4 Фантом II“, всяка с ядрена бойна глава, 2 „Хокс Марк V“. Любопитно е, че единствената му защита срещу атака е една редица ракети „земя-въздух“ откъм щирборда…

Крос продължи доклада си, извънредно доволен от себе си, обичаше работата си, харесваше му да бъде агент на две разузнавалия, на три, напомни си той. Да, троен агент, с достатъчно пари, без никой от господарите му да му се доверява напълно, но всеки от тях се нуждаеше от него и се молеше да бъде на тяхна страна — не техен.

„Понякога почти си се чудя на себе си“ — помисли си той с усмивка.

Армстронг се беше облегнал в отвратително настроение на информацията на аерогарата в Кай Так и гледаше към вратата. Както винаги, беше пълно с народ. Той се изненада, като видя да влизат Питър и Фльор Марлоу и двете им дъщери с кукли и малки куфарчета в ръце. Фльор беше бледа и измъчена. Марлоу също. Беше натоварен с куфари.

— Здравей, Питър — поздрави го Армстронг.

— Здрасти, Робърт. Много до късно работиш.

— Току-що изпратих Мери. Замина за една седмица на почивка в Англия. Добър вечер, мисис Марлоу. Моите съболезнования.

— О, благодаря, господин главен инспектор. Аз съм дос…

— Ние отиваме в Бинкок — прекъсна я важно четиригодишната й дъщеря. — Това е на континента.

— О, я стига, глупаче — обади се сестра й. — Казва се Банкок на континента. Това е Китай — важно поясни тя на Армстронг. — И ние сме в отпуска. Мама е болна.

Питър Марлоу се усмихна уморено и челото му се набръчка:

— Заминаваме за една седмица в Банкок, Робърт. Заради Фльор. Старият доктор Тулей каза, че тя непременно трябва да си почине.

Децата започнаха да се карат и той спря.

— Млъкнете и двете! Скъпа — обърна се към жена си, — иди да ни регистрираш. Аз ще ви настигна.

— Добре. Елате. О, я се дръжте прилично и двете! — тя тръгна, а двете момиченца подтичваха след нея.

— Май няма да си почине особено — каза Питър Марлоу. После понижи глас. — Един приятел ме помоли да ви предам, че срещата на наркобандитите в Макао е този четвъртък.

— А къде, не знаеш ли?

— Не. Но се предполага, че Уайт Паудър Ли бил един от тях. Имало и някакъв американец. Банастазио. Така се говори.

— Благодаря. И?

— Това е всичко.

— Благодаря, Питър. Приятно пътуване. Слушай, трябва да се обадиш на един човек в полицията в Банкок. Инспектор Самантаджал — кажи му, че аз те пращам.

— Благодаря. Жалко за Линк Бартлет и останалите, а? Божичко, аз също бях поканен на този прием.

— Джос.

— Да. Но това не е голямо утешение за тях, нали? Горките нещастници! До другата седмица.

Армстронг изпрати високия мъж с поглед, после се върна на информацията, облегна се и продължи да чака със свито сърце.

Мислите му неизменно се връщаха към Мери. Снощи пак се скараха неприятно, заради Джон Чен, но повечето заради последните няколко дни, заради Брайън и червената стая. Когато взе тези пари на заем и ги заложи изцяло на Пайлът Фиш, дочака в агония победата му, спечели и върна 40-те хиляди щатски долара обратно в чекмеджето на бюрото си — без да почувства повече нужда да докосне нито цент от тях, с остатъка от печалбата плати дълговете си и й купи билет за вкъщи, а тя снощи му вдигна нов скандал и накрая заяви:

— Ти забрави за годишнината ни! Е, това не е кой знае какво събитие, че да се помни, нали? О, как ненавиждам това проклето място и тия отвратителни Бивши вълци, и всичко останало. Няма да се върна!

Армстронг запали унило цигара — вкусът й беше влажен и кисел. На входа се появи Кейси. Той загаси цигарата си и тръгна да я посрещне, натъжен от унилата й походка.

— Добър вечер — поздрави я той уморено.

— О, здравейте, инспекторе. Как сте?

— Добре. Ще ви изпратя.

