Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ

ШРАМ

Пролог

…Звідки з’явився він і куди торує шлях його. Він блукає по світу, як блукають по небу сузір’я. Він тиняється курними шляхами, й лише тінь його насмілюється йти слідом.

Подейкують, що він носить у собі силу… Та не цього світу.

…Навіть маги уникають його, бо він непідвладний їм. Хто постане на його шляху з примхи долі або через недоумство — прокляне день цієї зустрічі…

…Помисли невідомі, обраних він уміє вшанувати дарами. Дороги прислуговуються йому, наче пси…

Гірські вершини й камені далекого моря, пагорби…та ущелини, ниви…його таємницю від людей.

…Лісів і передгір’їв, рівнин і узбереж, стежки й тракти…

І кажуть, що вічно він блукатиме й поневірятиметься. Остерігайтеся зустрічі з ним — на люднім ярмарку…

…Чи в лігві пустельника — він ж бо усюди…

…І чи не почує якось поріг дому твого ходи Мандрівця?

Частина перша

ЕГЕРТ

Розділ перший

Стіни тісної таверни аж здригалися від гомону п’яних голосів. Після добропристойних взаємних тостів, масних жартів, веселої бійки надійшов час танців на столі. Танцювали з двійком служниць, а ті, спаленілі, хоча й зі службового обов’язку тверезі, та цілком очманілі від блиску еполетів, усіх цих ґудзиків, піхов, нашивок і палких поглядів, із власної шкіри лізли, аби лишень догодити панам гуардам.

Гепали об підлогу келихи й глечики; вигадливо вигинались срібні вилки, притиснуті хвацьким каблуком. Віялом, наче колода карт у руках шулера, літали по повітрю широкі спідниці, від щасливого вереску дзвеніло у вухах. Хазяйка таверни, мудра худюща стара, відсиджувалася на кухні й лише зрідка висувала ніс зі свого сховку — знала, бестія, що переживати нічого, що добродії гуарди багаті й щедрі, що збитки відшкодуються з вершком, а популярність закладу тільки зросте стократ…

Після танців гуляки дещо притомилися — шум голосів помалу стих, служниці, обдмухуючись і на ходу поправляючи негаразди в одязі, наповнили вином уцілілі глеки й принесли з кухні нові келихи. Тепер, трохи спам’ятавшись, обидві соромливо опускали вії, міркуючи, чи не надто вільно поводилися дотепер, водночас в душі кожної таїлася гаряча надія на щось незрозуміле, нездійсненне — і щораз, коли запилений ботфорт наче ненароком торкався маленької ніжки, ця надія, спалахнувши, заливала фарбою юні обличчя й ніжні шиї.

Дівчат звали Іта й Фета, і не дивно, що підпилі гультяї раз по раз плутали їхні імена; втім, багато хто з гостей уже ледве язиками повертали й не могли більше сипати компліментами. Палкі погляди затуманилися, а разом з ними потроху згасла дівоча надія на незбутнє — коли в одвірок над головою Іти раптом уп’явся важкий бойовий кинджал.

Одразу все стихло, навіть хазяйка вистромила зі своєї кухні стурбований ліловий ніс. Гуляки з німим подивом роззиралися, наче очікували побачити на прокопченій стелі грізну примару Лаш. Іта спочатку відкрила від здивування рот, а усвідомивши нарешті, що трапилося, впустила на підлогу порожній глечик.

Серед тиші, що запала навколо, відсунувся від столу важкий стілець. Підминаючи ботфортами черепки розбитого глечика, до дівчини неспішно наблизився красень, пояс якого прикрашали порожні кинджальні піхви. Лиховісну зброю витягнуто було з одвірка, з товстого гаманця явилася на світ білий золота монета:

— Тримай, красуне… Хочеш іще?

Таверна вибухнула від криків і реготу. Добродії гуарди — ті, хто ще мав сили рухатися, — весело плескали один одного по плечах і спинах, радіючи від такого вдалого задуму свого товариша.

— Це Солль! Браво, Егерте! От свиня, далебі! Ану ще!

Власник кинджала посміхнувся. Коли він посміхався, на правій щоці біля самісіньких губ проступала самотня ямочка; Іта безпомічно стисла пальці, не зводячи з цієї ямочки очей:

— Але, пане Егерте… Що ви, пане Егерте…

— Що, страшно? — неголосно запитав Егерт Солль, лейтенант, і від погляду його блідо-блакитних очей бідака Іта вкрилася потом.

— Але…

— Ставай спиною до дверей.

— Але… пане Егерте… сильно випивши…

— Ти що, не довіряєш мені?!

Іта часто закліпала пухнастими віями, глядачі лізли на столи, щоб краще було видно. Навіть п’яні протверезіли заради такого видовища, дещо стурбована хазяйка завмерла в кухонних дверях з білою ганчіркою напереваги.

Егерт повернувся до гуардів:

— Ножі! Кинджали! Що є, ану!

За хвилину він був озброєний, як їжак.

— Ти п’яний, Егерте, — кинув, наче між іншим, колега-лейтенант на ім’я Дрон.

У юрбі гуардів скинувся смаглявий парубійко:

— Та скільки там він випив?! Це ж воші в коліно, скільки він випив, від чого б це він п’яним був?

Солль розреготався:

— Правильно! Фето, вина!

Фета скорилася — не відразу, механічно, просто тому, що не послухатися наказу гостя в неї завжди бракувало сміливості.

— Але… — промурмотіла Іта, дивлячись, як у горло Солля перетікає, дзюркочучи, винний водоспад.

— Ні… слова, — вичавив той, витираючи губи. — Відійдіть… усі.

— Та він п’яний! — вигукнули з останніх глядацьких рядів. — Він же угробить дівчисько, дурило!

Зчинилася метушня, та, втім, незабаром стихла — крикуна, очевидно, переконали.

— Кидок — монета, — пояснив Іті Егерт, якого уже похитувало. — Кидок — монета… Стояти!!!

Дівчина, яка спробувала було відійти від дубових дверей, злякано відсахнулася назад.

— Раз, два… — Солль витяг з купи зброї перший-ліпший метальний ніж. — Ні, так нецікаво… Карвере!

Смаглявий юнак опинився поруч, ніби тільки й чекав цього окрику.

— Свічі… Дай їй свічі в руки й одну — на голову…

— Ні-і! — Іта розплакалася. Деякий час тишу порушували тільки її сумні схлипування.

— Давай так, — схоже, Со ллю прийшла блискуча ідея, — кидок — поцілунок…

Іта підвела на нього заплакані очі; секунди зволікання було досить.

— Ліпше я! — І Фета, відтіснивши товаришку, встала під дверима й прийняла з рук регочучого Карвера палаючі свічкові недогарки.

…Десять разів зрізав клинок тріпотливе полум’я, ще двічі встромлявся в дерево прямо над дівочою маківкою і ще тричі проходив на палець від скроні. П’ятнадцять разів лейтенант Егерт Солль цілував скромну служницю Фету.

Рахували всі, окрім Іти — вона вийшла на кухню ридати. Очі Фети закотилися під чоло, влучні руки лейтенанта ніжно лежали на її талії. Хазяйка дивилася сумно й із розумінням. У Фети виявили гарячку, і пан Солль, стурбований, сам узявся відвести її до дівочої кімнати. Втім, він був відсутній не так уже й довго, а коли повернувся, його зустріли піднесеними, злегка заздрісними поглядами.

Ніч перетнула найвищу свою точку й цілком могла називатися ранком, коли компанія залишила нарешті гостинний заклад. Дрон сказав у спину Егерту, якого таки добряче хилитало:

— Усі матері в околиці лякають доньок лейтенантом Соллем… Ти — пройдисвіт!

Хтось хіхікнув:

— Купець Вапа… Ну, той багатій, котрий купив порожній будинок на набережній… Отож він привіз із передмістя… молоду дружину, і — що ти думаєш? — йому вже донесли… Бійтеся, кажуть, не чуми й зубожіння, бійтеся гуарда на ім’я Солль…

Усі зареготали, і тільки Карвер насупився, почувши згадку про купецьку дружину. Кинув крізь зуби:

— Отож-бо я думаю… Хтось бовкнув з сердечної простоти, а купець тепер очей не стуляє… Сторожує…

Він роздратовано труснув головою — видно, купецька дружина не перший день обіймала його думки, а ревнивий чоловік її встиг досадити вже самим своїм існуванням.

Егерт, похитнувшись, зупинився, і блаженна байдужість на його обличчі потроху поступалася місцем інтересу.

— Брешеш?

— Коли б брехав, — відгукнувся Карвер неохоче. Схоже, розмова ставала для нього обтяжливою.

Уся компанія потроху спинилася, хтось заінтриговано гмикнув.

Егерт витяг з піхов шпагу, свою знамениту, древньої роботи шпагу, й урочисто протяг, звертаючись до вузького леза:

— Даю обітницю… Купець не вбережеться ні від чуми, ні від зубожіння, ані…

Останні слова його потонули в новому спалаху реготу. Карвер спохмурнів і втяг голову в плечі.

Славне місто Каваррен було настільки ж древнім, наскільки й войовничим. У жоднім іншім місті не жили пліч-о-пліч стільки славних нащадків древніх династій, у жоднім іншім місті не зростала поряд така кількість генеалогічних дерев. Ніде більше не цінувалися так високо відвага й уміння володіти зброєю — зрівнятися із цією доблестю могло лише вміння випестувати бійцівських вепрів.

Будь-який дім у Каваррені міг за необхідності витримати натиск багатосотенного війська — такими міцними й товстими були стіни, так неприступно темніли вузькі вікна, так багато сталевих шипів то там то сям стирчало з воріт і дверей. У підвалі кожного будинку дбайливо зберігався цілий арсенал найрізноманітнішої зброї, а над дахом гордо майорів прикрашений бахромою прапор. Із зовнішнього боку воріт зазвичай красувався герб, сам вигляд якого змусив би дременути цілу армію, бо чимало там було пазурів і зубів, спопеляючих очей і люто вискалених пащ. Саме ж місто обнесене було фортечним муром, а ворота укріплені настільки загрозливими атрибутами, що, надумав би навіть Харс — Покровитель Воїнів атакувати Каваррен — наклав би головою чи поли б урізав та ходу!

Та найбільше Каваррен пишався своїм елітним полком, полком гуардів. Варто було в хоч настілечки шанованій родині народитися синові, як батько відразу домагався зарахування рум’яного малюка до славних військових шеренг. Жодне свято не минало без параду. Вулиці й без цього спокійного містечка невпинно патрулювалися, шинки процвітали, а матері строго закликали дочок до розсудливості, час від часу відбувалися й дуелі, про які потім говорили довго й із задоволенням.

Утім, гуарди славилися не тільки пиятиками й пригодами. в історії полку були перемоги в кровопролитних війнах, які досить часто спалахували в давні часи. Нинішні гуарди, нащадки славних бійців минулого, не раз проявляли військове мистецтво в сутичках зі злобними, добре озброєними бандами розбійників, що раз по раз наповнювали навколишні ліси. Всі шановані люди міста в молоді літа побували у сідлі й зі зброєю в руках.

Однак найстрашнішою подією в історії міста була ніяка там не війна чи облога, а Чорний Мор, що явився в Каваррен багато десятиліть тому і за три дні скоротив кількість городян мало не вдвічі. Проти Мору безсилими виявилися й стіни, і укріплення, і гостра сталь. Каварренські старики, які пережили в дитинстві Мор, полюбляли розповідати онукам страшні історії; від усіх цих жахів юнаки могли збожеволіти, якби молодість не мала щасливу здатність — випускати у ліве вухо настанови, які щойно влетіли в праве.

Егерт Солль був плоттю від плоті рідного Каваррена, його вірним сином і втіленням доблесті. Коли б умер він зненацька, у двадцять з половиною років, то міг би, очевидно, стати духом Каваррена; втім, у гарну біляву голівку потрапляло все що завгодно, тільки не думки про смерть.

Очевидно, Егерт узагалі не вірив у її існування — і це той, хто вже встиг убити двох на дуелі! Обидва випадки мали широкий розголос, але, оскільки йшлося про честь і було строго дотримано всіх дуельних правил, про Солля говорили радше з повагою, аніж хоч трішки засуджували. Розповіді ж про інші двобої Солля, у яких супротивники його відбулися ранами чи каліцтвами, просто слугували хрестоматійними прикладами для юнаків і підлітків.

Утім, віднедавна Егерт бився на дуелі все рідше й рідше — не тому, що вщух його бойовий азарт, ні, а все менше знаходилося бажаючих наштрикнутися на його фамільний клинок. Солль був самовідданим майстром фехтування; років з тринадцяти, коли замість дитячої шпажки батько урочисто вручив йому сімейну реліквію із витою рукояткою, шпага стала його єдиною іграшкою.

І не дивно, що в Солля зовсім не було ворогів — певною мірою це врівноважувалося надлишком друзів. Друзі зустрічали його в кожній таверні, друзі сонмищем пленталися за ним слідом і мимоволі ставали свідками й учасниками його гучних забав.

Він, який обожнював усілякі небезпеки, знаходив особливу принадність у танцях по лезу бритви. Одного разу на парі він вліз по зовнішній стіні на пожежну каланчу — найвищу споруду в місті — і тричі продзвонив у дзвін, піднявши тим самим чималу тривогу. Лейтенант Дрон, що уклав із Соллем парі, змушений був поцілувати в губи першу-ліпшу даму, яка зустрілась їм, — а дама виявилася старою дівою, тітонькою бургомістра. Ото був скандал!

Ще якось постраждав гуард на ім’я Лаган — він програв парі, коли Солль у всіх на очах уярмив здоровенного бурого бика, лютого, але цілком заціпенілого від такої нахабності. Затиснувши в зубах кінську вуздечку, Лаган тяг Солля на плечах від міських воріт до самого дому…

Та найбільше від усіх діставалося Карверу.

Вони не розлучалися з дитинства — Карвер горнувся до Солля й був прихильний до нього як брат. Не надто вродливий, але й не виродок, не дуже сильний, але й не з найслабших, Карвер завжди програвав у порівнянні з Егертом і водночас приймав на себе відблиск його слави. Змалечку він чесно заробляв право називатися другом такої видатної особистості, зносячи часом і приниження, і глузування.

Він хотів бути таким, як Солль, і так гаряче цього прагнув, що непомітно для себе перейняв у друга звички й манеру говорити, ходу, навіть голос. Він навчився плавати й ходити по канату — тільки небо знає, чого це йому вартувало… Він навчився голосно глузувати із власного падіння в багнисту калюжу і не плакав, коли камінчик, влучно кинутий хлопчаком Соллем, залишав синець на плечі чи коліні. Неперевершений друг цінував його самовідданість і по-своєму любив Картера, але це не заважало Соллю забувати про існування приятеля, коли той не потрапляв йому на очі хоча б день. Одного разу чотирнадцятилітній Карвер наважився на випробування — вдавши хворого, він цілісінький тиждень не з’являвся серед товаришів, сидів удома, очікуючи з трепетом, коли ж Солль згадає про нього. Солль не згадав — його відволікали численні забави, ігрища, пікніки, він не знав, звісно, що Карвер мовчки просидів біля вікна всі сім днів свого добровільного самітництва й навіть раз, сам себе зневажаючи, заплакав гіркими злими слізьми. Страждаючи від самотності, Карвер клявся назавжди порвати з Егертом, а коли не витримав і таки заявився до нього, то хлопця зустріли з такою непідробленою радістю, що той одразу забув образу…

Мало що змінилося, коли обоє подорослішали. Боязкому Карверу не вдавалися любовні пригоди — Егерт повчав друга, мимохідь викрадаючи з-під його ж носа дівчат, яким симпатизував Карвер. Той зітхав і вибачав, вважаючи власне приниження самопожертвою заради дружби.

Егерт вимагав від оточуючих такої ж відваги, якою володів сам, і всіляко насміхався над приятелями, які не виправдовували його очікувань. Отут Карверу доводилося особливо сутужно. Одного разу пізньої осені, коли річка Кава, що огинала місто, вкрилася першою кригою, Егерт запропонував змагання — хто швидше перебіжить по тонкій льодовій поверхні з берега на берег. Усі його приятелі відразу послалися на спішні справи, хвороби й недуги, а Карвер, який, як завжди, опинився під рукою, заробив у обличчя презирливу усмішечку й таке їдке слівце, що змусило його почервоніти від вух до самісіньких п’ят… Мало не плачучи, він погодився на умови Солля.

Звісно, Егерт, який був вищим і важчим, благополучно прослизнув по гладенькій кризі на протилежний берег, лише здивовані риби в темній глибині роззявили роти. Звісно, у вирішальний момент Карвер злякався, призупинився, збираючись повернутися, і з ляскотом бухнув у чорну, променисту, як зірка, ополонку, великодушно надавши Егерту можливість урятувати себе й цим заробити нові лаври.

Цікаво, що він був щиро вдячний Соллю, який витяг його з крижаної води.

…Матері дорослих доньок здригалися від однієї згадки імені Егерта Солля, батьки синів-підлітків наводили його як приклад. Рогоносці супилися, зустрівши Егерта на вулиці, й усе ж таки гречно вітали його. Бургомістр пробачав йому бешкети й капості, що вчинялись у місті, крізь пальці дивився на скарги, що надходили на Солля, бо свіжіла ще згадка про той випадок під час веприних боїв.

Батько Солля, як і багато хто в Каваррені, розводив бойових вепрів, а це вважалося тонким і шанованим мистецтвом. Чорні вепри з дому Солля були винятково люті й кровожерливі, конкуренцію їм становили хіба що бурі смугасті вепри з будинку бургомістра. Не траплялося боїв, у фіналі яких не зустрічалися б ці вічні суперники, боротьба велася зі змінним успіхом, поки одного погідного літнього дня бурий смугастий чемпіон на прізвисько Рік не сказився просто на арені.

Без зусиль пропоровши черево супротивникові — чорному красеню Харсу, знавіснілий кабан кинувся на публіку. Його смугастий товариш, який трапився тому на дорозі, теж упав з розпоротим черевом, тим самим ненадовго затримавши безумця. Бургомістр, який за традицією займав із сімейством перший ряд, устиг тільки несамовито заволати й, підхопивши дружину, виплигнути ногами на оббите оксамитом сидіння.

Ніхто не відає, чим скінчилась би ця кривава драма; цілком імовірно, що на багатьох відвідувачів, які цього дня прийшли насолодитися боями, і насамперед бургомістра, чекала б сумна доля красеня Харса. Рік же, ще з поросятка навчений лютувати, вирішив, очевидно, що ось він, нарешті, його день. Бідолаха помилився — це був день не його, а Солля, який опинився в центрі подій раніше, ніж публіка з задніх рядів зрозуміла, що відбувається.

Егерт вигукував на адресу Ріка, на його думку, найобразливіші для вепра слова; у його лівиці безупинно вертілася сліпучо яскрава тканина (як потім виявилося, накидка однієї з екстравагантних дам, яка прикривала нею свої оголені плечі). Рік забарився всього на мить — цієї миті вистачило безстрашному Соллю, щоб, підскочивши впритул, всадити під лопатку бурого безумця свій довгий, виграний на парі кинджал.

Вражений бургомістр підніс дому Соллей найщедріший з можливих подарунків: всіх бурих смугастих вепрів, які утримувалися в його загонах, відразу засмажили й з’їли (щоправда, м’ясо їх виявилося твердим і жилавим). Егерт сидів на чолі столу, батько його розчулено ковтав сльози — адже тепер чорним красеням Соллів не було в місті рівних! А старість обіцяла Соллю-старшому спокій і розраду, оскільки син його був ліпшим із синів.

Мати Егерта не була присутня тоді на бенкеті — вона часто хворіла й не любила гучних збіговиськ. Сильна й здорова колись жінка, вона вперше злягла після того, як Егерт убив на дуелі свого першого супротивника. Соллю іноді спадало на думку, що мати його уникає, мало не боїться. Втім, він завжди гнав геть дивні чи неприємні думки.

…Погожої сонячної днини — мабуть, це був перший по-справжньому весняний день — купцеві Вапі, який прогулювався набережною під руку з молодою дружиною, випала приємна нагода познайомитись.

Новий знайомий, який здався Вапі надзвичайно шляхетним парубком, був, як не дивно, пан Карвер Отт. Знаменним було і те, що юний гуард прогулювався в товаристві сестри — чималих форм дівки з високими пишними грудьми й скромно потупленими сіро-блакитними очима.