— О, много мило.

— Ужасно съжалявам за Бартлет.

— Да. Да, благодаря.

Тръгнаха заедно. Армстронг благоразумно мълчеше. Какво можеше да й каже? Жалко! Тя му харесваше, възхищаваше се на куража, който бе проявила по време на пожара, а после и на склона, който проявяваше и сега, като се стараеше да говори уверено, макар че вътрешно се разкъсваше.

Заминаващите пътници обикновено не минаваха през митница. Офицерът от Емиграционната служба й подпечата паспорта и й го върна с неуместна учтивост:

— Приятно прекарване и заповядайте пак.

Смъртта на Бартлет бе стигнала до заглавията на вестниците като една от 67-те жертви.

Коридорите ги отведоха до чакалнята за ВИП пасажери. Армстронг й отвори вратата. За нейна изненада и негово учудване там завариха Дънрос. Стъклената врата за изход 16 и пистата бе отворена. Зад нея се виждаше „Янки 2“.

— О, здравей, Йан, но аз не исках да ме…

— Налагаше се, Кейси. Съжалявам. Имаме да довършим една работа с тебе, а трябва да посрещна и един самолет. Братовчед ми се връща от Тайван — беше отишъл да огледа местата за фабриките в очакване на твоето одобрение — Дънрос погледна към Армстронг. — Добър вечер, Робърт. Как я караш?

— Както винаги — Армстронг подаде ръка на Кейси и се усмихна уморено. — Ще ви оставя. Приятно пътуване. Веднага щом се качите на борда, ще получите разрешение за излитане.

— Благодаря, инспекторе. Иска ми се… благодаря.

Армстронг кимна на Дънрос и понечи да тръгне.

— Робърт, онази пратка беше ли доставена на Ло Ву?

Престори се на замислен.

— Да, да, предполагам — забеляза облекчението му.

— Благодаря. Можеш ли да ме изчакаш за момент? Бих искал да ми разкажеш.

— Разбира се — отговори Армстронг. — Ще бъда отвън.

Като останаха сами, Дънрос й подаде тънък лист.

— Това е банков чек за 750 000 щатски долара. Бях ти купил акции на „Струан“ на 9.50 и ги продадох на 28.

— Какво?

— Ами, нали бях обещал да купя акции на 9.50. Твоят дял от сделката възлиза на 3/4 милиона долара. „Струан“ спечели милиони. Аз също, както и Филип, и Дайан, бях включил и тях.

Кейси не можа да схване:

— Извинявай, не разбирам.

Той се усмихна и й обясни наново, като добави:

— Има и още един чек — за четвърт милион щатски долара, дела ти в покупката на Универсалните магазини.

Тя ахна:

— Не ти вярвам.

Лицето му се озари от мимолетна усмивка:

— Да. След месец ще получиш още 3/4 милиона. А след два месеца ще можем да ти предоставим още половин милион долара при нужда.

Зад нея в кабината на „Янки 2“ Джанели включи първия реактивен мотор. Той се завъртя с рев.

— Това ще те оправи ли? — попита Дънрос.

Устата й се отвори, но отначало не можа да каже нищо, после попита:

— Четвърт милион?

— Да. Всъщност цял — от двата чека. Между другото, не забравяй, че сега ти си тай-пан на „Пар-Кон“. Това е истинският подарък на Линк за теб. Тай-пан. Парите не са важни — той й се усмихна и рязко я прегърна. — Успех, Кейси. Ще се видим след месец. Нали?

И вторият мотор изрева.

— Един милион щатски долара?

— Да. Ще кажа на Даусън да ти даде някакъв съвет за данъците. Тъй като печалбата ти е в хонконгски долари, съм сигурен, че има законни начини да се избягнат — а не да се заобиколят — данъците.

И друг мотор се събуди.

Тя го гледаше онемяла. Вратата на чакалнята за ВИП пътници се отвори и влезе висок жизнерадостен мъж.

— Здравей, Йан. Казаха ми, че мога да те намеря тук.

— Здравей, Дейв. Кейси, това е братовчед ми Дейвид Макструан.