Дівку звали Бертиною. Учотирьох — Карвер рука в руку з Вапою, Бертина попліч красуні Сенії, молодої дружини купця, — вони невимушено прочимчикували туди-сюди набережною.

Вапа був здивований і водночас розчулений — уперше хтось із «цих клятих аристократів» виявив до нього настільки теплу увагу. Сенія мигцем поглядала на юне обличчя Карвера й опускала очі, наче побоювалась покарання за одне тільки заборонене зиркання.

Проминули групу гуардів, які мальовничо розташувалася навколо парапету. Сенія, кинувши сторожкий погляд, виявила раптом, що молоді люди не розмовляють, як завжди, а всі вони, відвернувшись, мов по команді, у бік річки, однаково затискали руками роти й час від часу дивно трусилися, ніби всіх одночасно вразила та сама недуга.

— Що це з ними? — здивовано запитала вона в Бертини.

Та тільки сумно похитала головою й знизала плечима.

Із занепокоєнням перевівши погляд з гуардів на сестру й із сестри на Сенію, Карвер раптом стишив голос:

— Ах, повірте, у місті, де настільки сильними є традиції розпусти… Бертина — безневинна дівчина… І дуже важко обрати їй подруг, будучи твердо впевненим, що згубний вплив… О, як було б чудово, коли б Бертина потоваришувала з пані Сенією!

У його останніх словах вчулося зітхання.

Учотирьох повернули й пішли у зворотному напрямку; гуардів біля парапету поменшало, а ті, які залишилися, вперто дивилися на ріку, а один сидів просто на бруківці й схлипував.

— П’яні, як завжди, — з осудом зазначив Карвер.

Сидячи, той парубійко підвів на нього затуманені очі й зігнувся навпіл, не в змозі стримати реготу, що роздирав йому груди.

На другий день Карвер із сестрою прийшли з візитом до Вапи; Бертина зізналася Сенії, що зовсім не вміє вишивати шовком.

На третій день Сенія, якій було нестерпно нудно гаяти дні самотою, попросила у чоловіка дозволу частіше зустрічатися з Бертиною — це розважило б їх обох, до того ж сестра Карвера попросила її про уроки вишивання.

На четвертий день Бертина явилася, наче при варті, у супроводі вірного брата, та цього разу незвично похмурого і який незабаром розпрощався. Купець всівся за рахунки; Сенія повела гостю нагору, до своїх кімнат.

Посвистувала канарка у витій клітці; витягнуто було з кошика голки й тонке полотно. Пальці Бертини, надто тверді та грубі, відмовлялися слухатися, але дівчина щосили старалася.

— Люба, — задумливо вимовила раптом Сенія посеред уроку, — а правда, що ти цнотлива?

Бертина вкололася голкою й всунула палець до рота.

— Не бентежся, — посміхнулася Сенія, — мені здається, одна з одною ми можемо бути цілком відверті… Ти дійсно… ну, розумієш?

Бертина підвела на Сенію ясні сірі очі, й та з подивом побачила, що очі ці неймовірно сумні:

— Ах, Сеніє… Ах, це така сумна історія…

— Я так і думала! — вигукнула дружина Вапи. — Він спокусив тебе й кинув, так?

Бертина заметеляла головою й знову важко зітхнула.

Деякий час у кімнаті стояла тиша; потім з вулиці долинув дружний регіт двох десятків молодих глоток.

— Гуарди… — промурмотіла Сенія, підійшовши до вікна. — Сміються… Чого це вони постійно тут сміються?

Бертина схлипнула. Сенія повернулася й присіла поряд.

— Послухай… а ВІН… твій коханий… був гуардом?

— Якби… — прошепотіла Бертина, — гуарди ніжні й шляхетні… гуарди вірні й мужні… гуарди…

Сенія скептично звела губи.

— Оце вже не думаю, що гуарди вірні… До речі, твого коханого звали не Егерт Солль?

Бертина підстрибнула на подушках. Знову запала тиша.

— Люба, — пошепки почала Сенія, — а ти… можеш мені сказати… Ти відчувала… ну, розумієш, кажуть, що жінка теж відчуває… насолоду… Розумієш?

І Сенія почервоніла — така відвертість далася їй нелегко.

Бертина знову підвела очі — цього разу здивовані.

— Але, люба… Ти ж заміжня!

— Та в тім-то й річ. — Сенія різко підвелася, незадоволена собою, процідила крізь зуби: — Заміжня… У тім-то й річ…

Її гостя повільно відклала вишивання.

Їхня бесіда тривала близько години. Бертина говорила й говорила, і голос її не хрипів, а навпаки, знаходив майже музичні нотки. Вона закочувала очі й ніжно погладжувала спинку крісла; вона воркотіла, і Сенія, яка завмерла з широко розплющеними очима, тільки переводила подих та час від часу облизувала пересохлі губи.

— І все це буває НАСПРАВДІ? — запитала вона нарешті тремтячим, переривчастим голосом.

Бертина повільно, урочисто кивнула.

— І я цього НІКОЛИ не звідаю? — прошепотіла Сенія, завмираючи від горя.

Бертина підвелася. Набрала в груди повітря, наче зібралася кинутися в холодну воду. Рвонула на грудях плаття… На підлогу один за одним упали два круглі, набиті ватою мішечки.

У Сенії перехопило подих, і вона не змогла закричати.

Плаття сповзло з Бертини, ніби шкіра зі змії. Під платтям виявилися мускулисті плечі, широкі груди, вкриті закучерявленим волоссям, живіт з горбами м’язів, що різко виступали…

Коли плаття ковзнуло нижче, Сенія закрила руками очі.

— Якщо ти закричиш, — пошепки сказав той, хто був Бертиною, — твій же власний чоловік тебе…

Сенія не дослухала — вона просто знепритомніла.

Звісно, Егерт не скористався безпорадністю слабкої жінки. Звісно, йому незабаром вдалося привести Сенію до тями; довірча бесіда незабаром поновилася — тепер уже в новій якості.

— Ти… обіцяєш? — запитувала Сенія, тремтячи всім тілом.

— Слово гуарда.

— Ти… гуард?

— Питаєш! Я Егерт Солль!

— Але…

— Тільки з твоєї згоди.

— Але…

— Одне слово — і я піду…

— Але…

— Іти?

— Ні!!

Купець Вапа на першому поверсі сердито насупився — до рахунків вкралася помилка. Два десятки гуардів під вікнами його будинку скучили й зібралися розходитися.

…Кошик з рукоділлям давно скотився на підлогу, розгубивши кольорові клубки ниток. Канарка в клітці примовкла, здивована.

— О… Світле небо… — Сенія задихалася, охопивши руками шию Солля. Той мовчав — йому було не до бесід.

Бідна пташка затурбувалася — її клітка, розташована над самою постіллю, розмірено й сильно розгойдувалася. Стародавні ходики пробили величну серію ударів, потім ще й ще.

— О… гарні парфуми… Світле небо… — Сенія не знала, кого ще пом’янути й ледве стримувалася, щоб не заволати на всю глотку.

…Купець Вапа задоволено потер руки — помилку виправлено, недбалий переписувач незабаром втратить місце… Чудово, одначе, що Сенія потоваришувала з сестрою цього пана Карвера! Цілісінький день її не чутно й не видно, не крутиться перед очима, не канючить і не проситься погуляти… Навіть незвично. Купець посміхнувся. Чи не піднятися провідати майстринь?

Він уже спробував підвестися з наміром саме так і вчинити, але поморщився від болю в попереку й залишився сидіти.

…Егерт Солль, похитуючись, виглянув з вікна на набережну. Оголений і розслаблений, він стояв у віконному прорізі й дивився на товаришів з докором… Купець Вапа здригнувся: кляті гуарди! Ну що за регіт, що за виття…

За кілька хвилин спустилися Сенія з Бертиною; Вапі здалося, що дружина злегка не при собі, наче урок вишивання надміру її стомив. Прощаючись, вона з особливою ніжністю заглянула Бертині у вічі.

— Ти… прийдеш іще, так?

— Неодмінно, — зітхнула дівчина, — мені ніяк не вдається… цей стібок… люба Сеніє…

Купець презирливо скривився: наскільки сентиментальні ці жінки…

— Язик відріжу, — сказав Солль друзям у шинку. — Хто патякатиме… ясно?

Ні в кого не залишалося сумнівів, що так він і вчинить, коли про таємницю купчихи Сенії підуть у місті пересуди. Усі добре пам’ятали про фамільний клинок і мовчали.

Карверу, який зіграв у всій цій історії неабияку роль, підморгували й тиснули руку. Вітання, схоже, мало його радували — незважаючи на відблиск Соллевої слави, який і на нього потрапляв, «брат» напився першим і мовчки пішов геть.

* * *

Весна вибухнула зливами; крутими брукованими вуличками бігли каламутні потоки, діти кухарок і крамарів відправляли в плавання дерев’яні черевики під вітрилом, а юні аристократи з тихою заздрістю дивилися на них з високих стрілчастих вікон.

Якось уранці до готелю «Шляхетний меч», що розташовувався мало не в самому центрі Каваррена, під’їхала проста дорожня карета. Кучер, усупереч звичаю, не кинувся відчиняти дверцята, а залишився байдуже сидіти на козлах — схоже, пасажири не були його панами, а всього лише наймачами. Дверцята відчинилися самі, й невисокий, худющий парубок відкинув підніжку, щоб вийти.

Приїжджі не були в Каваррені надзвичайною рідкістю, і, можливо, прибуття карети минуло б непоміченим, якби навпроти, у трактирі «Вірний щит», не гаяв час Егерт Солль із друзями.

— Дивись-но! — сказав Карвер, який сидів біля самісінького вікна.

Дві чи три голови повернулися в його бік, решта добродіїв були надміру захоплені бесідою і вином.

— Дивись-но! — І Карвер штовхнув під бік Солля, який сидів поруч.

Егерт глянув — парубок на той час уже зіскочив на мокрий кругляк і простягав руку комусь невидимому, який усе ще залишався всередині. Усе вбрання юнака було темного кольору, а сам вигляд молодого незнайомця чомусь видався Голлеві дивним.

— У нього немає шпаги, — сказав Карвер.

Тільки тут Егерт зауважив, що незнайомець без зброї, що на ньому немає навіть перев’язу, а на тонкому поясі — ні кинджала, ні хоча б кухонного ножа. Солль придивився ще уважніше — одяг незнайомця за строгістю скидався на формений, але, якщо це й була форма, то в жодному разі не військова.

— Це студент, — пояснив Карвер. — Напевно студент.

Юнак, переговоривши з кимось усередині карети, тим часом підійшов розрахуватися з кучером; той так само не виявляв ні краплини поваги — схоже, студент не був до того ж і багатим.

— А що, — протяг Егерт крізь зуби, — студенти, як і жінки, не носять зброї?

Карвер хіхікнув.

Егерт презирливо посміхнувся й збирався вже відвернутися від вікна, але цієї миті, опираючись на руку студента, з екіпажа вибралася дівчина. У шинку якось відразу запала мертва тиша.

Обличчя панянки здавалося стурбованим, блідим від утоми й сумним від дощу, але навіть це не могло його зіпсувати. Це було довершене, майже виточене з мармуру обличчя — тільки там, де в мармурових статуй біліють сліпі мертві очниці, у цієї дівчини матово поблискували темні, спокійні, без натяку на кокетство очі.

Як і одяг її супутника, плаття приїжджої було простим дорожнім платтям, втім, і воно неспроможне було приховати ні прекрасних форм, ні легкості й гнучкості рухів. Дівчина зіскочила на кругляк поруч із юнаком — той щось сказав, і м’які губи його втомленої супутниці ледь посміхнулися, а очі, здавалося, стали ще глибшими і яскравішими.

— Немислимо, — прошепотів Егерт.

Карета рушила — обоє відскочили, рятуючись від рідкої багнюки, що бризнула навсібіч. Потім парубок скинув на плече чималу торбину й удвох, тримаючись за руки, приїжджі вступили у володіння «Шляхетного меча». Зачинилися вкриті вензелями двері.

У трактирі заговорили всі разом гуртом. Егерт мовчав, не відповідаючи на питальні погляди, потім кинув у бік Карвера:

— Мені необхідно знати, хто вони.

Той звично підвівся, поспішаючи прислужитись другові. Солль дивився, як Карвер, перестрибуючи калюжі, поспішає через вулицю до «Шляхетного меча», знову грюкнули двері з вензелями, і минуло з чверть години, перш ніж Егертів приятель повернувся.

— Так, він студент… Пробуде, мабуть, близько тижня. — І Карвер замовк, із задоволенням очікуючи запитання.

— А вона? — кинув Егерт.

— Вона, — Карвер дивно посміхнувся, — вона не сестра йому й не тітка, як я сподівався… Вона — наречена цього хлопця, і, схоже, весілля не за горами!

Егерт мовчав, повідомлення Карвера, хоч і не було несподіванкою, неприємно вразило його, майже образило.

— Протиприродний шлюб, — сказав хтось із гуардів. — Мезальянс.

Усі гучно погодилися.

— А я чув, — вставив Карвер здивовано, — що студентів усіх оскопляють, аби не відволікалися на плотські насолоди й повністю присвятили себе науці… Невже брешуть?

— Напевно, брешуть, — розчаровано промурмотів лейтенант Дрон, перехиляючи забутий було кубок.

— Без шпаги ходить, наче скопець, — тихо промовив Солль. Усі повернулися в його бік.

На обличчі Егерта нестримно розповзалася хижа, презирлива усмішка.

— Добродії, навіщо скопцеві дружина, та ще ТАКА?

Він підвівся — всі розступилися з повагою. Кинувши хазяїнові кілька золотих монет — за всю компанію, лейтенант Егерт Солль вийшов під дощ.

Того ж вечора приїжджий парубок зі своєю супутницею вечеряли на першому поверсі «Шляхетного меча». Трапеза їх була досить скромною, поки сам хазяїн, виблискуючи посмішкою, не виставив на стіл перед ними плетений кошик, що наїжачився пляшковими горлечками.

— Пані — від пана Солля! — Із цими словами, підтвердженими багатозначною посмішкою, хазяїн вийшов.

Егерт, який зручно вмостився в куточку обідньої зали, бачив, як студент і красуня здивовано перезирнулися; після довгих вагань серветку, що прикривала кошик, було знято, і на обличчях парочки, яка схилилася над подарунком, відбилося радісне здивування — ще б, страви й вина підібрано було з бездоганним смаком!

Утім, на зміну радості незабаром прийшло сум’яття. Про щось гаряче переговоривши з супутницею, студент підхопився й відправився до хазяїна — з’ясовувати, очевидно, хто такий цей щедрий пан Солль.

Егерт допив свій кубок і, неспішно підвівшись, рушив через зал до дівчини, яка залишилася на самоті; він спеціально не дивився на неї в цю мить, бо боявся розчаруватися — раптом красуня зблизька виявиться зовсім не такою вродливою?

Зал був наполовину порожній — вечеряли нечисленні постояльці та гаяла час сумирна компанія міщан. «Шляхетний меч» мав славу спокійного, пристойного закладу, хазяїн ретельно оберігав його від гучних пиятик і бійок. Відтягаючи момент зустрічі з прекрасною панною, Солль устиг запримітити нове обличчя — очевидно, цей високий літній подорожанин прибув зовсім недавно й не встиг ще потрапити йому на очі.

Підійшовши, нарешті, до своєї мети майже впритул, Егерт, внутрішньо зібравшись, глянув на наречену студента.

Так, вона була прекрасна. Обличчя її не здавалося більше таким втомленим, і трішки зарум’янились гладкі, як алебастр, щоки; тепер, зблизька, він розгледів навіть маленькі, не помічені раніше деталі — сузір’я з крихітних родимок на високій гордій шиї й надзвичайно крутий, зухвалий вигин вій.

Егерт стояв і дивився; дівчина повільно підвела голову, і Солль уперше зустрівся поглядом з її серйозними, трохи відчуженими очима.

— Доброго дня, — сказав Егерт і сів на місце, яке щойно займав студент. — Пані не буде проти товариства скромного шанувальника краси?

Дівчина не зніяковіла й не злякалася, вона тільки здавалася трохи здивованою.

— Пробачте, ви…

— Моє ім’я Егерт Соль. — Він встав, розкланявся й знову сів.

— А-а… — Вона, здається, зібралася посміхнутися. — То це вам ми маємо завдячувати…

— У жодному разі! — Егерт виглядав переляканим. — Це ми, смиренні громадяни Каваррена, повинні дякувати вам за честь, що ви виявили до нас… — щоб закінчити замудровану фразу, йому довелося добрати в груди повітря, — удостоїли своїм візитом… Тільки от чи довго ми матимемо можливість виявляти вам гостинність?

Дівчина усміхнулась, і Соллю відразу захотілося, щоб посмішка ніколи не сходила з її обличчя.

— Ви дуже люб’язні… Ми пробудемо тиждень, може, більше…

Хазяйським рухом Егерт витяг з кошика й спритно відкоркував першу-ліпшу пляшку:

— Дозвольте запропонувати вам… У вас рідні в Каваррені чи, може, друзі?

Вона встигла заперечливо хитнути головою, але тут повернувся студент, і дівчина посміхнулася вже йому — радісно, не так, як посміхалася до цього Соллю. Егерт відзначив це, і в душі його ворухнулося неприємне почуття, дещо схоже на ревнощі.

— Дінаре, ось пан Егерт Солль, який так люб’язно пригостив нас усім цим дивом… Знайомтеся, пане Соллю, це мій наречений — Дінар.

Студент кивнув Егерту, але руки не простяг — його щастя, бо Солль ніколи в житті не потис би цю костисту долоню, що не відала зброї, на якій, здавалося, і дотепер темніли, в’ївшись у шкіру, плями чорнила. Зблизька студент здався Егерту ще жалюгіднішим і незграбнішим, Солль подумки заволав до небес, що допустили таку кричущу несправедливість і посадовили за один стіл студента і його прекрасну супутницю…

Утім, тепер за столом сиділи красуня й Егерт — стільців було лише два, й студентові залишалося тільки тупцювати поряд.

Не звертаючи на нього анінайменшої уваги, Солль знову звернувся до дівчини:

— Пробачте, адже я так і не знаю вашого імені…

Переводячи здивований погляд зі студента, який переминався з ноги на ногу, на Егерта, який вільно розвалився на стільці, дівчина механічно відповіла:

— Мене звуть Торія…

Егерт відразу повторив це ім’я, наче перевіряючи його на смак; студент тим часом отямився й підтягнув до столу третій стілець, що пустував неподалік.

— У вас немає тут ні рідних, ні друзів… — Підвівшись, Солль нахилився над келихом співбесідниці, причому рукав його цілком природно торкнувся рукава Торії. — Точніше, не було, бо тепер усе місто, я думаю, захоче потоваришувати з вами… Ви просто подорожуєте, розважаєтеся?

Студент, трішки насупившись, узяв у служниці третій келих і хлюпнув собі вина. Егерт посміхнувся кутиками губ — шляхетний напій наповнював келих студента заледве на третину.

— Ми подорожуємо, — трішки скуто підтвердила дівчина, — але не розважаємося… Тут, у Каваррені, багато століть тому жила людина, яка цікавить нас… з наукового погляду. Він був магом… Великим магом, і ми сподіваємося, що він залишив по собі пам’ять… У древніх архівах, манускриптах, літописах…

З кожним словом в її голосі звучав усе більший запал, зникла без сліду хвилинна розгубленість: якісь цвілі папери були їй, очевидно, дорожчі за рідних братів — при слові «архів» голос її крижанів від благоговіння. Егерт підніс келих — однаково, чим викликана наснага жінки, аби тільки палали її очі й рум’янились щічки:

— П’ю за мандрівців, які розшукують манускрипти!.. Тільки, по-моєму, в Каваррені зроду-віку не було літописів…

Студент випнув губи. Сказав з повчальною інтонацією:

— У Каваррені велика історична бібліотека… У Ратуші. Для вас це новина?

Солль не завдав собі клопоту вступати з ним у розмову. Торія вміла, очевидно, цінувати хороші вина — очі її заплющилися від задоволення після першого ж ковтка. Даючи їй можливість насолодитися, Егерт витяг з кошика наступну пляшку.

— Зверніть увагу… Гордість каварренських льохів, дитя південного винограднику, «Серенада мускату»… Хочете спробувати?

Він знову наповнив її келих, вдихаючи запах, що виходив від неї, — запах парфумів, настояних на терпких травах, потім, торкаючись рукавом її теплого рукава, поклав на її тарілку крихітну скибочку рожевої грудинки. Студент похмуро вертів у довгих пальцях пляшкову пробку.