Кейси го изгледа безизразно и леко му се усмихна, без в действителност да го забелязва.

— Здравейте. Но, Йан, ти сериозно — сериозно ли го каза?

— Разбира се — и последният мотор заработи с трясък. — Май трябва вече да се качваш! До другия месец!

— Какво? О, но аз, да, до скоро! — тя пъхна зашеметена плика в чантата си, обърна се и излезе.

Те я изпроводиха с поглед нагоре по стълбичката.

— Значи това е прословутата Кейси — каза замислено Дейвид Макструан. Той беше висок колкото Дънрос, но няколко години по-млад от него, червенокос, със странно полегати, почти азиатски, макар и зелени, очи, с много уморен вид на лицето, по-голямата част от трите по-малки пръста на лявата му ръка липсваха, прерязани от ремъците на парашута му.

— Да. Да, това е Камелиен Сирануш Чолок.

— Страхотна е!

— Повече от това. Мисли за нея като за Хег.

Макструан подсвирна.

— Толкова ли е добра?

— Може и да стане, ако има кой да я научи.

На борда на самолета Свенсен затвори вратата на кабината и я заключи.

— Искаш ли нещо, Кейси? — попита той меко, силно обезпокоен за нея.

— Не — отговори безпомощно тя. — Просто ме остави, Свен. Ще, ще те повикам, ако ми потрябва нещо. Става ли?

— Разбира се — той затвори вратата.

Вече беше сама. Закопча сковано колана си и погледна през люка. Зърна през сълзи Дънрос и другия мъж, чието име не запомни, да й махат за сбогом. Тя им махна в отговор, но те не я видяха.

Луната се скри в облак. Моторите набраха скорост, самолетът потегли, излезе на пистата и се издигна с вой в черното небе, като се изкачваше стръмно нагоре. Кейси не забеляза нищо, в главата й още се блъскаха думите на Дънрос, като ту я разкъсваха на парчета, ту я събираха в едно цяло.

Тай-пан. Това е истинският подарък на Линк за теб, й каза той. Тай-пан, парите са без значение.

Да, да, вярно, но…

Но…

Какво й каза първия път на борсата Линк? Не беше ли:

— Който и от тях да победи — Горнт или Дънрос, ние ще спечелим. И в двата случая ставаме „Ноубъл хаус“ — заради което сме и тук.

Изведнъж й просветна. Умът й се проясни. Сълзите й секнаха.

„Ето какво е искал той в действителност — помисли си с нарастващо вълнение Кейси. — Ние да станем «Ноубъл хаус». Разбира се. Може би точно това мога да направя аз в отплата, да превърна мечтата му в негова епитафия — «Ноубъл хаус».“

— О, Линк — каза радостно тя. — Заслужава си да опитам, нали?

Самолетът се гмурна във високите облаци, продължавайки безупречния си полет нагоре. Нощта беше топла и много тъмна, от луната беше останал само един полумесец, подухваше приятен ветрец.

Долу някъде остана островът.

Дънрос излезе бързо на „Пик роуд“ и се отправи към къщи, движението беше слабо, моторът пееше приятно. Той изведнъж отби от пътя и спря. Застана сам до перилата на пустата тераса на Върха.

Хонконг представляваше море от светлини. От обляната в светлина писта в Каулуун излиташе самолет. През високите облаци се показваха няколко звезди.

— Боже, колко е хубаво да си жив — промълви тай-панът.

1

Голямата къща. — Б.пр.

2

Типична женска китайска дреха с висока яка. — Б.пр.

3

Буквално Четирипръстият Уу. — Б.пр.

4

Обслужване в хотел по стаите. — Б.пр.

5

До скоро виждане (фр.). — Б.пр.

6

Колко е хубаво, г-це, трудно е само за глупаците (фр.). — Б.пр.

7

Всеки прави каквото иска (фр.). — Б.пр.

8

Вещица (англ.). — Б.пр.

9

В китайската философия женската сила или принцип във вселената. — Б.пр.

10

В китайската философия мъжката сила или принцип във вселената. — Б.пр.

11

Китайска монета с тежина 1,5 унции. — Б.пр.

Content

Джеймс Клавел
Търговска къща

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

1