— То що ж це за щасливець, який зацікавив вас навіть через стільки століть? — поцікавився Солль із чарівною посмішкою. — Хотів би я бути на його місці…

Вона охоче взялася розповідати йому довгу й зовсім не цікаву історію про мага, який заснував якийсь орден, названий ще й воїнством. Егерт не відразу зрозумів, що йдеться всього-на-всього про Священну Примару Лаш, якому дійсно хтось десь поклоняється. Він слухав Торію — і слова дівчини пролітали повз його вуха, а голос зачаровував, милий, незвичний голос… М’яко розтулялися оксамитові уста, проблискували білі зуби. Егерта пройняв піт, уявляючи, який поцілунок уміють дарувати ці прекрасні губки.

Йому хотілося, аби дівчина говорила вічно, але вона запнулася, кинувши мигцем погляд на студента. Той сидів набиндючившись, наче хворий птах, і дивився на неї з докором.

— Будь ласка, продовжуйте, — сказав Егерт вкрадливо. — Мені страшенно цікаво… Тож він, зрештою, збожеволів, цей ваш маг?

Студент красномовно глянув на Торію й закотив до стелі очі; Егерт був не сліпий, аби не прочитати в цих діях повне презирство до своїх наукових знань. Втім, ображатися на поведінку жалюгідного студентика було понад його достоїнство.

Торія розгублено посміхнулася.

— Далебі, я із задоволенням розповіла б вам… Але ми так втомилися в дорозі… Мабуть, нам час. — Вона легко підвелася, і келих її залишився недопитим.

— Пані Торіє, — Егерт теж підхопився, — може, ви дозволите мені виконувати обов’язок гостинності й завтра? Адже вас цікавлять місцеві визначні пам’ятки — мене ж вважають їхнім знавцем, найкращим у цілому місті…

До визначних пам’яток Каваррена Егерт відносив в основному шинки й загони для бійцівських вепрів, але довірлива Торія нічого про це не знала.

— Справді?

Студент важко зітхнув. Не звертаючи на нього уваги, Егерт енергійно закивав:

— Безумовно… Дозволите поцікавитися вашими планами на завтра?

— Вони ще не визначені, — сумно відгукнувся юнак. Примружившись, Солль із подивом відзначив, що студенти теж уміють злитися.

— Пані Торіє, — Егерт обернувся до дівчини так, наче студента ніколи й не існувало, — на завтрашній день я прошу вас запланувати огляд визначних пам’яток, обід у кращому закладі Каваррена й вечірню прогулянку на човні… Кава — надзвичайно мальовнича річечка, ви помітили?

Вона якось знітилася, очі її потемніли й здавалися тепер двома колодязями під грозовим небом. Тоді Егерт посміхнувся настільки чарівно, щиро й беззахисно, наскільки міг:

— Я не все зрозумів з вашої розповіді… Мені буде дуже цікаво розпитати вас про того… пана, який подарував світу орден Лаш… А на знак подяки за розповідь зобов’язуюсь зробити все заради вашого задоволення… Все, про що ви попросите, ляже до ваших ніг… До завтра!

Він розкланявся й вийшов, літній постоялець провів його втомленим поглядом.

Комендант Ратуші довго вагався й хитав головою: книгосховище перебуває в жахливому стані, частина книг пошкоджена пожежею ще років тридцять тому, не приведи небо, на голови молодих людей звалиться якась балка чи цеглина… Дослідники, однак, були наполегливі й, зрештою, отримали доступ до омріяних скарбів.

Від скарбів, утім, залишився тільки жалюгідний дріб’язок — ті рештки, що помилувала пожежа, стали поживою цілого покоління пацюків. Розгрібаючи сміття й кал, дослідники раз по раз вибухали криками розпачу. Егерт, який явився в книгосховище з величезним букетом троянд, застав молоду пару в ту саму мить, коли серед суцільного розгардіяшу віднайшлася, нарешті, більш-менш збережена місцинка.

На Солля не звернули жодної уваги. Студент висів десь під стелею, погойдуючись на старезній драбині, Торія дивилася на нього, задерши голову, і сама її поза видалася Егерту мало не преклонінням. У її волоссі заплуталися жмуття павутини, але очі сяяли, а м’які уста напіврозтулилися від захвату, тоді як студент торохтів, не замовкаючи.

Він захлинався словами, як фонтан захлинається водою, він зачитував звідкілясь незрозумілі цитати й відразу розтлумачував їх для Торії. Він згадував довгі дивовижні імена, витіювато розмірковував про рунічні тексти й час від часу переходив на незнайому Соллю мову, дівчина брала з його рук важкі запилені томи, і ніжні пальці її торкалися палітурок з таким благоговінням, що Солль відчував до книг роздратування і ревнощі.

Постоявши з півгодини поряд й так і не отримавши хоча б погляду, він прикрасив своїм букетом ближню полицю й вийшов. У душі його неприємно зашкреблося вражене самолюбство.

Молоді постояльці повернулися до готелю тільки на вечерю — та за весь вечір Торія жодного разу не вийшла з номера й не відповіла на ввічливу записку Солля. Гуарди, які влаштували штаб-квартиру в «Вірному щиті», засумнівалися, чи не надто високо замахнувся Егерт. Той лише презирливо фиркав у відповідь на глузливі запитання.

Наступного дня комендант Ратуші мав зустріч із щедрим паном Соллем — і юні дослідники, які явилися до своїх книг, отримали збентежену відмову: сьогодні ніяк неможливо, ремонтуються сходи, ключі у сторожа… Здивовані студент і Торія змушені були повернутися до готелю; Егерт просидів в обідній залі увесь день, але Торія знову не зійшла вниз.

Цілісіньку ніч лив дощ, дощ поливав студента, який вирушив спозаранку до Ратуші й знову повернувся ні із чим. Тільки після обіду хмари нарешті розвіялися, й на мокре місто глянуло сонце. Юна пара, що вимушено байдикувала, зібралася, нарешті, на прогулянку.

Студент із нареченою, так наче боялися відходити далеко від готелю, кілька разів пройшлися туди-сюди вулицею, що швидко підсихала, й аніскілечки не підозрювали, скільки уважних очей спостерігають за ними крізь шибки «Вірного щита». Хтось зазначив, що студент береже наречену ліпше, ніж беріг дружину купець Вапа; хтось резонно додав, що купецька дружина не варта й нігтя приїжджої красуні, хтось засміявся.

Потім на шляху парочки виник Карвер.

Спостерігачі, які приклеїлися до вікон «Вірного щита», бачили, як він, ненароком зачепивши студента плечем, відразу розкланявся мало не до землі; студент теж вклонився. Карвер радісно завів якусь розмову й, гречно попрохавши пробачення в Торії, відкликав парубка убік. Завзято жестикулюючи, він затягував юнака все далі й далі за ріг, коли у дверях таверни з’явився Солль.

На церемонне Егертове вітання Торія відповіла ввічливим, але прохолодним кивком. Вона не здавалася збентеженою чи переляканою — очі її, й досі злегка відчужені, дивилися на Солля уважно, без трепету, з терплячим запитанням.

— А ви підступна, — сказав Егерт із гірким докором. — Адже ви обіцяли… Я чекав продовження розповіді, а ви навіть жодного разу не зійшли вниз!

Вона зітхнула.

— Зізнайтеся… Вам же ніскілечки нецікаво.

— Мені?! — обурився Солль.

Торія роззирнулася в пошуках нареченого. Піймавши цей трішки напружений погляд, Егерт насупився й швидко промовив упівголоса:

— І кому потрібне це ваше затворництво? Невже ви прирікаєте себе на роль сумирної дружини чоловіка-тирана? Що кепського станеться, коли ми побесідуємо, прогуляємося… Чи пообідаємо разом? Може, й на човні покатаємося… Хіба я вас чимось образив? Хіба ви належите комусь, окрім самої себе?

Вона відвернулася, Егерт замилувався її профілем.

— Ви… такі наполегливі, — сказала вона з докором.

— А що накажете робити? — щиро здивувався Солль. — У моєму місті гостює найвродливіша жінка світу…

— Дякую… У вас своєрідні уявлення про гостинність… Але мені доведеться вас залишити. — І Торія ступила крок у тому напрямку, куди балакучий Карвер потяг студента. Тоді Солль обурився:

— Ви бігатимете за чоловіком? Ви?!

Спалахнувши, Торія зробила ще крок, Егерт перетнув їй шлях.

— Дорогоцінний камінь, який обрав оправу з підгнилого дерева… Та розплющіть же очі! Ви народжені царювати, а…

З-за рогу вилетів студент, він був червоний і розпатланий, наче бився врукопаш. Схоже, щось подібне дійсно відбулося між ним та Карвером, який, вискочивши слідом, вигукнув на всю вулицю:

— Пане, ви ще не оженилися, а вже вдаєте рогоносця! Якщо жінка захоче поговорити на вулиці з приємною їй людиною — це ще не привід для істерики!

Якісь майстрові, які чимчикували мимо, розсміялися. Сивий постоялець, який саме виходив з дверей готелю, повільно обернувся: на ґанку «Вірного щита» з’явились лейтенант Дрон і завжди похмурий Лаган.

Обличчя студента із червоного перетворилося на лілове, він обернувся до Карвера, ніби мав намір його вдарити, але передумав і поспішив до розгубленої Торії. Міцно взяв її під руку:

— Ходімо…

Шлях до відступу, однак, був уже перекритий Соллем. Заглянувши прямо в очі Торії, він м’яко запитав:

— Ви покірно дозволите цій… істоті затягти вас у те сіре нудне життя, що він вам готує?

Карвер усе ще кричав звіддалік:

— А роги, пане, ви ще встигнете приміряти! Не мине й тижня після щасливого весіллячка, як вони прикрасять ваше вчене чоло!

Студента почали бити дрижаки — цього тремтіння не могла стримати навіть рука Торії, що мертвою хваткою вп’ялася йому в зап’ястя.

— Пане Соллю, дозвольте пройти…

— Тоді, коли мужчина вихоплює шпагу, ви, пане, будете буцатися! — продовжував далі Карвер. — Це надасть вам деяку перевагу…

Студент, як сліпий, кинувся вперед — просто на Солля; залізні груди Егерта відразу відкинули його на попередню позицію.

— Як називається цей бойовий прийом, пане студенте? — поцікавився Карвер. — Стрибалки-буцалки? Його вчать в університеті?

— Пане Соллю, — тихо сказала Торія, дивлячись Егерту прямо в очі, — а мені здавалося, що ви шляхетна людина.

За своє не надто довге життя Егерт устиг достатньо вивчити жінок; він бачив безліч кокеток, чиє «геть» означало «прийди, коханий», а «підлий негіднику!» — «ми обов’язково обговоримо це згодом». Заміжні жінки в присутності чоловіка демонстрували йому свою холодність, аби, залишившись потім наодинці, кидатися на шию. Егерт знав і вмів читати відтінки — в очах Торії він прочитав не тільки повну байдужість до блиску власної мужності, а й люте неприйняття, відторгнення.

Лейтенанта Егерта Солля зачепило за печінки. Цього разу віддали перевагу не йому, який ніколи досі не зазнавав невдач, а якомусь студентику, майже скопцю, який навіть зброї не носить. І це на очах майже цілого полку, що засів у «Вірному щиті»…

Знехотя відступаючи убік, він процідив крізь зуби:

— Що ж… Вітаю… Синя панчоха в обіймах книжного хробака — чудова пара!.. А може, вчений чоловік — тільки ширма, за якою криється кілька коханців?

З вікон готелю на гамір визирали покоївки й постояльці.

Студент випустив руку Торії, незважаючи на її благальний погляд, щосили провів курним носком черевика глибоку риску перед ботфортами Солля — традиційний виклик на дуель.

Солль поблажливо розсміявся:

— Що?! Я не б’юся з бабами, адже у вас, пане, навіть зброї немає!

Коротко замахнувшись, студент відвісив Соллю лункого ляпаса.

Збуджена юрба — гуарди, постояльці готелю, покоївки, слуги й випадкові перехожі — заповнила задній двір «Шляхетного меча». Карвер з власної шкіри вилазив, поспішаючи очистити в центрі простір для двобою.

Якась добра душа позичила студентові шпагу, але в його руках навіть цілком пристойний клинок виглядав безглуздо, як лицарські лати в бакалійній крамниці. Здавалося, що його наречена от-от втратить самовладання — уперше за той час, що Егерт знав її. Щоки Торії, білі, наче скатертина, вкрилися нерівними плямами, і цей рваний візерунок скрадав її красу; кусаючи вуста, вона кидалася до всіх по черзі:

— Припиніть, ви! Небо світле, Дінаре… Та зупиніть же хтось їх!

Зупиняти чесно оголошену дуель було протизаконно й нерозумно — кожен житель Каваррена знав це з пелюшок. На Торію поглядали зі співчуттям і цікавістю; багато жінок нишком заздрили їй — ще б стати причиною двобою!

Якась покоївка вирішила з доброти душевної втішити бідаку, та Торія відштовхнула її руки і з відчаю, що втратила владу над своїм Дінаром, зробила спробу піти геть, але відразу повернулась, наче на прив’язі. Перед нею розступалися й чемно давали дорогу, безмовно визнаючи її право бачити всі подробиці двобою. Торія притулилася до ресори якоїсь карети та так і залишилася стояти, ніби охоплена правцем.

Супротивники вже завмерли один перед одним — точніше, ворог перед ворогом. Солль глумливо шкірився — не вийшло любові, то хоч дуель! Щоправда, суперник ну зовсім нікчемний — он як хекає, намагаючись стати в позицію, видно, все-таки брав колись уроки фехтування…

Егерт пробіг очима по обличчях, розшукуючи Торію, — чи бачить? Чи зрозуміє нарешті, що віддала перевагу цівці з рукомийника, а не гримучому водоспадові? Може, покається?

Замість Торії Солль зустрівся очима з літнім постояльцем — тим самим, сивим, чия голова стриміла над юрбою, як корабельна сосна над фруктовим садом. Погляд постояльця, пильний, що ніби й нічого не виражав, чомусь не сподобався Соллю, він труснув головою й замахнувся на студента шпагою, як строгий учитель різкою.

— А-та-та!

Студент мимоволі відсахнувся — у юрбі засміялися:

— Задай йому, Соллю!

Егерт вишкірився ширше:

— Тільки невеличкий урок хороших манер…

Студент примружився, зігнув коліна, як у фехтувальному залі, й завзято кинувся вперед, наче мав намір порубати Солля на капусту. За мить він здивовано роззирнувся в пошуках супротивника, поки той, виникнувши в нього за спиною, не нагадав про себе делікатним уколом нижче спини.

— Не відволікайтеся…

Студент обернувся, наче вжалений, Солль чемно вклонився й відступив на крок.

— Не все втрачено, юначе! Зберіться із силами й спробуйте ще… Урок тільки починається!

Студент знову став у стійку — вістря його шпаги дивилося не в очі супротивникові, як годиться, а в небо. Незграбний випад, удар шпаги Егерта — і клинок студента ткнувся вістрям у пісок, а сам він ледве втримав рукоятку. Глядачі зааплодували. Соллю, втім, уже майже набридла ця гра — він міг би фехтувати сто годин без перепочинку, якби безнадійно слабкий суперник не навівав нудьгу.

Егерт знав сімнадцять захистів і двадцять сім прийомів нападу — весь інтерес полягав у тому, як ці прийоми поєднати, скласти в мозаїку, нанизати на шпагу, потім розсипати, перемішати й зібрати заново. Багато зі своїх імпровізацій Егерт не міг би потім повторити — вони народжувалися натхненно, як вірші, й увінчувалися зазвичай чиєюсь раною, а то й смертю… На жаль, коли маєш за супротивника студента, навіть зі шпагою, Егерт цілком міг обмежитися одним-єдиним прийомом — простим і вульгарним, як копчений оселедець.

Ухиляючись з-під невправних атак, недбало відбиваючи сильні, але неточні удари, Солль вертів головою в пошуках Торії, а коли таки побачив серед натовпу її бліде, майже байдуже обличчя, він і сам почав атаку — студент не встиг навіть зрозуміти, що саме відбувається. Солль ефектно затримав вістря біля самісіньких його грудей; публіка захоплено заволала, тільки високий сивий постоялець залишався безпристрасним.

Це повторювалося знову й знову — студент міг умерти вже разів з десять, але пан Солль розтягував задоволення, граючись з юнаком, як кішка з мишеням. Той метався, розмахуючи шпагою; камінчики розліталися з-під запилених черевиків, а ворог був, як тінь — непідступний та недосяжний, і ні на секунду не вмовкав нарочито менторський, отруйний голос:

— Так? A-а, ось так… Чому ви крутитесь, наче вуж на сковорідці? Повторити… Ще повторити… Е-е, та ви ледар і недбайло, вас треба карати… Р-раз!

Кожне таке «р-раз» супроводжував несильний укол — куртка студента, розірвана в декількох місцях, висіла лахміттям, піт заливав перекошене обличчя.

Коли супротивники знову встали один проти одного, студент виглядав змученим і розгубленим, а Солль навіть не задихався. Егерт дивився у нещасні, сповнені безсильної ненависті очі супротивника й відчував повну свою владу — ледачу, неспішну владу, якою навіть і скористатися не хочеться — тільки володіти.

— Страшно? — запитав він пошепки й відразу прочитав у очах відповідь — так, страшно, це страх перед ним, Егертом, чия шпага, наче зміїне жало, спрямована бідаці в груди… Супротивник беззахисний перед Соллем, він уже не супротивник, а жертва, і лють поступається місцем тузі, і час благати помилування — тільки от гордість не дозволяє…

— Пощадити тебе? — Егерт посміхнувся краєчком рота. Він усією шкірою відчував страх студента, і це солодко лоскотало нерви — тим паче що в глибині душі Солль давно вже вирішив не карати хлопця надто строго.

— Пощадити? Га?

Туга й страх штовхнули студента на нову безнадійну атаку, і треба ж такому трапитися, щоб ботфорт Солля, втрапивши в калюжку від дощу, поїхав по липкій грязюці. Ноги неперевершеного Егерта роз’їхалися, як копитця новонародженого теляти, Солль ледве втримав рівновагу — і шпага студента, зачепивши плече гуарда, зрізала еполет. Гордий військовий атрибут завис на одній ниточці, наче здохлий павук, а юрба — клята юрба, вона завжди на боці переможця! — вибухнула радісними криками:

— A-а, Соллю, маєш!

— Тримай-тримай, відвалиться!

— Браво, студенте! Провчи! Всип!

Гуардів, звинувачених у підлості й боягузтві, викритих у зраді, виганяли з полку, та перед цим піддавали ганебній страті — привселюдно зрізували із плеча еполети. Сам того не відаючи, студент наніс Егерту тяжку образу. Солль бачив, як переглядалися, посміхалися, перешіптувалися його товариші — ай-яй-яй…

Далі все відбулося миттєво, на одному вдиху.

Не тямлячись від люті, Егерт кинувся вперед; студент невміло скинув шпагу, ступив крок йому назустріч — і завмер, не зводячи з гуарда здивованих очей. Вістря фамільної шпаги Соллів випнулось з його спини — не блискуче, як завжди, а темно-багряне, майже чорне. Постоявши секунду, студент сів — незграбно, як і боровся. Все стихло — сліпий вирішив би, що на задньому дворі трактиру немає ні душі. Студент важко осів на втоптаний пісок, і неймовірно довгий Соллів клинок висковзнув із його грудей.

— Напоровся, — голосно сказав лейтенант Дрон.

Егерт стояв, опустивши закривавлену шпагу, і тупо дивився на розпростерте перед ним тіло; юрба заворушилася, пропускаючи Торію.

Вона йшла обережно, ніби по дроті; наблизилася до скривавленого юнака — навшпиньках, наче боялась розбудити:

— Дінаре?

Парубок не відповідав.

— Дінаре?!

Юрба розходилася, ховаючи очі. З-під темної куртки нещасного розповзалася бура пляма; напівголосно квилив хазяїн готелю:

— Ось вони, двобої… Звісно, кров молода, гаряча… Мені ж тепер що… Що мені тепер, га?

Солль сплюнув, щоб позбутися присмаку металу в роті. Світле небо, як по-дурному все сталося!

— Дінаре?!! — Торія благально заглядала в обличчя мертвого юнака.

Подвір’я спорожніло. Вже йдучи, високий сивий постоялець кинув у бік Солля уважний погляд, вираз цих чіпких очей годі було зрозуміти.

* * *

Студента поховали на гроші міста — поспішно, однак цілком гідно. Місто було на цілий тиждень забезпечене плітками. Торія звернулися зі скаргою до бургомістра, і той прийняв її — але тільки для того, щоб висловити співчуття й розвести руками: дуель проходила за всіма правилами, і хоча страшенно жаль загиблого юнака, але хіба не сам він викликав пана Солля на двобій? На жаль, люба пані, цей сумний випадок ніяк не можна назвати вбивством; пан Солль непідсудний — він бився на полі честі й, у свою чергу, теж міг бути вбитий… А якщо покійний пан студент не носив зброї й не володів нею, то це лихо пана студента, але аж ніяк не провина лейтенанта Солля…

Від дня двобою минуло чотири дні, три дні — після похорону. Сірого раннього ранку Торія залишала місто.

Тиждень перебування в Каваррені наклав на її обличчя чорні жалобні тіні. Торбинка студента відтягувала руку, коли вона самотою, без сторонньої допомоги, брела до екіпажа, що очікував біля входу. Згаслі очі, обрамлені темними колами, дивилися в землю, тому вона не відразу впізнала людину, яка люб’язно відкинула підніжку карети.

Чиїсь руки допомогли їй закласти на сидіння торбинку; механічно подякувавши, Торія підвела очі й віч-на-віч зустрілася з Егертом Соллем.

Егерт давно чатував наречену вбитого ним студента, хоча й сам до кінця не знав навіщо. Можливо, йому хотілося вибачитися й висловити співчуття, але ймовірніше, що назустріч Торії його штовхала якась примарна надія. Він обожнював ризик і небезпеку, а тому звик з легкістю відноситися до смерті, своєї й чужої. Що ж може бути природнішим — хіба переможець не вправі розраховувати на частку спадщини, залишеної переможеним?

І Торія зустрілася з Егертом очима.

Він готовий був до проявів гніву, розпачу, ненависті; він заготовив доречні для цього слова, він збирався навіть знести ляпас від її руки, але те, що він побачив у все ще прекрасних, хоч і вбитих горем очах Торії, відштовхнуло його геть, як удар пудового кулака.

Дівчина дивилася на Солля з огидою, холодною, гидливою, позбавленою злості і від цього особливо страшною. У ній не було ненависті, але здавалося, що її зараз знудить.

Егерт сам не пам’ятав, як пішов чи втік — геть, геть із очей, щоб ніколи більше не бачити, не зустрічатися, не згадувати…

А ще через день він сидів у «Вірному щиті» — похмурий, пригнічений і злий. Карвер вертівся поряд, весело патякаючи поперемінно про вепрів і жінок — традиційні кабанячі бої не за горами, чи буде батько виставляти Красеня, М’ясника й молодого Боя? До речі, про Солля запитувала прекрасна Дилія, дружина капітана, а ігнорувати її просто небезпечно — помститься… І з якого дива Солль, який став у місті головною подією тижня, отруює зневірою світлі дні такого неповторного життя?!

Солль якимось чуттям вловлював у голосі приятеля певне приємне збудження, схоже, у глибині душі Карвер радів відчуттю, що, перемігши на полі бою, неперевершений Егерт зазнав поразки на полі кохання й таким чином зрівнявся з іншими смертними. Можливо, у таких своїх міркуваннях Солль марне грішив на Карвера — так чи інак, але балаканина друга втомила Егерта. Нігтем вказівного пальця він вирізав борозни на потемнілій стільниці — так, він цілковито погоджувався з Карвером, тільки нехай, заради неба, заткнеться на хвильку й дасть своєму лейтенантові можливість спокійно допити кубок…

Цієї миті двері відчинилися, запускаючи в задушливий трактир струмінь прохолодного повітря й сонячний промінь; новоприбулий постояв на порозі й, наче переконавшись, що потрапив куди слід, увійшов.

Солль упізнав його — це була дивна сива людина, яка жила в «Шляхетному мечі» ось уже днів із десять. Пройшовши повз гуардів, він відсунув від столу стілець, що пустував неподалік, і важко присів на сидіння.

Сам не знаючи навіщо, Егерт спостерігав за ним краєм ока; у тьмяному світлі трактиру йому вперше вдалося розгледіти обличчя незнайомця.

Вік сивого постояльця годі було визначити — чи то років сорок, чи то всі дев’яносто. Дві дуже глибокі вертикальні зморшки прорізували його щоки й губилися в куточках запечених губ. Тонкий, довгий, обтягнутий жовтою шкірою ніс раз по раз поводив ніздрями, очі, прозорі, широко розставлені, здавалися зовсім байдужими до навколишнього світу. Придивившись, Егерт побачив, як часто посмикується велика повіка, позбавлена вій.

Сам хазяїн підніс незнайомцеві кубок з вином і зібрався вийти, коли той зненацька його зупинив:

— Хвилинку, голубе… Мені, бачте-но, ні з ким випити. Розумію, що ви при ділі — ну то просто складіть компанію… Я хочу випити за славних гуардів — вбивець беззахисних.

Хазяїн сіпнувся — він чудово зрозумів, кому адресовано тост. Буркнувши під ніс вибачення, добряга поспішив утекти — і вчасно, бо Егерт теж розчув спрямовані до нього слова.

Неспішно поставивши свій кубок на стіл, він нарешті глянув незнайомцеві прямо в очі — такі самі спокійні, навіть байдужі, наче фатальну фразу сказав хтось інший.

— За кого ж ви п’єте, шановний пане? Кого це ви обізвали…

— Вас, — кинув незнайомець безтрепетно. — Вас, Соллю, ви правильно сполотніли…

— Я — сполотнів?!

Егерт встав. Він був під мухою, але не п’яний.

— Що ж… — процідив він крізь зуби. — Боюся, що завтра у когось виникне бажання обізвати мене убивцею немічних стариків…

Обличчя незнайомця дивно змінилося — Егерт зрозумів, що той посміхається.

— Людина сама вибирає, ким бути, яку репутацію заслужити… Чому б вам не заколоти шпагою, скажімо, жінку? Чи десятилітню дитину? Можливо, вони пручатимуться вдаліше, ніж це вдалося вашій останній жертві…

Егерт втратив мову, розгублений, обернувся до Карвера — той, зазвичай гострий на язик, тепер чомусь притих. Нечисленні відвідувачі трактиру, хазяїн у дверях кухні, маленький сопливий кухарчук — усі зачаїлися, ніби відчули, що відбувається щось виняткове.

— Чого ви від мене хочете? — вичавив із себе Солль, з ненавистю вдивляючись у великі прозорі очі. — Хто ви такий, щоб напрошуватися на мою шпагу?

Незнайомець усе ще посміхався довгим сухим ротом, а очі його залишалися холодними.

— Але ж у мене теж є шпага… Я думав, ви віддаєте перевагу тим, хто не носить зброї, га, Соллю?

Егерт насилу змусив себе розтиснути стиснуті на ефесі пальці.

— Любите легкі жертви? — проникливо запитав раптом незнайомець. — Жертви, що випромінюють страх… Солодке відчуття влади… Га, Соллю?

— Він божевільний, — тихо, якось розгублено сказав позаду Карвер. — Ходімо, Егерте…

Солль перевів подих — слова незнайомця зачепили його глибоко, болісно, набагато сильніше, ніж йому хотілося б.

— Ваше щастя, — важко вимовив він, — що ви, мабуть, годитеся мені в діди… А я не б’юся зі стариками, зрозуміло?

— Ще б пак. — Незнайомець знову підніс кубок і виголосив, звертаючись до Егерта, до Карвера, до всіх, хто, затамувавши подих, слухав їхню розмову: — Я п’ю за лейтенанта Солля, втілення боягуза під маскою відваги!

Випити йому, втім, не вдалося, бо шпага Егерта, що миттєво вилетіла з піхов, вибила кубок з його рук. Дзвякнувши, срібна чаша вдарилася об кам’яну підлогу, трішки прокотилася й завмерла в темно-кривавій калюжі вина.

— Чудово. — Незнайомець задоволено відтирав мокрі пальці серветкою, величезні ніздрі його роздувалися. — Чи ж вистачить у вас сміливості зробити наступний крок?

Солль опустив шпагу, кінчик її проскреготів по камінню, проводячи біля ніг незнайомця криву риску.

— Добре. — Сивий постоялець «Шляхетного меча» був задоволений, хоча погляд його продовжував залишатися байдужим. — Тільки ж я не б’юся в трактирах… Місце й час?

— Біля мосту за міськими воротами, — через силу вичавив Егерт. — Завтра на світанку.

Незнайомець витяг гаманець, дістав з нього монету й поклав на стіл поряд із заплямованою вином серветкою. Кивнув хазяїнові й рушив до дверей; Егерт встиг кинути йому в спину:

— Хто буде вашим свідком?

Постоялець «Шляхетного меча» зупинився у дверях. Кинув через плече:

— Моя справа не вимагає секундантів… Візьміть когось для себе.

Пригнувши голову під одвірком, незнайомець вийшов. Грюкнули важкі двері.

Біля мосту за міськими воротами призначалася добряча половина всіх двобоїв у Каваррені. Вибір себе виправдовував — відійшовши від шляху всього на кілька кроків, дуелянти опинялися в глухому безлюдному місці, прикритому до того ж від дороги стіною старих ялин. Утім, у цей ранній дуельний час дорога й міст були абсолютно пустельні й здавалися давно занедбаними.

Супротивники зійшлися біля мосту майже одночасно — Егерт трохи випередив сивого незнайомця, який неспішно брів, і, очікуючи його, кілька хвилин дивився на темну воду.

Каламутна весняна ріка несла на своїй спині набряклі друзки, клапті водоростей, мертві шматочки торішнього листя; подекуди біля каменів вертілися вири, і Егерту подобалося заглядати в самісінький центр їхніх чорних лійок — це нагадувало йому про п’янке відчуття небезпеки. Поруччя моста зовсім підгнили — Солль наліг на них усім тілом, начебто випробовував долю.

Нарешті його супротивник зійшов на міст — Егерту здалося, що він добряче задихався. Тепер незнайомець виглядав по-справжньому старим — набагато старшим за Егертового батька, і Солль засумнівався було, а чи буде чесною дуель, але зустрівшись поглядом з холодними й прозорими, наче крига, очима, негайно ж відкинув цю думку.

— Де ж ваш друг? — запитав незнайомець.

Егерт якнайсуворіше заборонив Карверу супроводжувати його: якщо супротивник ігнорує правила й відмовляється від секунданта, то з якого дива він, Солль, повинен чинити інакше?

— А раптом я припас для вас нечесний прийом? — знову запитав сивий, не спускаючи з Егерта очей.

Егерт посміхнувся. Він міг би сказати, що не надто боїться настирливих старих і їхніх нечесних прийомів і не цінує пусту балаканину, міг розповісти, скільки бачив на своєму віку переможених супротивників, але промовчав, задовольнившись лише красномовною усмішечкою.

Не проронивши більше ні слова, дуелянти зійшли зі шляху. Солль крокував попереду, безтурботно підставивши супротивникові спину, — тим самим він прагнув присоромити незнайомця, продемонструвавши йому повне нехтування його можливим підступам. Проминули ялинник і вийшли на круглу, наче арена, галявинку, утрамбовану чобітьми декількох поколінь каварренських дуелянтів.

Від ріки тягло вогкістю. Знімаючи мундир з намертво пришитим еполетом, Егерт із тугою подумав, що весна цього року надзвичайно холодна й затяжна й намічений на післязавтра пікнік доведеться, мабуть, відкласти до кращих часів. Роса пригинала до землі трави, й великі краплі збігали по стовбурах — здавалося, ніби дерева когось оплакують. Егертові ботфорти майстерної обробки теж вкрилися прозорими кульками.

Супротивники встали один навпроти одного. Солль із подивом зрозумів, що вперше за всю свою дуельну практику має справу з суперником, про якого анічогісінько не знає. Втім, це жодною мірою не збентежило Егерта — усе, що знадобиться, він розраховував дізнатися просто зараз.

Обоє витягли шпаги — Егерт ліниво, його супротивник спокійно й байдуже, як усе, що він робив. Незнайомець не поспішав нападати — стояв собі, втупивши погляд прямо в очі Егерта, і вістря його шпаги теж дивилося в Егертові очі, пильно, серйозно. І вже з того, як він стояв у позиції, Солль зрозумів, що цього разу йому стануть у пригоді всі сімнадцять захистів.

Щоб випробувати супротивника, він почав пробну атаку, і її було неспішно відбито. Егерт спробував ще — так само неспішно незнайомець відбив досить хитрий удар, що завершував коротку, щойно вигадану Соллем комбінацію.

— Вітаю, — промурмотів Егерт, — для свого віку ви дуже непогано… — Нова його комбінація була підступно задумана й віртуозно виконана, однак сивий незнайомець безпристрасно парирував всю серію.

Егерт не без задоволення усвідомив, що супротивник вартий уваги й перемога буде нелегкою, — але тим більш почесною. У глибині душі він гірко пошкодував, що навколо немає глядачів і нікому оцінити його блискучі імпровізації, — але цієї миті в атаку пішов незнайомець.

Солль ледве встиг вивернутися; всі його сімнадцять захистів заметалися, безпомічно змінюючи один одного. Удари сипалися безупинно — несподівані, підступні, безжально сильні, й Егерт, який чинив скажений опір, не раз бачив сталь біля самісінького обличчя.

Потім так само раптово все скінчилося, — незнайомець відступив на крок, наче прагнув якнайліпше роздивитися Егерта з голови до ніг.

Солль важко дихав, мокре волосся прилипло до скронь, по спині стікали цівки поту, а рука, що тримала шпагу, гуділа, наче мідний дзвін.

— Непогано, — видихнув він, дивлячись у прозорі очі, — чому ж одразу не зізналися, що ви — вчитель фехтування на спочинку?

З цими словами він кинувся вперед, і, якби знайшлися свідки цього двобою, вони без вагань підтвердили б, що таких блискучих комбінацій рубака-Солль не видавав ще ніколи.

Він стрибав, наче коник-стрибунець, одночасно нападаючи справа й зліва, зверху й знизу, продумуючи партію на двадцять ходів уперед, він був швидкий і технічно бездоганний, він перебував у піку своєї форми — і жодного разу не домігся успіху, хоча б крихітного.

Усі його удари начебто втрапляли в кам’яну стіну — напевно, щось подібне відчуває теля, яке вперше бореться з дубом. Жодну з комбінацій не було доведено до кінця, супротивник, ніби наперед знаючи думки Солля, перемудровував його задумку, переходив у контратаку, і Егерт відчував його клинок то біля грудей, то біля живота, то біля обличчя. Солль впізнав, нарешті, свою власну гру зі студентом в кота-мишку. Зрозуміло було, що він уже добрячий десяток разів міг вбитий померти, але навіщось йому давали можливість пожити ще.

— Цікаво, — прохрипів він, відстрибнувши на два кроки, — хотілося б мені знати, кому ви продали душу… за ЦЕ…

— Страшно? — запитав незнайомець. Це були його перші слова від початку двобою.

Егерт дивився на нього — наділеного небаченою силою старого, байдужого, зі зморшкуватим обличчям, з величезними холодними очима без вій. Незнайомець навіть не задихався — подих його залишався рівним, як і голос, і погляд.

— Страшно?

— Ні, — відгукнувся Егерт презирливо, і світле небо за свідка, що це була чистісінька правда — навіть перед лицем неминучої, здавалося, смерті він не відчував трепету. Незнайомець зрозумів це; губи його розтяглися, як тоді, у трактирі:

— Що ж…

Шпаги, задзвенівши, схрестилися. Незнайомець зробив ледве вловимий круговий рух клинком — і Егерт болісно скрикнув, відразу вирішивши, що йому вивернули кисть. Пальці його розтиснулися самі по собі, й фамільна шпага, описавши в сірому небі дугу, безславно шльопнулася на купу торішнього листя і потонула в ньому.

Солль притис постраждалу руку до грудей і відступив, не зводячи з супротивника очей. Йому було вкрай образливо, що ось цим прийомом немічний старий міг обеззброїти його ще в першу хвилину двобою, а отже, увесь поєдинок був лише фарсом, грою, піддавками…

Незнайомець дивився на нього й мовчав.

— Так і будемо стояти? — поцікавився Солль, ображений, але не переляканий. — Що далі?

Незнайомець мовчав, і Егерт зрозумів, що його власні хоробрість і презирство до смерті — теж зброя, якою він зуміє принизити свого переможця.

— Ну, вбий, — він посміхнувся, — що ти ще можеш зі мною зробити? Я не жалюгідний студент, щоб тремтіти перед лицем смерті. Хочеш упевнитися в цьому? Удар!

На обличчі незнайомця щось змінилося, він ступив крок уперед — і Егерт із подивом зрозумів, що той дійсно хоче вдарити.

Убивати беззбройного було в очах Солля найбільшою підлістю, він посміхнувся настільки презирливо, наскільки міг. Переможець його підніс клинок, Солль погляду не відвів і безстрашно дивився на оголене лезо.

— Ну?

Незнайомець ударив.

Солль, який так і не замружився, бачив, як сталеве лезо розмазалося в повітрі, наче блискуче віяло; він очікував удару й смерті, але замість цього відчув різкий біль у щоці.

Нічого ще не розуміючи, він підніс до обличчя руку — по підборіддю стікали теплі краплі. Манжети сорочки відразу заплямувалися кров’ю; мимохідь Егерт встиг порадіти, що зняв мундир і вберіг його від псування.

Він підвів очі на незнайомця і побачив його спину. Ховаючи на ходу шпагу в піхви, той так само неквапливо брів геть.

— Агов, — крикнув Егерт, божеволіючи, — шановний, ви все сказали?

Але сивий постоялець «Шляхетного меча» не озирнувся. Так і пішов, не кинувши навіть прощального погляду.

Егерт притулив до щоки хусточку, підібрав фамільну шпагу й, накинувши на плечі мундир, щиро порадів, що явився на дуель без Карвера. Поразка є поразка — навіть якщо сивий незнайомець був насправді заступником воїнів Харсом… Утім, ні. Заступник воїнів шанує звичаї, він не закінчив би дуель так дивно і по-дурному…

Уже на березі Егерт встав навкарачки й подивився в темне люстерко, що раз по раз посмикувалося брижами. На щоці Егерта Солля, віддзеркаленого у воді, темніла довга глибока подряпина — від вилиці до самого підборіддя, кілька червоних теплих крапель упали й розчинилися в холодній воді.

Розділ другий

Дорогою до міста Егерт страшенно не хотів зустріти нікого зі своїх знайомих. Може, саме тому на першому ж перехресті йому трапився Карвер — надміру збуджений.

— Старий повернувся в готель неушкоджений, наче місяць уповні… Я вже подумав… А що це в тебе з обличчям?

— Кицька подряпала, — процідив Егерт крізь зуби.

— А-а… — протяг Карвер співчутливо. — Я вже подумав, чи не сходити до мосту…

— І присипати землею моє охололе тіло? — Егерту перехотілося стримувати роздратування; глибока подряпина на щоці вже не кровоточила, але пекла так, наче до лиця приклали розпеченого прута.

— Ну… — почав Карвер невиразно й відразу додав, понизивши голос: — А старий виїхав, відразу виїхав… У нього й кінь уже стояв загнузданий…

Егерт сплюнув.

— Мені що від цього?! На одного божевільного у місті поменшає…

— Я тобі відразу сказав, — Карвер розважливо похитав головою, — божевільних, як відомо, очі виказують… У цього очі зовсім ненормальні, ти помітив?

Видно було, що Карверу дуже хотілося побалакати про безумців взагалі й про незнайомця зокрема. Звісно, йому кортіло довідатися подробиці двобою, і наступною фразою обов’язково було б запрошення до трактиру, але цього разу Карвера очікувало гірке розчарування. Жодним чином не втамувавши його цікавості, Егерт відразу сухо розпрощався.

Герб Соллів на кутих залізом воротях мав викликати гордість у друзів і страх у ворогів — зображена на ньому войовнича тварюка не мала назви, зате мала роздвоєний язик, сталеві щелепи й два мечі в пазуристих лапах.

Насилу переставляючи ноги, Егерт піднявся на високий поріг. Біля входу його зустрів слуга, очікуючи на плащ і капелюх з рук молодого пана, але того нещасливого ранку в Егерта не було ні того, ні другого, тому молодий пан просто кивнув у відповідь на глибокий шанобливий уклін.

Кімнату Егерта, як майже всі приміщення в будинку Соллів, прикрашали гобелени з зображеними на них породами бійцівських вепрів. На маленькій книжковій полиці нудьгували кілька сентиментальних романів та посібники з мисливства — ні тих, ні других Егерт ніколи не відкривав. У простінку між двома вузькими вікнами висів портрет матері Егерта, молодої і вродливої, з кучерявим і білявим хлоп’ям, яке тулилося до її колін. Художник, який років п’ятнадцять тому виконував замовлення Солля-старшого, виявився звичайнісіньким солодким лестуном — мати була надто вродливою, причому краса ця виглядала неприродно, а хлопчик просто втілював чесноти. Надміру блакитні очі, надто зворушливі пухкенькі щічки, ямочка на підборідді — це чудове дитя от-от злетить і розчиниться в ефірі…

Егерт наблизився до дзеркала, що стояло на столі біля ліжка. Очі його не здавалися зараз блакитними — вони були сірими, як похмуре небо. Солль через силу розтяг губи — ямочки наче й не було, зате зміїлася через щоку довга рана, що пекла і кривавилася.

На поклик з’явилася бабка-управителька, давно вже звична до всіх ситуацій, що траплялися в домі. Поохала, поплямкала губами, принесла баночку з маззю, що загоює рани; біль притупився. За допомогою слуги Егерт стяг ботфорти, кинув йому мундир і, знесилений, упав у крісло. Його морозило.

Настав час обіду, Егерт не спустився в їдальню, переказавши матері, що пообідав у трактирі. Він дійсно хотів туди піти, жалкуючи вже, що не залишився випивати в компанії Картера, він навіть устав, збираючись вийти, але загаявся й знову сів.

Часом у нього починала крутитися голова. Тоді білявий хлопчик на портреті, чудовий хлопчик із чистими, не подряпаними шпагою щічками, хитав головою й багатозначно посміхався.

Наближався вечір, поступово спадали сутінки, день ще повністю не згас, а ніч поки не народилася. За вікном темніло небо, з кутків виповзли тіні, і кімната перетворювалася. Розглядаючи помітні ще кабанячі морди на гобеленах, Егерт відчув слабке, неясне занепокоєння.

Він насторожено прислухався до цього незручного, незатишного, тягучого відчуття. Це було ніби очікування — очікування чогось, що не має форми й назви, нечіткого, але неминучого. Скалилися кабани й посміхався білявий хлопчик біля материних колін, важко колихався край пологу над ліжком. Егерту раптом стало холодно в теплому кріслі.

Він встав, намагаючись позбутися недоброго, невиразного занепокоєння, хотів покликати когось і опам’ятався. Сів знову, болісно намагаючись визначити, що саме і звідки йому загрожує, підхопився, щоб спуститися до вітальні, й тут, на його щастя, слуга приніс запалені свічі. На стіл було піднято старий багаторукий канделябр, кімната яскраво освітилася, тепер на зміну сутінкам прийшов вечір, і Солль одразу забув те дивне відчуття, що виникло в ньому на межі дня й темряви.

Тієї ночі він спав без сновидінь.

Минув ще тиждень, місто благополучно забуло трагічну подію, пов’язану з ім’ям Солля, і тільки Егертова мати не стала від цього ні веселішою, ні балакучішою. На могилі студента підростала трава, на березі Кави обладнувалася нова арена для кабанячих боїв, а капітан гуардів, він же чоловік прекрасної Дилії, оголосив на її зведенні про навчання, що мали відбутися незабаром, пишномовно обізвавши їх маневрами.

Маневри проводилися щороку, їх метою було нагадати панам гуардам, що вони не просто збіговисько гуляк і дуелянтів, а військове формування. Егерт Солль любив навчання, де так природно хвалитися доблестю, і завжди радів їхньому наближенню.

Цього разу він не зрадів.

Рана на щоці вже затяглася і майже не боліла; слуга призвичаївся голити Солля з особливою обережністю — щетина на щоках і підборідді вважалася несумісною з аристократичним походженням, тому Егерту ні на мить не спадало на думку прикрити мітку бородою. Оточуючі потроху звикали до його нового обличчя, та й сам він майже забув про рану, але з кожним новим днем дивне занепокоєння, що оселилося в його душі, усе впевненіше розросталося, перетворюючись на сум’яття.

Удень він почувався терпимо, але щойно спадала темрява, безконтрольна тривога, що виповзала з усіх чорних щілин, гнала його додому, і за наказом молодого хазяїна слуга зносив до його кімнати мало не всі свічі в будинку. І хоч Егертова кімната, наче бальна зала, сяяла вогнями, йому однаково часом ввижалося, що вепри на гобеленах поводять налитими кров’ю очима.

Одного разу ввечері він знайшов спосіб боротьби з дивною хворобою — звелів слузі завчасу приготувати постіль і ліг. Заснути вдалося не відразу, але Егерт затято не розплющував примружених очей; нарешті, він зісковзнув у дрімоту, а згодом і в сон.

Світле небо, ліпше б він цілісіньку ніч простояв на варті.

Десь над ранок йому наснився сон. Егерта й раніше відвідували сни, прості, повсякденні, більш-менш приємні — жінки, коні, знайомі, таргани… Прокинувшись, він забував свій сон раніше, ніж встигав усвідомити, що саме наснилося. Цього разу парубок підхопився серед ночі, весь спітнілий, у мокрій сорочці, тремтячи, наче щеня під зливою.

Ймовірно, це забуті розповіді про навалу Чорного Мору явилися з віддалених куточків пам’яті, казна-де почуті розповіді старих, байки, над якими він посміювався ще підлітком… Уві сні він побачив, як на ґанок його дому піднімається дивна істота в просмоленому балахоні, обмотана чорними від смоли ганчірками. У руках прибульця було знаряддя, що нагадувало вила з дуже довгими, загнутими зубцями — наче величезна, зведена судомою пташина лапа. Будинок порожній, прибулець піднімається у вітальню — там відкинута кришка клавесина, свічі прогоріли, і Егертова мати сидить, поклавши руки на клавіші… Жовті, сухі, мертві руки… Прибулець піднімає вила — і мати падає на бік, наче дерев’яна фігурка… Облита смолою людина згрібає своїм знаряддям мертве тіло — так садівник згрібає торішнє листя…

Егерт більше ані секунди не міг залишатися в темряві — не згадувати сон, забути, забути!.. Запалив свічку, потім, обпікаючись — другу; з темряви виринув портрет — білявий хлопчик біля жіночих ніг. Егерт на хвильку завмер, вдивляючись у обличчя своєї молодої матері, ніби просив захисту, як у дитинстві… Десь далеко співав цвіркун, за вікном була глупа ніч, Егерт притулив свічник до грудей і ступив крок до портрета, ще крок — і в цю мить обличчя жінки на портреті спотворилося від страшної злості, посиніло, ощирилося…

Волаючи, він прокинувся вдруге — уже наяву. За вікнами була та сама ніч, густа, задушлива, липка.

Тремтячими руками він знову засвітив свічі; шльопаючи босими ногами, заметався по кімнаті з кутка в куток, щосили обхопивши руками плечі — хлопця били дрижаки. Раптом це знову сон? Раптом він тепер приречений довіку жити в кошмарному сні й прокидатися, щоб один кошмар приходив на зміну другому? Що ж буде завтра? Що насниться завтра?

Світанок застав його в кріслі — змарнілого й переляканого.

За кілька днів йому випало чергування в нічному патрулі. Він зрадів — з часу пам’ятного сну сам вигляд ліжка був йому неприємний. Вже ліпше провести ніч у сідлі зі зброєю в руках, ніж знову боротися зі зрадливим бажанням залишити світильник горіти до ранку!

Чергували вп’ятьох: Егерт — лейтенантський чин робив його начальником патруля, Карвер, Лаган і ще двоє зовсім молодих, років по шістнадцять, гуардів.

Патруль був необхідною частиною нічного життя Каваррена — будь-який крамар заявляв не без гордості, що спить спокійно, коли чує під вікнами цокіт копит і голоси вартових. До справжньої пригоди доходило рідко — чи то в Каваррені було недостатньо нічних розбійників, чи то розбійничали вони тихо, чи то просто побоювалися — добродії гуарди не жартують…

Отримавши звичні настанови від капітана, добродії гуарди виїхали — Егерт із Карвером попереду, за ними Лаган і юні Оль із Боніфором. Покружляли вуличками навколо Ратуші, рушили до міських воріт; одне за другим гасли вікна, звідусіль чулися скрегіт засувів і стукіт віконниць. Трактир біля воріт не спав; кавалькада потопталася в роздумах перед широкими дубовими дверима: може, зайти на хвилинку, провідати хазяйку, що покрикувала на славних Іту і Фету. Зрештою, обов’язок узяв верх над спокусою, і патруль уже зібрався продовжувати свій шлях, коли з дверей трактиру, похитуючись, вибрався п’яний.

У темряві та під мухою гультяй не мав ні роду, ні звання — годі розібрати навіть, чи аристократ, а чи простолюдин… Весело гикнувши, Карвер направив на нього коня, розігнав мало не чвалом, а тоді підняв скакуна дибки перед самісіньким обличчям обімлілого п’яниці, не зачепивши бідолаху, але обдавши його гарячим кінським подихом і перелякавши при цьому до напівсмерті. Гуарди засміялися; дивно крекнувши, п’яниця сів на бруківку, а Карвер повернувся до товаришів, кинувши на Солля задоволений погляд — колись саме він навчив приятеля цьому жарту.

Рушили далі, місто лежало в пітьмі, й лише смолоскипи в руках патрульних та нечасті зірки в просвітах серед хмар абияк освітлювали чорні фасади сплячих будинків. Їхали мовчки, під копитами коней дзвякала бруківка, і Егерт, якому неприемно було дивитися на танець тіней уздовж вулиці, втупив погляд вниз, на стерті камені.

Раптом бруківка внизу під копитами здалася йому рікою під час льодоходу — кругляки безладно юрмилися, перли один на одного, здіймаючи гострі краї, наче очікували на жертву. Заціпенівши, Егерт зрозумів раптом те, чого не усвідомлював раніше, зрозумів і сам зчудувався з власної колишньої сліпоти. Камені бруківки були ворожі, смертельно небезпечні, й людина, яка впала на них з висоти, ну хоча б і зі спини коня, була майже приречена.

Кавалькада рухалася далі, разом з усіма цокав копитами Егертів жеребець, але його вершник уже не бачив нічого навколо. Стискаючи мокрими долонями вуздечку, Егерт Солль, природжений наїзник, вмирав зі страху впасти.

У вухах його багаторазово повторювався соковитий хрускіт зламаної шиї, камені бруківки хтиво випирали, ніби передчуваючи момент, коли голова хороброго лейтенанта трісне, як спілий кавун, на їхніх полірованих боках. Піт градом котився по Егертовій спині, хоча ніч була досить прохолодною. За два квартали він встиг тисячу разів умерти, і, нарешті, кінь його теж зачув зле, наче сум’яття вершника передалося і йому.

Кавалькада саме повертала. Стурбований жеребець сіпнувся — і цього несподіваного руху вистачило славному наїзникові Соллю, щоб звалитися.

Егерт сам не зрозумів, як це сталося; він давно забув, як падають із коня, бо востаннє це траплялося з ним, коли був десятилітнім хлопчиком. Солль відчув тільки миттєвий жах, перед очима його мигнуло чорне малозоряне небо, а потім — болючий, але, на диво, несмертельний удар.

Він лежав на боці, й перед очами парубка опинилися копита його ж коня; смолоскип випав з рук і сичав поряд у калюжі. Звідкілясь здалеку лунали здивовані запитання. За мить Солль усвідомив, що сталося, й вирішив ліпше вдати, ніби знепритомнів.

Що може змусити лейтенанта гуардів, особливо якщо це Егерт Солль, впасти з коня, який рухається ступою, на очах у чотирьох підлеглих? Тільки смерть, подумав Егерт, і йому захотілося вмерти.

— Соллю! Агов, допоможи, Лагане, він наче мертвий, оце так…

Він відчув, як чиїсь руки беруть його за плечі й повертають обличчям догори, але ознак життя не подавав.

— Флягу! Боніфоре, флягу, хутко!

На обличчя йому полилася невелика річка. Виждавши ще трохи, він застогнав і розплющив очі.

У світлі смолоскипів над ним схилилися Карвер, Лаган, Оль і Боніфор; обличчя у всіх були здивовані, а в юних гуардів ще й перелякані.

— Живий, — зазначив Оль полегшено.

— Що йому зробиться, — флегматично відгукнувся Лаган. — Соллю, ти п’яний, чи що?

— Коли вирушали, був тверезий, — резонно заперечив Карвер. — Хіба що на ходу встиг…

— На військовому посту? — беззлобно поцікавився Лаган.

— Та від нього ж не пахне! — обурився Боніфор.

Егерту дуже незручно було лежати ось так, горілиць, і служити об’єктом загального інтересу, до того ж камені бруківки, наче дочекавшись свого часу, впивалися в спину. Пововтузившись, він підвівся на лікті, тієї ж миті відразу кілька рук допомогли йому встати.

— Що з тобою? — нарешті запитав прямо Карвер.

Егерт сам не знав, що з ним, але докладно звітуватися гуардам не входило в його плани.

— Не пам’ятаю, — збрехав він, намагаючись, щоб голос його звучав якомога хрипліше. — Пам’ятаю, їхали… Потім темно, темно — і на землі лежу…

Гурди переглянулися.

— Кепські справи, — сказав Лаган, — ти до лікаря колись звертався?

Егерт не відповів. Насилу долаючи тремтіння, знову виліз на коня; нічний обхід продовжився, але до самого ранку Егерт ловив на собі запитальні погляди товаришів, які ніби очікували, що він звалиться знову.

За кілька днів полк виїхав на маневри.

Проводи були обставлені з усією пишнотою; як і належить, маневрам передував парад. Мало не все населення Каваррена зібралося на набережній, причому глави шанованих сімейств явилися з мініатюрними прапорами династій, і флагштоками їм слугували оголені шпаги, зведені, як паличка капельмейстера. Бургомістр вирядився в мантію, розшиту геральдичною звіриною. Хлопчаків, вже записаних в полк, але які ще не досягли дорослого віку, вишикували в колону, й вони промарширували кілька разів узад-уперед. На чолі колони крокував п’ятнадцятирічний юнак, а замикало її трирічне маля в мундирчику й з дерев’яним кинджалом біля пояса. Різниця в довжині кроку майбутніх гуардів раз по раз позначалася, маля зовсім задихалося й кілька разів шльопнулося, плутаючись у перев’язі, але не заплакало, пам’ятаючи, видно, якої честі удостоєне.

Потім до натовпу явилися, нарешті, винуватці урочистостей — з капітаном на чолі гуарди урочисто проїхали вулицею, і під кожним був лискучий випещений кінь, і в правиці кожен тримав вітально зведену шпагу. Сміливі дівчата з юрби вискакували під самісінькі кінські морди, накидаючи гуардам на клинки кольорові кільця, прикрашені фіалками; кожне таке кільце означало ніжні дружні почуття. Найбільше кілець дісталося капітанові — за званням, та ще Соллю, який, утім, того ранку був блідий і не цілком здоровий. Над юрбою кружляли, спадаючи, квіти й підкинуті капелюхи; гуардів проводжали наче на війну, хоча кожен знав, що за три дні полк, цілий і неушкоджений, потихеньку повернеться до міста.

Городяни залишилися святкувати, а гуарди, проминувши міські ворота, виїхали на велику дорогу й вирушили туди, де ще за тиждень до цього приготовлено було військовий табір.

Весна нарешті забуяла вповні. Солль сидів у сідлі згорблений, ніяк не реагуючи на чудовий сонячний пейзаж, що розкинувся праворуч і ліворуч від дороги. Ніч напередодні Егерт провів без сну — ще до півночі на нього напосівся черговий кошмар, і тому він чекав світанку, міняючи догоряючі у канделябрах свічі. Всупереч очікуванням, парад не підбадьорив його, а навпаки, приніс нове потрясіння: Егерт виявив, що сам вигляд оголеної шпаги надзвичайно йому неприємний. Світле небо! Вигляд оголеного клинка, що завжди пестив серце рубаки й дуелянта, не навівав більше солодких думок про славу, про перемогу. Дивлячись на загострене залізо, вражений Солль думав тепер тільки про розсічену шкіру, оголену кістку, кров і біль, після яких настає смерть…

Товариші-гуарди косували на лейтенанта Солля, за офіційною версією, той був безнадійно закоханий. Обговорювалися можливі об’єкти нещасливої пристрасті, причому найпроникливіші припускали навіть, що серце лейтенанта зачарувала холодна й прекрасна Торія, наречена загиблого студента. Тільки Карвер не брав у цих суперечках жодної участі, а тільки мовчки, звіддалік спостерігав.

Звернули з дороги, проскакали краєм глибокого яру — з-під копит посипалися в прірву грудки землі. Капітан віддав команду; Егерт здригнувся, побачивши обстругану, без єдиного сучка колоду, перекинуту з одного краю яру на другий.

Один раз на парі Солль станцював на самій середині колоди, над найглибшою частиною яру. Щораз, коли нога Егерта ступала на гладку слизьку поверхню, душа його завмирала, охоплена захватом від близької небезпеки й усвідомленням власної відваги. Його не задовольняв ризик наодинці, і він, користуючись владою лейтенанта й магічною дією слова «боягуз», змушував ризикувати інших, влаштовуючи на колоді двобої… Якось хтось таки упав на дно яру й зламав ногу, Егерт не пам’ятав імені того бідаки — відтоді він скульгавів і змушений був залишити полк…

Усе це пригадалося Егертові протягом тієї секунди, коли за командою капітана гуарди спішувалися біля колоди.

Вишикувалися, юних, недосвідчених гуардів капітан поставив окремо, і лейтенант Дрон, визнаний вихователь молоді, з поважним виглядом узявся пояснювати їм суть випробування. Тим часом капітан, що не бажав втрачати ні хвилини, скомандував початок.

Умови були прості — перебігти на той бік і чекати там на інших. Хлопці-зброєносці, яких взяли на маневри спеціально для дрібних послуг, повинні були відвести коней у табір. Мертвою рукою Егерт передав свій повід підліткові, який дивиться на нього з обожнюванням.

У строгому порядку, один за другим, гуарди долали перешкоду — хтось із бравадою, хтось із погано приховуваною боязкістю, хтось бігцем, хтось сторожким дрібним кроком. Солль замикав колону. Він дивився, як чоботи його товаришів безстрашно зневажають гладеньке тіло колоди, і щосили намагався зрозуміти, звідки узялося це липке відчуття в грудях і хвороблива слабкість у колінах.

Егерт, який ніколи раніше не відчував справжнього страху перед небезпекою, не відразу й зрозумів, що просто боїться — боїться настільки, що вгинаються ноги й болісно зводить живіт…

Ланцюжок гуардів по цей бік яру рідів. Юнаки, які вперше пройшли випробування, радісно юрмилися на протилежному боці й криками підбадьорювали всіх, хто ступав на колоду. Наближалася черга Герта. Хлопці-зброєносці, яким давно слід було виконати наказ і повести коней, затрималися заради рідкісної можливості бачити новий трюк лейтенанта Солля.

Карвер, останній у колоні перед Егертом, ступив на колоду. Спочатку він ішов недбало, навіть розв’язно, але десь на середині збився з кроку й, нервово розкинувши руки, закінчив перехід. Колишній Солль не пропустив би нагоди презирливо свиснути приятелеві в спину, але той Егерт, якому судилося зараз ступити на колоду, тільки перевів подих.

Тепер усі гуарди вишикувалися на протилежному березі, і всі, як один, запитально дивилися на Солля.

Він змусив себе підійти. Світле небо, чого ж так тремтять коліна?!

Його чобіт непевно став на обтесаний край. Перейти на той бік неможливо; колода гладка, нога обов’язково зісковзне, Егерт у кращому разі скульгавіє, як той нещасний…

Усі чекали, початок Егертового трюку був надто вже незвичним.

Вкотре облизавши пересохлі губи, він зробив крок — і захитався, намагаючись зловити руками повітря. На тому березі засміялися — вирішили, що він спритно вдає недотепу.

Він зробив ще півкроку і чітко побачив гостре каміння на дні яру, і своє скалічене тіло на каменях…

І тоді, окинувши тужливим поглядом майбутній шлях над прірвою, він зважився.

Зважився, поспішно відступив, трохи театральним рухом ухопився за груди. Сіпнувся, наче в конвульсії, захитався й, спритно зістрибнувши з колоди, замертво звалився на землю.

Посмикуючись на купі торішнього листя, Егерт гарячково пригадував ознаки страшних хвороб, про які йому колись доводилося чути, — падуча, припадки… Добре, аби піна на губах з’явилася, але в роті було сухо, як у занедбаному колодязі, і недостатність симптомів довелося доповнювати зовсім уже немислимими рухами.

Подив і сміх на тому боці перетворилися на крики жаху. Першим підбіг той підліток, якому Егерт довірив жеребця. Світле небо! Від сорому й приниження в Солля заклало вуха, але вибору не було, і він бився, наче викинута на берег рибина, хрипів і задихався, поки капітан з Карвером і Дроном не обступили його з усіх боків. Хвилин десять його приводили до тями — марно. Зціпивши зуби й закотивши очі, Солль старанно вдавав небіжчика — тільки якщо справжні небіжчики в таких випадках остигають і вкриваються синявою, то Егерт був гарячий і червоний — від пекучого сорому, який не йшов у жодне порівняння.

Стривожений раптовою хворобою лейтенанта Солля, капітан негайно відіслав його в місто. Він хотів було надати йому супровід, але Егерт зумів відмовитися. Капітан подумав, що й важкохворим Солль проявляє рідкісну навіть для гуарда мужність.

* * *

Батько Солля розхвилювався не менше за капітана. Щойно Егерт встиг стягти чоботи й всістися в крісло, як у двері його кімнати постукали — чемно, але твердо. На порозі стояли Солль-старший і невисокий щуплий чолов’яга в сюртуку до п’ят — лікар.

У Егерта не було іншого виходу, як крізь зуби поскаржитися на нездужання й дати себе оглянути.

Лікар досить докладно обстукав його молоточком, обмацав, прослухав, мало не обнюхав, потім довго й питально заглядав Егерту в очі, відтягнувши при цьому його нижні повіки. Так само крізь зуби Солль-молодший вичавлював відповіді на дуже докладні питання, деякі з них змушували червоніти: ні, не хворів. Ні. Ні. Прозора. Щоранку. Рани? Може, кілька дріб’язкових подряпин. Слід на щоці? Нещасний випадок, і вже зовсім не турбує.

Солль-старший нервував, руки його так ялозили одна одну, що погрожували стерти до крові. Намір заглянути Егерту в глотку закінчився мало не відірваним язиком. Потім ескулап витер руки об білосніжну серветку й, зітхнувши, порекомендував звичний засіб усіх лікарів, які втрапили в безвихідь, — кровопускання.

За мить в кімнату було принесено великий мідний таз. Лікар розкрив чорний саквояжик, звідти на чисту скатертину лягли сяючі, наче весняний день, скальпелі й ланцети. Дзвякнули в шухлядці маленькі круглі банки, стара управителька принесла свіже простирадло.

Усі ці приготування навіювали на Егерта глуху чорну тугу, часом йому здавалося, що ліпше було б повернутися на маневри. Батько, зраділий, що може хоч чимось допомогти синові, який занедужав, дбайливо допоміг йому зняти сорочку.

Приготування було закінчено. Втім, коли Солль побачив діловите лезо в невблаганній лікарській руці, якось саме собою з’ясувалося, що кровопускання не буде.

— Сину мій… — промурмотів батько розгублено. — Світле небо, ви дійсно дуже хворі…

Забившись у куток із важким свічником напереваги, Егерт важко дихав:

— Не хочу… Дайте мені спокій…

Баба-управителька задумливо пошамкала губами. На порозі з’явилася бліда жінка похилого віку — Егертова мати.

Оглянувши присутніх і ще раз оцінююче зиркнувши на Егерта — а той був голий до пояса, круглі м’язи рельєфно випиналися, натягуючи чисту шкіру, — лікар сумно знизав плечима.

— На жаль, добродії…

Інструменти повернулися до саквояжу. Розгублений Солль-старший марне намагався витягнути із цілителя хоч щось для розтлумачення його «на жаль»: чи означає це, що справи Егерта настільки кепські?

Зібравшись, лікар похитав головою й вимовив, звертаючись більше до кабанів на гобеленах, аніж до сімейства Соллів:

— Парубок… Гм… Значною мірою здоровий. Так, добродії… Але якщо парубка щось турбує… Це не медична проблема, любі добродії. Не медична.

* * *

Світле небо! Мужній Харсе, заступнику воїнів, як ти це допустив?

Самолюбству лейтенанта Егерта Солля було нанесено смертельний удар, і поранене, воно гірко стогнало. Найдивнішим і найнеприємнішим лишалося те, що Егертова гордість постраждала не зовні, а зсередини.

Цілісіньку годину він простояв перед люстерком, проводячи вже власні лікарські оглядини. Із дзеркальної глибини на нього дивився той самий добре знайомий Солль — сіро-блакитні очі, світле волосся й подряпина на щоці, що вже встигла пригоїтись. Залишиться шрам, вирішив Егерт, проводячи по мітці пальцем. Відтепер в Егерта Солля буде особлива прикмета. Що ж, шрам на обличчі чоловіка — скоріше доблесть, аніж вада…

Він подихав на дзеркало й поставив косий хрестик у запітнілому від подиху колі. У відчай впадати рано, якщо все, що відбувається з Егертом, хвороба, то він знає стовідсотковий спосіб її лікування.

Перемінивши полотняну сорочку на шовкову й не слухаючи засмученого батька, Егерт пішов геть із дому.

Будь-якому гуарду відомо, що дружина капітана, красуня Дилія, прихильно ставиться до лейтенанта Солля. Залишалося загадкою, чому про це дотепер не знав сам капітан.

Візити до Дилії приносили Егерту подвійне задоволення, бо, втішаючись у палких обіймах капітанші, він насолоджувався ще й ризиком та усвідомленням власної зухвалості. Особливо йому подобалося цілувати Дилію, зачувши кроки капітана на сходах — ближче, ближче… Солль чудово розумів, що станеться, коли капітан, той іще ревнивець, виявить у мереживній постелі Дилії свого лейтенанта. Залізні нерви красуні не витримували, коли сповнений вічними підозрами чоловік стукав до її спальні; Егерт сміявся й вислизав у вікно, а то й у трубу каміна, прихопивши з собою одяг. І жодного разу клята бестія Солль не впустив ні ґудзика, ні пряжки, не гепнув з підвіконня, не наробив шуму… Мліючи зі страху, Дилія одночасно прислухалася до шереху під вікном і важких кроків чоловіка біля самого ліжка — і знову-таки ні разу пильний капітан не занюхав біля подружньої постелі навіть запаху чужого чоловіка.

Візити до Дилії завжди окриляли Солля — саме в неї на грудях він розраховував зцілитися тепер від дивної напасті.

Вечоріло. Егерту, як і раніше, неприємними були сутінки, але думка про близьке блаженство допомогла йому перебороти себе. Покоївку, як заведено, було підкуплено. Дилія, чию красу прикривав лише ажурний пеньюар, зустріла Солля із широко розплющеними очима.

— Небо, а маневри?!

Утім, її подив відразу змінила посмішка, прихильна й жадібна водночас: красуня була влещена. Це ж яким треба бути лицарем, щоб тайкома залишити військовий табір заради зустрічі з коханою!

Покоївка принесла на таці вино й вазочку з фруктами, прикрашену павиним пером — знаком палкого кохання. Дилія, задоволена, розляглася на ліжку, наче сита кішка.

— О Соллю… Я вже готова була кепсько подумати про вас, — вона тонко посміхнулася. — Ваші дуелі переважили ваше кохання… Я ревнувала до дуелей, Соллю! — Капітанша трусонула головою, щоб темні кучері розсипалися якомога мальовничіше. — Якщо ви й дійсно убили когось — хіба це привід, щоб залишати Дилію так надовго?!

Намагаючись не дивитися в темний куток спальні, Егерт промурмотів якийсь солодкий комплімент. Дилія муркнула й вела далі, вплітаючи в голос оксамитові нотки:

— А тепер… Ваш вчинок, далебі, дає мені право пробачити вас. Я знаю, що для гуарда маневри… Ви пожертвували своєю улюбленою іграшкою — і отримаєте нагороду. — Напіврозтуливши уста, Дилія подалася вперед, і Егерт відчув густий трояндовий запах. — Гідну нагороду…

Він перевів подих, ніжні пальчики вже боролися із застібками мундира.

— Нехай мій чоловік спить у наметі й годує комарів. Так, Егерте? У нас цілісінька ніч… І завтра… і післязавтра… Так, Егерте? Цей шрам, він прикрашає тебе… Нехай це буде наш найкращий час…

Вона допомогла йому роздягнутися — точніше, це він допоміг їй роздягнути себе. Прошмигнувши в ліжко, Егерт відчув, як палає її гладке, наче атласне, тіло. Провівши вниз долонями по пружних боках, він здригнувся: руки наткнулися на тепле, розігріте гарячою кров’ю красуні залізо.

Дилія дзвінко розреготалася.

— Це пояс вірності! Подаруночок твого капітана, Егерте!

Він не встиг отямитися, як, випручавшись, вона дістала з-під подушки маленький сталевий ключ.

На кілька приємних хвилин Солль забув свої негаразди й реготав від душі, слухаючи розповідь про народження чарівного ключика «з мильної піни». Перед походом капітан забажав помитися в лазні. Дилія зі зворушливою турботою взялася йому допомогти й, коли ревнивець млів під струменями теплої води й пестощами ніжних долоньок, примудрилась заволодіти ключем, що висів на капітановій шиї, і відтиснути його на шматку мила. Капітан вирушив на маневри чистим і задоволеним…

…Пояс вірності, маленький залізний покруч, із дзенькотом упав на підлогу.

У домі стояла мертва тиша — слуг, мабуть, відпустили на вечір, а покоївка лягла спати. Пестячи дружину свого капітана, Егерт ніяк не міг позбутися думки, що від польового табору гуардів до міста всього дві години ходу.

— Соллю… — пристрасно шепотіла красуня, і хтива посмішка оголювала її дрібні білі зуби. — Як давно, Соллю… Обійми ж…

Солль слухняно обійняв, і жагуча хвиля пристрасті поглинула його самого. Красуня застогнала — здавалося, поцілунок Егерта досяг глибин її єства. Солодко й ритмічно вигинаючись, обоє готові були піднестися на крилах блаженства — і в цю мить чутливе вухо Солля вловило шерех за дверима.

Так страждає розпечена сталь, коли її кидають у крижану воду. Егерт завмер, шкіра його вмить вкрилася великими краплями поту, а з вуст капітанші злетіло кілька стогонів, і вона розплющила здивовані очі.

— Егерте?

Він проковтнув липку, тягучу слину. Шерех повторився.

— Це миші, — Дилія полегшено зітхнула. — Що з тобою, коханий?

Егерт сам не знав, що з ним. Перед його очима, скорчившись під дверима, стояв капітан і підглядав у замкову щілину.

— Я подивлюся, — видихнув Солль, ухопив свічник і поспішив до дверей.

Маленька сіра мишка кинулася геть, але маючи, мабуть, трохи більше за лейтенанта відваги, не кинулася відразу в нору, а зупинилася на порозі, запитально поблискуючи на Егерта чорними оченятами.

Егерт ладен був її убити.

Дилія чекала на нього з поблажливою усмішкою:

— О, ці гуарди… Що за примхи, Соллю, що за жарти? Ідіть же до мене, мій лейтенанте…

Вона знову обійняла його, але, навіть професійно пестячи розімліле жіноче тіло, Егерт залишався холодним і напруженим.

Тоді, наблизивши уста до самісінького його вуха, Дилія ласкаво зашепотіла:

— Ми самі, самісінькі в цілому домі… Твій капітан зараз далеко, Егерте… Ти не почуєш його кроків на сходах… Він там, у таборі, у наметі… Стереже свою отару… Він доблесний капітан, він перевіряє щогодини караул… Обійми мене, мій відважний Соллю, у нас попереду ніч…

Заколисаний її шепотом, він, нарешті, перестав прислухатися, і молода пристрасть знову переважила. До тіла його повернулася колишня сила й пружність, воно відігрілося, ожило. Дилія муркотіла й покусувала його за плече, Егерт упивався в неї з усією неприборканою жагою, і найсолодша мить ось-ось мала настати, коли тихо стукнули вхідні двері й унизу почулися вкрадливі кроки.

У Егерта потемніло в очах, уся розбурхана пристрастю кров відринула від його обличчя, і воно засвітилося в напівтемряві молочною білизною. На ніжну шкіру красуні знову закапав холодний піт. Трясучись, як у лихоманці, Егерт відповз на край ліжка.

Унизу було чути приглушені голоси. Дзенькнув посуд на кухні — дивно, як загострився тієї хвилини Егертів слух! Знову кроки… Лайка, шипіння, заклик до тиші…

— Це слуги повернулися, — втомлено пояснила Дилія. — Далебі, Егерте… Не можна так поводитися з коханою жінкою…

Сидячи на краю ліжка, Солль обхопив голі плечі руками. Небо, за що така ганьба?! Йому хотілося бігти безоглядно, але від однієї думки, що він піде ось так, кинувши здивовану Дилію, у нього зводило щелепи.

— Що з вами, мій друже? — тихо запитала капітанша в нього за спиною.

Він хотів з усієї сили вкусити себе за руку, але, щойно відчувши біль, мимоволі розтис зуби.

— Егерте, — у голосі Дилії зазвучала гірка образа, — лейтенанте Соллю… Ви більше не кохаєте мене?

Я хворий, хотів сказати Егерт, але вчасно отямився й промовчав. Небо, яка дурня…

— Кохаю, — сказав він хрипло.

Нарешті слуги внизу угамувалися, і будинок знову поринув у тишу.

— Тож я дарма зняла пояс вірності? — Слова Дилії, наче отруєний дротик, уп’ялися в Егертову голу спину.

І знову він переміг себе. Холодний і мокрий, вліз під мереживну ковдру — з таким же успіхом Дилія могла покласти поруч жабу чи тритона. Скривджена красуня відсторонилася — дерев’яними руками Егерт притяг її до себе.

Тіло його залишалося напрочуд здоровим і сповненим жаги. Двічі переживши шок, воно все-таки знову захотіло любові — так багаття, нещадно залите водою, займається з іскорки.

Дилія ожила йому назустріч. За кілька хвилин кімнату наповнило пристрасне ричання. Егерт рвався до мети, не думаючи вже про задоволення, — швидше б із цим покінчити й урятувати хоча б рештки колишньої слави. До бажаного фіналу залишалося кілька секунд, і тиша запанувала в домі, і спало місто, й скрізь під зоряним небосхилом запанував спокій, і ніщо, здавалося б, не заважало лейтенантові Соллю подарувати коханій насолоду, коли перед його внутрішнім зором виник капітан, який увірвався до кімнати у супроводі Дрона й гуардів. Картина була настільки яскравою, що Егерт бачив навіть червоні прожилки налитих кров’ю білків; йому здалося, що тверда мозолиста рука вже вхопилася за край ковдри й зараз буде ривок…

Він обм’як, ніби випотрошена тушка. Усе дарма, подальші зусилля марні, а при повторних спробах — жалюгідні й навіть смішні. Егерт Солль, найкращий у місті коханець, приречений був на невдачу.

Гірко засміялася Дилія.

Тоді Егерт підхопився, згріб в оберемок одяг і кинувся до вікна. По дорозі він розгубив половину свого гардероба, збив на підлогу тацю з вином і фруктами й перекинув столик. Злетівши на підвіконня, злякався-таки висоти другого поверху, але було запізно, парубок уже не міг зупинитися. З розгону вилетівши за вікно, неперевершений Солль голяка шльопнувся на клумби, знищивши рододендрони й заслуживши вічні прокльони садівника. Одягаючись на ходу, плутаючись у рукавах і колошах, ридаючи від сорому й болю, Егерт прожогом кинувся додому — пощастило ще, що до світанку залишалося кілька годин і ніхто не бачив славного лейтенанта в настільки жалюгідному стані.

* * *

Гуарди, коли вернулися до міста, насамперед поспішили поцікавитися станом здоров’я лейтенанта Солля. З кислою посмішкою блідий, змарнілий Егерт запевнив прибулих до нього посланців, що діло йде на поправку.

Плітки про невдачу з Дилією стали надбанням злих язиків наступного ж дня, їх переказували зі смаком і задоволенням, але в глибині душі не надто вірили — видно, мстить за щось клята капітанша.

Єдиною розрадою Солля була самотність. Цілісінькі дні він або сидів, замкнувшись у кімнаті, або тинявся безлюдними вулицями. Під час таких блукань йому вперше спала проста й страшна думка: а що як його хвороба — не випадковість і не тимчасове нездужання, що як мара ця продовжуватиметься й далі, місяці, роки, завжди?!

Егерта тимчасово звільнили від патрулювань, товаришів він старанно уникав, про візит до дами йому страшно було подумати, забута шпага стояла в кутку, як шкодлива дитина. По всьому дому лунали зітхання Солля-старшого — він, як і син, чудово розумів, що довго так продовжуватися на може: Егерту або доведеться зцілитися, або залишити полк.

Часом під дверима синової кімнати тихо з’являлася мати. Постоявши кілька хвилин, вона повільно дибала до себе. Одного разу, зустрівши Егерта у вітальні, вона не промовчала, як зазвичай, а обережно взяла його за манжет сорочки:

— Сину мій… Що з вами?

І, підвівшись навшпиньки, приклала долоню йому до чола, наче хотіла впевнитися, що гарячки немає.

Востаннє вона запитувала його про щось років п’ять тому. Він давно відвик розмовляти з матір’ю, забув дотик маленьких сухих пальців до свого чола.

— Егерте… що трапилося?

Розгубившись, він так і не вимовив ні слова.

Відтоді він почав уникати й матері. Самотні прогулянки його ставали все тужливішими. Якось, навіть не відаючи як саме, Солль натрапив під час своїх блукань на міський цвинтар.

Він був тут ще дитиною. На щастя, всі рідні й друзі його були живі, і Егерт не знав, навіщо людям провідувати житла мертвих. Тепер, проминувши огорожу, він задрижав і зупинився: цвинтар здався йому дивним, жахливим місцем, що не належить цьому світові.

Каліка-сторож виглянув зі свого будиночка й зник. Егерт здригнувся й хотів піти геть, але замість цього повільно рушив стежкою серед пам’ятників.

Багатші могили були прикрашені мармуром, бідніші — гранітом, зустрічалися пам’ятники, витесані з дерева. Майже всі вони за традицією зображували втомлених птахів, що присіли на надгробок.

Егерт ішов і йшов. Йому давно вже було не по собі, але він, як зачарований, читав та читав напівстерті написи. Задощило. Краплі стікали по кам’яних дзьобах і безсило опущених крилах, струмками збігали між мертвими пазурами, що вп’ялися в плити… З сірої завіси, на яку перетворився день, назустріч Егерту виступали пониклі на мармурових скелях орли, напиндючені маленькі ластівки, журавлі з похиленими головами… За широкими огорожами спочивали цілі родини. На одному надгробку нерухомо сиділи, притулившись один до одного, два голуби, а на другому знесилено схилила голову маленька, змучена пташина, і залитий водою напис на камені змусив Егерта зупинитися: «Знову полечу»…

Вода струменіла по Соллевому обличчі. Він зробив над собою зусилля, повернув, рушив до виходу. Від землі піднімався сірий, вогкий туман.

На краю цвинтаря Егерт зупинився.

Осторонь від стежки темніла свіжа могила без пам’ятника, вкрита гладкою гранітною плитою. На сірому камені калюжками проступали літери: «Дінар Дарран».

І все. Ні слова, ні знака, не звістки. «А, може, це зовсім інша людина, — подумав Солль тоскно. — Може, це інший Дінар…»

Ледве переставляючи ноги, він підійшов. Дінар Дарран. Карета біля дверей «Шляхетного меча» і дівчина дивної, довершеної краси. Крива риска біля носків Соллевих ботфортів і безформні червоні плями на її щоках: «Дінаре?!»

Солль здригнувся — так чітко зазвучав у його вухах голос Торії. Наче дзенькіт битого скла: Дінаре?! Дінаре?! Дінаре?!

На цю могилу ніколи не сяде втомлений кам’яний птах.

Сторож знову виглянув з будиночка, не зводячи з Егерта здивованого, настороженого погляду.

Тоді Солль повернувся й щосили кинувся геть.

* * *

Дні минали за днями. Час від часу від капітана приходив посильний з тими самими запитаннями: як почувається лейтенант Солль і чи в змозі він приступити до служби? Посильний вирушав назад, вкотре несучи однакову відповідь: лейтенанту ліпше, але вийти на службу він поки не може.

Кілька разів навідувався й Карвер. Щоразу йому доводилося вислуховувати вибачення, переказані через слугу, — молодий пан, на жаль, надто слабкий і не може зустрітися зі старим другом.

Гуарди Каваррена потроху звикали до пиятик без Солля, деякий час усіх хвилювала історія його фатального кохання, але потім ця тема сама собою вщухла. Служниця Фета в трактирі біля міських воріт тайкома позітхала, втираючи оченята, та невдовзі знайшла собі втіху, бо й без славного Егерта навкруги вистачало вродливих панів з еполетами на плечах.

Нарешті одвічне питання посильного від капітана зазвучало трохи інакше: а чи зможе лейтенант Солль колись узагалі продовжувати службу? Похитнувшись, Егерт відповів ствердно.

Уже наступного дня його викликали на збір з показовими боями. Бої ці, що обов’язково проводилися затупленою зброєю, завжди викликали в Егерта глум: яке уявлення про небезпеку може виникнути, коли в руках тупе беззубе залізо? Тепер сама думка про те, що доведеться стати віч-на-віч з озброєним супротивником, викликала в Егерта дрож.

Уранці після безсонної ночі він відправив у полк слугу зі звісткою, що хвороба лейтенанта Солля загострилася. Гонець благополучно вийшов з дому, — але вибратися за ворота йому не вдалося, бо суворий, вкрай обурений Егертів батько безжалісно перехопив синове послання.

— Сину мій! — На щоках Солля-старшого перекочувалися жовна, коли, наче темна хмара, він постав на порозі Егертової кімнати. — Сину мій, настав час порозумітися. — Він перевів подих. — Я завжди бачив у своєму синові насамперед чоловіка. Що означає ця ваша дивна хвороба? Чи не маєте ви випадково наміру кинути полк, служба в якому — честь для будь-якого юнака шляхетної крові? Якщо це не так — а я сподіваюся, що це все-таки не так, — то чим пояснити ваше небажання явитися на збір?!

Егерт дивився на свого батька, вже не дуже молоду й не дуже здорову людину; він бачив жили, що напнулися на зморшкуватій шиї, глибокі складки між владно зведеними бровами й обурено блискаючі очі. Батько вів далі:

— Світле небо! Я спостерігаю за вами ось уже кілька тижнів… І якби ви не були моїм сином, якби я не знав вас раніше — клянуся Харсом, вирішив би, що наймення хвороби вашої — боягузтво!

Егерт сіпнувся, наче від ляпасу. Все єство його волало від горя й образи, але слово вже прозвучало, і в глибині душі він знав, що сказане батьком — правда.

— У роду Соллів ніколи не було боягузів, — жорстоко прошепотів батько. — Вам доведеться взяти себе в руки або…

Напевно, Солль-старший хотів сказати щось зовсім уже жахливе — так нервово засмикалися його губи й запульсувала вена на скроні. Можливо, він хотів пообіцяти батьківський прокльон або вигнання з дому, — але не наважився вимовити погрозу й замість цього повторив вагомо:

— У роду Соллів ніколи не було боягузів!

— Залиште його в спокої, — почулося з-за широкої спини Солля-старшого.

Егертова мати, бліда жінка з завжди опущеними плечима, нечасто дозволяла собі втручатися в розмови чоловіків.

— Облиште його… Що б не відбувалося з нашим сином, але вперше за останні роки…

І вона запнулася. Можливо, вона хотіла сказати, що вперше за останні роки вона не відчуває в синові міцної й хижої струни, що лякала її, перетворювала власну дитину на чужу й неприємну їй душу, але теж не наважилася вимовити це вголос і тільки подивилася на Егерта — довго й співчутливо.

Тоді він узяв шпагу й пішов геть із дому.

Тієї днини показові бої пройшли без лейтенанта Солля, бо, вийшовши з дому, він вирушив не в полк, а побрів пустельними вулицями до міських воріт.

Біля трактиру він зупинився; важко сказати, що змусило його завернути в широкі, до дрібниць знайомі двері.

Цієї ранкової години трактир був порожній, тільки між дальніми столиками миготіла чиясь згорблена спина. Егерт підійшов ближче. Не розгинаючись, спина совгала чимось по підлозі й муркотіла пісню без слів і мелодії. Коли Егерт відсунув стілець і сів, пісня перервалася, спина випрямилася — і служниця Фета, червона й захекана, впустила від радості пелехату ганчірку.

— Пане Егерте!

Посміхнувшись через силу, Солль звелів принести йому вина.

На столах, на підлозі, на різьблених спинках стільців лежали квадратні сонячні плями. Тонко дзижчала муха, стукаючись об скло такого самого квадратного віконця. Покусуючи край склянки, Егерт тупо дивився на дерев’яні візерунки на стільниці.

Слово прозвучало, і тепер він повторював його про себе, щораз здригаючись, наче від болю. Боягузтво. Світле небо, він боявся! Він лякався вже незліченну кількість разів, і страху його були свідки, а головним із них залишався лейтенант Солль, колишній лейтенант Солль, герой і горде втілення сміливості…

Він облишив у спокої склянку й узявся гризти нігті. Боягузи огидні й жалюгідні, Егерт не раз спостерігав, як бояться інші, він бачив зовнішні ознаки страху — блідість, непевність, коліна, що трусилися… Тепер він знає, як виглядає власне боягузтво. Страх — чудовисько, зовні нікчемне і незначне, зсередини ж — кат, непереборної сили мучитель…

Егерт труснув головою. Невже, наприклад, Карвер відчуває щось подібне, коли лякається? Невже всі люди…

Фета вдесяте явилася з ганчіркою, щоб надраїти до блиску столик пана Егерта. Він, нарешті, відповів на боязкий запопадливий погляд:

— Не вертись, крутійка. Присядь-но біля мене.

Вона всілася так охоче, що скрипнув дубовий стілець.

— Що завгодно панові Соллю?

Він пригадав, як впивалися в одвірок над її головою метальні ножі й кинджали, і вмився холодним потом.

Вона відразу відгукнулася на його раптову блідість, простогнавши співчутливо:

— Пан Егерт так довго хворі-ів…

— Фето, — сказав він, потуплюючи очі, — ти чогось боїшся?

Вона радісно заусміхалася, вочевидь вирішивши, що він заграє.

— Я боюсь якось не догодити панові Соллю, і тоді хазяйка мене вижене…

— Так, — зітхнув Егерт терпляче, — а ще чого ти боїшся?

Фета закліпала очима.

— Ну, темряви, наприклад, — підказав Солль. — Ти боїшся темряви?

Фета спохмурніла, наче щось пригадавши, промурмотіла знехотя:

— Так… Тільки… навіщо це панові Егерту?

— А висоти? — здавалося, він не помітив її запитання.

— І висоти боюся, — зізналася вона тихо.

Повисла важка пауза. Фета дивилася в стіл. Коли Егерт впевнився, що не почує від неї більше ні слова, дівчина здригнулася й прошепотіла:

— І знаєте, особливо… Грому… Як бабахне… Іта розповідала, що у їхньому селі одне дівчисько убило громом на смерть… — Вона переривчасто зітхнула, притулила долоні до щік і додала, болісно почервонівши: — А найбільше боюся… завагітніти…

Егерт відсахнувся. Злякавшись своєї відвертості, Фета затараторила, наче намагалася потоком слів загладити незручність:

— Боюся клопів, тарганів, бурлак, німих жебраків, хазяйку, мишей… Але мишей — це не найстрашніше, можна перебороти…

— Перебороти? — луною відгукнувся Егерт. — А як ти… Що ти відчуваєш, коли страшно?

Вона невпевнено посміхнулася.

— Страшно, й усе тут… Нібито всередині… Слабість з’являється, і ще…

Вона раптом вкрилася густою фарбою, і під її шаром так і залишилася невиясненою ще одна важлива ознака переляку.

— Фето, — запитав Егерт тихо, — а тобі було страшно, коли я метав у тебе ножі?

Вона стрепенулася, ніби згадала найкращий день у своєму житті.

— Ні, звісно! Адже я знаю, що пан Егерт не схибить…

Тут із кухні гаркнула хазяйка, і, вибачившись, Фета побігла геть.

Квадратні сонячні плями важко переповзали зі столу на підлогу, з підлоги на стілець. Егерт сидів згорбившись і водив пальцем по краю порожньої склянки.

Феті його не зрозуміти. Нікому на світі його не зрозуміти. Звичний світ, у якому він цілком справедливо був володарем і паном, теплий надійний світ тепер перевернувся, уп’явся в Егерта вістрями шпаг, зубчастими краями каменів, лікарськими ланцетами… У цьому новому світі живуть тіні, нічні марення, через які ось уже багато ночей Егерт спить при світлі. У цьому новому світі він незначний і жалюгідний, безпомічний, як муха з відірваними крильми. І що буде, коли про це довідаються інші?!

Гепнули відчиняючись важкі двері. У трактир ввалилися добродії гуарди і серед них Карвер.

Егерт залишився сидіти на місці, тільки мимоволі підтягся, як перед стрибком, гуарди миттю оточили його. Від гучних привітань у Солля задзвеніло у вухах, а від дружніх поплескувань боляче занило плече.

— А ми згадували! — здійнявся над усіма трубний голос Дрона. — Як кажуть, про вовка промовка, а вовк і в хату…

— А казали, що Солль ось-ось умре! — радісно повідомив якийсь молодий гуард.

— Не дочекаєшся! — зареготав Лаган. — Ми всі раніш перемремо… А коли в трактирі сидить — значить, здоровий…

— У трактирі сидить, а друзями гидує, — гірко поскаржився Карвер, заслуживши тим самим кілька докірливих поглядів.

Солль через силу підвів на приятеля очі й, зустрівшись із ним поглядом, зачудувався. Карвер дивився на друга-володаря з дивним виразом — наче щойно поставив запитання й терпляче чекає на відповідь.

Навколо гостей уже метушилися Іта й Фета, хтось виголосив тост за поліпшення здоров’я лейтенанта Солля. Випили, Егерт поперхнувся. Краєм ока він бачив, що Карвер не зводить із нього свого питального погляду.

— Ти що ж це, раку-пустельнику, сховався, притих? — весело поцікавився Лаган. — Гуард без доброго товариства марніє й в’яне, наче троянда в нічному горщику…

Юні Оль і Боніфор зареготали надміру голосно.

— Клянуся шпорою, що він писав роман у листах, — припустив Дрон. — Я якось у патрулі примітив: світло в нього горіло до ранку…

— Справді? — здивувався Карвер, а інші зацокали язиками.

— Знати б, якій це красуні Солль присвячує нічні мудрування… — протяг хтось найромантичніший.

Егерт сидів посеред радісного гамору, посміхаючись кисло й непереконливо. Пильний погляд Карвера був йому неприємний.

— Тобі привіт від Дилії, — кинув Карвер недбало. — Вона заїжджала до арени й, між іншим, цікавилася, чому в боях не бере участі Солль…

— До речі, що переказати капітанові? — спохопився Дрон.

Егерт скрипнув зубами. Найбільше йому хотілося просто зникнути, але піти зараз означало б кинути виклик загальним веселощам і доброму до себе відношенню.

— Вина! — гукнув він хазяйці.

…За наступні дві з половиною години Егерт Солль зробив найважливіше у своєму житті відкриття: спиртне, якщо його випити в достатній кількості, убиває й душевні муки, і страх.

У сутінках юрба гуардів, що добряче поменшала, висипала на вулицю й рушила убік «Вірного щита», причому Солль кричав і сміявся не менше за інших. Краєм ока він час від часу ловив насторожені погляди Картера, але розімлілому Егерту було однаково: він насолоджувався таким довгоочікуваним усвідомленням власної сили, волі й сміливості.

Усе живе, що траплялося на шляху хмільної компанії, притискалося до узбіч, жодним чином не бажаючи перетнути шлях панам гуардам. На набережній ліхтарник запалював вогні — гуляки мало не вибили з-під нього драбину. Егерт реготав аж захлинався, ліхтарі танцювали в його очах, кружляли вальсом, кланялися й присідали. Густе повітря пізньої весни сповнене було запахів, Солль хапав його носом і ротом, з кожним ковтком відчуваючи й аромат прогрітої ріки, і свіжість трав, мокрого каміння, дьогтю, чиїхось парфумів і ще теплого гною… Обіймаючи однією рукою Карвера, а другою всіх по черзі, він свято увірував, що хвороба його минула і як кожен хворий, який зцілився, має право на особливо гостру радість життя…

Напроти входу до «Вірного щита», неподалік від місця, де вперше вийшли з карети студент і його наречена Торія, на вибої в бруківці була калюжа — глибока, як каяття, і жирна, як святковий бульйон. Її не висушили ні сонце, ні вітер; трохи обмілівши, вона зберегла себе від провесни до самого передодня літа, й, напевно, настільки незвична живучість допоможе їй дочекатися осені.

Зараз калюжа ловила чорною маслянистою поверхнею вечірнє згасаюче небо, на березі її, погойдуючись, стояв п’яний кравчик.

Що це саме кравчина, було зрозуміло з першого ж погляду — тонку шию зашморгом захльостував заслинений сантиметр, а полотняний фартух був вимазаний крейдою. Солом’яне волосся двома бурульками заправлялося за вуха. Кравчик дивився в калюжу й тихо гикав.

Карвер зареготав, інші дружно до нього приєдналися, але сміхом діло й скінчилося. Підмайстер підвів мутні очі й нічого не сказав, а гуарди, проминувши його, рушили до дверей трактиру.

Треба ж було трапитися, що саме тієї миті, коли Солль порівнявся з п’яницею, той, заточившись, зробив розмашистий крок уперед. Важкий дерев’яний черевик втрапив у самісіньку середину калюжі, піднявши чималий фонтан смердючих бризок, більшість яких дісталася лейтенантові Егерту.

Солля облило мало не з голови до ніг, забруднивши грязюкою мундир і сорочку, шию й обличчя. Відчуваючи, як по щоках збігають великі холодні краплі, Егерт завмер на місці, не зводячи з п’яниці скрижанілого погляду.

Гуарди оточили кравчика щільним кільцем, на Егерта дивилися з острахом, на хлопця — зі співчуттям і цікавістю. Втім, підмайстер був ще п’яніший, аніж лейтенант Солль, а отже, й хоробріший, він не злякався панів гуардів, а може, просто їх не помітив. Із чисто науковою цікавістю він розглядав свій черевик, що схвилював поверхню калюжі, й облитого брудом Солля.

— Рилом його туди, — беззлобно порадив Дрон. Юний Боніфор загорівся, передчуваючи забави:

— Можна я?

— Це людина Солля, — безпристрасно зазначив Карвер.

Лейтенант Солль люто вищирився, зробив крок до кравчика і враз протверезів. Дійсність навалилася на нього, придушивши й весну, і волю, і народжену заново сміливість. Егерт ослаб від раптового здогаду, що зараз знову злякається. І справді — варто подумати про страх, як усередині його живота розтеклася тоскна слабість; треба було просто простягнути руку й взяти хлопця за комір, але рука спітніла й не бажала слухатися.

Великий Харсе, допоможи мені!

Солль увесь дрижав від затрачених зусиль, але потягся-таки до зашийка підмайстра. Вхопив мокрою долонею комір куртки, і тієї ж секунди хлопець, повівши плечем, скинув його руку.

Гуарди мовчали. Солль відчував, як наввипередки збігають по спині цівочки холодного поту.

— Шкода, — вичавив він через силу, — дурень він, п’яний, випадково…

Гуарди перезирнулися. Кравчик тим часом, бажаючи чи то спростувати слова Солля, чи просто продовжити свої наукові дослідження, неквапливо заніс над калюжею дерев’яний черевик…

Гуарди вчасно відскочили, тільки Солль, наче прикутий до місця, прийняв на себе чергову, ще щедрішу порцію жирної твані. Підмайстер похитнувся, з зусиллям утримав рівновагу, помилувався результатом своєї роботи й, задоволений, заусміхався.

— Уб’є, — напівголосно зазначив Дрон. — От лихо…

Обличчя Егерта, його вуха й шия палали під шаром чорної рідоти. Бий! — надривався розум, досвід, увесь здоровий глузд. Бий, провчи, нехай тебе відтягнуть потім від байдужого тіла, ну що ж ти, Егерте, це нестерпно, це кінець, це кінець усьому, бий же!

Гуарди мовчали. Кравчик п’яно посміхався.

Дерев’яною долонею Егерт узявся за ефес шпаги. Не те! — заволав здоровий глузд. Куди ти тягнеш шпагу на беззбройного, на простолюдина?!

Шпага на беззбройного, шпага на беззбройного…

Підмайстер заніс ногу втретє, дивлячись тепер уже просто Егертові в очі. Видно, він був настільки п’яний, що з усіх навколишніх перипетій виділяв тільки приємний для нього процес — подорож бризок на обличчя й одяг якогось пана.

Кравчик заніс ногу втретє, але тоді здали нерви лейтенанта Дрона. З нечленороздільним ричанням він рвонув уперед, і його кулак урізався бідасі в підборіддя. Без єдиного звуку підмайстер, дуже здивований, завалився назад і так, посапуючи, й залишився лежати.

Егерт перевів подих. Він стояв, облитий брудом з голови до ніг, і десять пар очей вражено дивилися, як цей бруд стікає по золотому галуні мундира.

Першим порушив мовчанку Дрон:

— Ти б його вбив, Егерте, — сказав він винувато. — Як тебе скрутило… Його, може, й варто було б убити, але ж не тут, не зараз… Нахлебтався, дурило, що з нього візьмеш — простолюдин… Егерте, ти чуєш?

Солль стояв, дивлячись у калюжу, як до цього кравчик. Світле небо, Дрон вирішив, що Егерта паралізував напад люті!

Його потягли за мокрий рукав.

— Егерте… Ну що тебе заклинило?! Не вбивати ж, Дрон правий… Якщо всіх убивати, то й майстрових не залишиться… Ходімо, Егерте, га?

Оль і Боніфор уже переминалися біля дверей трактиру, нетерпляче оглядаючись на решту. Хтось узяв Солля під руку.

— Хвилинку, — втрутився Карвер. На нього здивовано оглянулися.

— Хвилинку, — повторив той голосніше. — Дроне і ви, добродії… По-вашому, лейтенант Солль вчинив правильно?

Хтось фиркнув.

— Що за дурня, що за мова перед строєм, правильно-неправильно… Ніяк не вчинив, і добре, що цей дубоголовий живий залишився…

— Неправильно, що озвірів, — зазначив Дрон примирливо. — Годі, Карвере, ходімо…

Тут трапилося дивне. Ковзнувши між гуардами, Карвер опинився раптом просто на тому місці, де стояв досі кравчик. Несильно розмахнувшись, Карвер ударив по калюжі ботфортом.

Запала тиша, як у давно занедбаній могилі. По тілу Солля пробігла судорога; свіжа твань налипла на мундир, патьоками заструменіла по щоці зі шрамом, бурульками склеїла світле волосся.

— Га? — по-дурному запитав хтось. — Аг…а?

— Егерте, — сказав Карвер тихо, — ти так і стоятимеш?

Голос його то наближався, то віддалявся — вуха Солля наче заклало ватою.

— Він так і стоятиме, добродії, — так само тихо пообіцяв Карвер і знову облив Солля смердючою рідотою.

У ту ж мить Карвера підхопили з двох боків Лаган і Дрон, той не пручався і дав відтягти себе від калюжі.

— Та не хвилюйтеся так, добродії… Подивіться на Солля, він же не з люті трясеться… Він хворий-таки, і хвороба його знаєте як називається?

Егерт ледве розліпив губи, щоб вичавити жалюгідне:

— Замовкни…

Карвер пожвавішав:

— От-от… Ви сліпі, добродії, пробачте, але ви сліпі, як компанія кротів…

Скориставшись тим, що Лаган і Дрон розгублено випустили його руки, Карвер поспішив до калюжі, розмахнувся щосили й знову облив Солля.

З вікон і дверей «Вірного щита» стирчали, наче гриби з козуба, голови цікавих.

— Та він п’яний! — панічно викрикнув Боніфор. — Гуард на гуарда…

— Солль більше не гуард! — гаркнув Карвер. — Його честь заплямована, як і його мундир…

Тоді Егерт підвів очі й зустрівся поглядом з Карвером.

Він був на диво спостережливий, цей друг-васал. Довгі роки на других ролях навчили його дивитися й вичікувати. Тепер, прицілившись, він втрапив прямо в яблучко, він виграв, він переміг, і в його очах Егерт прочитав усю довгу історію їхньої вірної дружби.

Ти завжди був хоробрішим за мене, говорили очі Карвера. Ти завжди був сильнішим і успішнішим, а хіба я не розплачувався за це вірністю й терпінням? Пригадай, я стійко терпів найзліші жарти, терпів їх по справедливості, я мало не радів з твого глуму! Життя мінливе, тепер я хоробріший за тебе, Егерте, і справедливо буде, якщо ти…

— Та ти збожеволів, Карвере! — вигукнуло відразу кілька голосів.

…Справедливо буде, якщо ти, Соллю, займеш те положення, до якого зобов’язує тебе твоє боягузтво…

— Це дуель, Соллю! — хрипко вимовив Дрон. — Ти повинен викликати…

Егерт побачив, як друг його кліпнув, десь на денці свідомості Карвера промчала очманіла думка: а що, як усе-таки прорахувався? Якщо викличе? Якщо дуель?

— Це дуель, Соллю… — звучало в повітрі навколо Егертової голови. — Викликай… Зараз або завтра, як хочеш… На світанку, біля мосту… Дуель… Дуель… Двобій…

І тоді Егерт відчув той самий симптом страху, про який змовчала в розмові Фета, — від кожного слова «дуель» йому ставало все важче й важче.

Карвер побачив і зрозумів, його очі, спрямовані на Солля, запалали свідомістю повної й остаточної безпеки.

Дуель… Дуель… Двобій…

Десь у глибині Егертової душі метався колишній Солль, скаженів від безсилої люті, наказуючи негайно вихопити шпагу й провести в багнюці біля ніг Карвера риску… Але страх уже повністю підпорядкував собі колишнього лейтенанта, зломив його, паралізував і штовхнув на найганебніший для чоловіка злочин: відмову від двобою.

Егерт відступив на крок, темне небо вертілось над його головою, як божевільна карусель. Хтось ойкнув, хтось застережливо закричав, і тоді лейтенант Егерт Солль повернувся й побіг.

Того ж вечора, залишивши в рідній домівці обліплений брудом мундир і прихопивши з собою тільки дорожній саквояж, гнаний нестерпним страхом і ще важчим соромом, Егерт залишив місто.

Розділ третій

За помутнілим віконцем швидко вечоріло. Диліжанс жалісливо постогнував на вибоях, Егерт сидів, забившись у куток, і байдуже дивився на сіре, одноманітне узбіччя, що невтомно бігло назад.

Від дня, а точніше, з ночі його втечі з Каваррена минуло тижнів три; відчуття кінця світу й життя, що заволоділо тоді Егертом і підштовхнуло його до втечі з дому, з міста, з мундира й власної шкури, — жахливе, болісне відчуття тепер притупилося, і Солль просто сидів у запиленому кутку диліжанса, підмостивши руку під підборіддя, дивився у вікно й намагався ні про що не думати.

Саквояж його не помістився на багажній полиці, й тепер плутався під ногами, заважаючи сховати їх під сидіння; все багажне відділення заповнювали вузли й кошик, що належали мандрівному торговцеві. Сам торговець, жовчний і жилавий старий, сидів навпроти. Егерт чудово розумів, що має повне право потіснити його речі заради власного саквояжа, але не наважився сказати навіть слова на свій захист.

Місце поряд із старим займала гарненька, юна, трохи боязка особа — очевидно, дівка передчасно вилетіла з отчого гнізда, щоб вирушити на пошуки роботи, чоловіка й пригод. Зацікавившись було Егертом і не отримавши з його боку анінайменшої відповіді, бідака тепер ображено водила пальчиком по склу.

Пліч-о-пліч із Соллем сидів сумовитий, невизначеного віку суб’єкт із обвислим, наче крапля, сизим носом і короткими, всуціль заляпаними чорнилом пальцями. Егерт про себе обізвав його мандрівним писарчуком. Плавно погойдувалася туша диліжанса, купець задрімав, налігши обличчям на раму, дівка безуспішно ловила настирливу муху, писарчук безвідривно дивився в простір, а Егерт, у якого від незручної пози нила спина й затекли ноги, думав про минуле й майбутнє.

Він прожив у Каваррені двадцять років і ніколи не від’їжджав від нього на значну відстань, а саме тепер отримав можливість побачити світ — і ця можливість більше лякала, ніж радувала. Світ виявився незатишним, безформним нагромадженням містечок, селищ, постоялих дворів, доріг, якими вешталися люди — похмурі, іноді небезпечні, частіше байдужі, але незмінно неприємні Егерту незнайомі люди. Солль почувався недоглянутим, змученим, зацькованим. Примруживши очі та розмірено погойдуючись в такт руху диліжанса, він вкотре розпачливо побажав, щоб усе, що з ним відбулося, виявилося кошмарним сном. На якусь мить він щиро повірив, що зараз прокинеться у своїй постелі й, розтуливши повіки, побачить кабанів на гобеленах, покличе слугу, вмиється чистою водою над срібним тазом і буде колишнім Егертом Соллем, а не жалюгідним боягузливим бурлакою. Він так щиро в це повірив, що потріскані губи самі собою посміхнулися, а рука провела по щоці, наче відганяючи дрімоту.

Пальці його намацали довгий рубець шраму. Егерт здригнувся й розплющив очі.

Торговець глухо похрапував, дівка піймала нарешті муху й, затиснувши її в кулаці, з інтересом прислухалася до дзижчання нещасної бранки.

Світле небо! Все життя Солля, все його щасливе й гідне життя тисячею осколків летіло в неоглядну прірву, позаду залишалися ганьба й біль, про які страшно було й згадувати, попереду його чекала сіра, млиста, нудотна невідомість, про яку навіть думати було страшно. За що?! — Егерт знову й знову запитував себе.

Чільним місцем усіх нещасть, що навалилися на нього, було боягузтво, яке раптово прокинулося в душі сміливця. Але як, чому стало можливим таке переродження? Звідки прийшла хвороба?

Дуель із незнайомцем. Егерт раз по раз подумки повертався до неї й щоразу дивувалася: невже одна поразка здатна була так його зломити? Одна безглузда, випадкова поразка, що відбулася без свідків…

Він щосили зціпив зуби й втупився у вікно, за яким нескінченно довго тягся вогкий, темний ліс.

Копита коней вибивали рівний дорожній ритм, торговець прокинувся й розв’язав вузлик зі скибкою хліба й копченим курячим стегенцем. Егерт відвернувся — він був голодний. Дівка вморила нарешті муху й теж потяглася за вузликом, у якому віднайшлася булочка й шматочок сиру.

Писарчук, очевидно, роздумував, чи не час і йому повечеряти, коли до розміреного ритму кінських копит уплелися раптом зайві, фальшиві ноти.

Диліжанс смикнуло — спочатку вперед, потім якось незграбно вбік; нерозбірливо, злякано закричав візник на передку. Тупіт копит почувся позаду й збоку. Торговець раптом зблід, як крейда, і рука його, що стискала лискучу від жиру курячу ногу, крупно затряслася.

Дівка здивовано завертіла головою, на її губах біліли крихти булки. Писарчук гикнув, Егерт, нічого не розуміючи, але передчуваючи біду, втиснувся лопатками в потерту оббивку.

Попереду щось важко гепнуло об дорогу. Диліжанс різко стишив хід, Егерт мало не полетів уперед, на торговця.

— Осади! — зло вигукнув чоловічий голос звідкись позаду. — Осади, стій!

Істерично заіржали відразу кілька коней.

— Світле небо… — простогнав торговець. — Ні… Ні!

— Що це? — злякано запитала дівиця.

— Розбійники, — пояснив спокійно, наче у себе в конторі, писарчук.

Серце Егерта, нещасне боязке серце, одним судорожним рухом підскочило вгору, до горла, щоб відразу провалитися вниз, до шлунку. Він скорчився на сидінні й міцно замружив очі.

Диліжанс гойднувся й став. Швидко й благально замурмотів візник, потім скрикнув і замовк. Дверцята диліжанса рвонули зовні.

— Відчиняй!

Егерта труснули за плечі.

— Хлопче…

Він через силу розплющив очі й побачив над собою бліде обличчя з величезними очима.

— Хлопче… — прошепотіла дівчина. — Скажіть, що ви мій чоловік… Будь ласка… Може… — І, підкоряючись інстинкту слабшого, котрий шукає захисту в сильного, вона вхопила Егерта за руку — так потопаючий хапається за струхлявілу колоду. Погляд її був сповнений такого благання, такого щирого прохання про допомогу, що Егерту стало гаряче, ніби на розпеченій сковорідці. Пальці його занишпорили в пошуках шпаги, але як тільки доторкнулись до ефеса, рука смикнулась, наче від опіку.

— Хлопче…

Егерт відвів очі.

Дверцята смикнули знову, хтось зовні вилаявся, світло в тьмяному віконці закрила чиясь тінь.

— Ану відчиняй!

Від звуку цього голосу Солля затрясло. Жах накочувався хвилями, і кожна нова хвиля перехльостувала іншу, холодний піт струменів по спині й з боків.

— Треба відкривати, — флегматично зазначив писарчук.

Торговець усе ще стискав у руці курятину, очі його мало не викотилися на чоло.

Писарчук потягнувся до дверної засувки. Цієї миті дівчина, зневірившись знайти допомогу в парубка Егерта, побачила раптом темну порожнечу під протилежним сидінням.

— Хвилиночку, — примирливо пояснював писарчук тим, хто очікував зовні, — засувку заїло, хвилиночку…

Одним спритним рухом дівчина влізла під лаву, і зблякла тканина, що покривала сидіння, повністю сховала її від поглядів зовні.

Солль погано пам’ятав, що відбулося потім.

Одурманена страхом його свідомість побачила раптом лазівку, слабку надію на порятунок. Надія ця була насправді примарною, але затуманений мозок Егерта не зрозумів цього, ним заволоділо одне-єдине величезне на межі божевілля бажання: сховатися!

Він тяг дівчину з-під сидіння, як такса тягне з нори лиса. Здається, вона відбивалася, вкусила його за лікоть, вивернулась у руках, намагаючись заповзти назад, але Солль був сильніший. Знемагаючи від жаху, він втиснувся під лаву сам, у самісіньку темну щілину, і тільки тут усвідомив, що сталося.

Він не вмер від ганьби тільки тому, що тієї самої хвилини розчинилися, нарешті, дверцята, і нова хвиля страху позбавила Солля здатності мислити. Всі пасажири були виселені з екіпажа. Крізь чорну завісу, що затуляла його очі, Егерт, лежачи під сидінням, побачив спочатку величезні куті чоботи зі шпорами, потім волосату руку, що впиралася в підлогу й, нарешті, чорну сторчкувату бороду з двома палаючими в ній очима.

— Ха! І точно, ось він, голуб!

У свідомості Егерта знову відбувся провал.

Здається, він навіть не пручався. Його витягли з екіпажа, коні злякано снували мордами, косуючи на величезне дерево, що лежало поперек дороги й перепиняло шлях. Кучеру, в якого запливло та майже повністю закрилось око, зв’язували руки, і він послужливо підставляв їх, жалібно посміхаючись. З багажного відділення летіли вузли й кошики торговця — частина їх, випатрані, наче заячі тушки на базарі, валялася теж тут.

Егерта обшукали — зиском була лише фамільна шпага та позолочені ґудзики на куртці. У писарчука відібрали гаманець, торговець тільки трясся та схлипував, дивлячись, як зламують замки на його пузатих скринях. Дівчину тримали за руки відразу двоє, вона вертіла головою, переводячи погляд з одного на другого, і щось благально повторювала.

Розбійників було п’ятеро чи шестеро — Егерт був не в змозі запам’ятати жодного обличчя. Закінчивши грабіж, вони розіпхали здобич по сідельних сумках і скупчилися навколо диліжанса. Переписувача прив’язали до торговця, візника — до дерева, тільки Егерта не чіпали, але він і не міг втекти — ноги не слухалися.

Зібравшись у кружок, розбійники по черзі сунули руки в чиюсь шапку — Егерт заледве допетрав, що кидають жереб. Чорнобородий задоволено кивнув. Ті двоє, які тримали дівчину, випустили її лікті — чорнобородий по-хазяйськи взяв її за плече й повів до диліжанса.

Егерт бачив її круглі очі й тремтячі губи. Вона йшла, не пручаючись, тільки безупинно повторювала якесь звернене до мучителів благання. Чорнобородий заштовхнув її в екіпаж; решта очікувально розташувалися на траві. Диліжанс гойднувся, заскрипіли, розмірено прогинаючись, ресори, і приглушено скрикнув зсередини тонкий голос.

Розбійники кидали жереб іще й іще. Егерт втратив лік часу, свідомість його роздвоїлася: він раз у раз кидався на розбійників, трощачи їм ребра й ламаючи шиї, а тоді розумів раптом, що все ще сидить на землі, вп’явшись скорченими пальцями в траву, й розмірено розгойдується взад-вперед — вільний… і зі зв’язаними хворобливим, паленіючим жахом руками й ногами…

Потім знову був провал, він втратив пам’ять і здатність міркувати. По обличчі його хльостали гілки — здається, він усе-таки біг, тільки ноги, як у поганому сні, відмовлялися рухатися й підгиналися. Сильніше за біль і страх мучило його в ті хвилини бажання не бути, не народжуватися, бо хто він тепер, світле небо, хто ж він після всього цього і який злочин жахливіший за той, що вже вчинило чудовисько страху, яке оселилося в ньому несамохіть і роздирає його зсередини…

А потім прийшла темрява, і все скінчилося.

* * *

Старому пустельникові, який жив у землянці біля струмка, уже доводилося знаходити в лісі людей.

Одного тріскучого зимового ранку він виявив у хащі дівчину років чотирнадцяти: біла й тверда, наче статуя, вона сиділа, притулившись спиною до стовбура, і стискала в руках порожній кошик. Пустельник так і не довідався, хто вона й що привело її назустріч загибелі.

А ще якось він знайшов у лісі дівчину — закривавлену, вкриту синцями, одержиму маренням. Він приніс її до землянки, та на другий день довелося поховати і її.

Третьою знахідкою пустельника став чоловік.

Це був гарний і сильний парубок, він виявився набагато вищим і важчим від самого пустельника, і тому тягти його через ліс було особливо важко. Заледве переводячи подих, старий умив його водою зі струмка — тоді найда застогнав і розплющив очі.

Пустельник зрадів — принаймні цього не доведеться ховати! Він сплеснув руками й схвально замукав — від народження позбавлений можливості розмовляти, він тільки так і вмів виражати свої почуття.

…По поверхні струмка стелилися водяні трави. Темно-зелені верхівки їх намагалися спливти за течією, тягнулись, наче в благанні, але коріння, що вгрузло в темне земляне дно, утримувало їх. Над струмком зависали бабки — важкі, дурні, перламутрові, наче дамські прикраси.

Егерт Солль цілісінькими днями просиджував над водою, дивлячись на сланкі стебла й на бабок. Іноді це видовище урізноманітнювалося — схилившись над темним дзеркалом, він бачив у ньому худого бурлаку зі шрамом на щоці. Рідка рудувата щетина не могла приховати мітки.

Пустельник здавався цілком безпечною істотою, але Егерту знадобився цілий тиждень, щоб навчитися не здригатися при його наближенні. Добросердий старий зробив для гостя постіль із висушеної трави й чесно ділив з ним трапезу — риба, гриби та бозна з чого випечені коржі змінювали один одного у чіткому порядку. Натомість від Егерта вимагалося небагато — зібрати хмизу на другому березі струмка або порубати заздалегідь припасені дрова. Втім, майже відразу стало зрозуміло, що для Солля і це непосильна праця.

Через струмок вів хирлявий місток — три не дуже товстих стовбури, абияк зв’язані мотузками. Сам струмок у цьому місці був Егерту по пояс, а місток майже не виступав над поверхнею води, і все-таки Соллю було страшно довірити хистким колодам вагу свого тіла.

Пустельник звіддалік дивився, як молодий і сильний чоловік безуспішно намагається здолати виниклу перед ним перешкоду. Крок по мосту, від сили два — і ганебна втеча назад. Стягнувши чоботи, Егерт спробував перейти струмочок убрід — і знову відступив, бо від крижаної води зсудомило ноги. Ніхто так ніколи й не довідається, що подумав тоді пустельник, адже він був німим й звик свої думки тримати при собі.

Наступного дня Егерт перебрався-таки через струмок. Він повз рачки, мертвою хваткою чіпляючись за колоди, й тільки коли досяг, нарешті, твердої землі, колишній гуард — мокрий, тремтячий — наважився розплющити очі.

Від землянки за ним спостерігав старий, але в Егерта вже не залишилося сил для сорому. То був німий свідок — як і сосни, небо, струмок…

Рубати дрова Соллю так і не довелося. Обрубок із встромленою в нього сокирою миттєво нагадав про плаху, страти, смерть; широке лезо несло в собі біль, розсічені м’язи, сухожилля, розрубані кістки, потоки крові. Чітко, наче навіч, Егерт побачив, як, зісковзуючи з обрубка, сокира врізається в ногу, у коліно, дробить, калічить, убиває…

Він не зміг узяти в руки настільки жахливе знаряддя. Втім, старий і не наполягав.

Так минали дні за днями. Сидячи біля води, дивлячись на стрімкий потік й бабок, Егерт знову й знову згадував усе, що трапилося з лейтенантом Соллем, перетворило його з неперевершеного сміливця на жалюгідного боягузливого бурлаку.

Він би й волів не згадувати, та гаряче заздрив пустельникові — схоже, той міг годинами ні про що не думати, і тоді на рябе, поросле рідкої борідкою обличчя лягала печать неземної безтурботності й спокою. Для Егерта таке щастя було недоступним, і часом сором, розпечений, наче сковорода, змушував його битися головою об землю.

Пустельник відступав щоразу, коли бачив у Егертових очах тугу нападу — нападу сорому й розпачу. Він відходив геть і спостерігав за Соллем звіддалік — уважно й з незрозумілим виразом на рябому обличчі.

Солля мучили не тільки спогади — йому зроду не доводилося спати на соломі, харчуватися сушеними грибами й обходитися без змінної білизни. Егерт схуд і змарнів, очі запали, гарне світле волосся злиплося і закудлалося — не витримавши, він одного разу зрізав довгі пасма ножем пустельника. Від незвичної їжі живіт його нив і обурювався, губи потріскалися, обличчя обвітрилося, сорочку довелося прати в холодному струмку й заразом митися — пустельник дивувався, не розуміючи, навіщо Соллю взагалі потрібні ці трудомісткі й неприємні процедури.

Перші два тижні були найважчими. З настанням темряви, коли ліс перетворювався в лігвище шерехів і тіней, Егерт, як маленький хлопчик, забивався в землянку й з головою вкутувався рогожею. Раз або двічі з хащі долинало довге протяжливе виття — тоді, заткнувши вуха долонями, Солль дрібно тремтів до самісінького світанку.

Утім, траплялися й тихі та погожі вечори, які Егерт наважувався гаяти разом із мовчазним пустельником біля тьмяної ватри на порозі землянки, в один із таких вечорів він підвів голову і з-поміж мерехтливих зірок побачив раптом знайоме поєднання.

Він зрадів, та майже відразу зрозумів, що сузір’я це повторює малюнок родимок на шиї якоїсь жінки, жінки, яку Егерт знав зовсім недовго, але не забуде вже ніколи, і тим гірше, бо будь-який спогад, пов’язаний з її ім’ям, мучить, наче пам’ять про нещастя…

Потім полегшало. Якось Егерт вирушив за хмизом і біля самісінького містка пригадав, що забув мотузку. Він повернувся до землянки, і — о диво! — складний і болісний процес переправи минув цього разу легше, ніж зазвичай. У всякому разі Егерту здалося, що легше. Вдруге він уже спеціально повернувся від мосту й, наче отримавши додатковий заряд хоробрості, перебрався на той берег, хоч і скорчившись, але майже без допомоги рук.

Із цієї миті життя його стало простішим, хоча й нескінченно ускладнилося. Безліч дрібних, чітко визначених і зовні безглуздих дій захищали його від будь-якої небезпеки: він уже не наважувався перейти хисткий місток, не повернувшись перед цим до землянки, не торкнувшись долонею стовбура всихаючого дерева на цьому березі й не порахувавши подумки до дванадцяти. Щовечора він кидав у струмок одну за другою три друзки — це мало вберегти від нічних кошмарів. Потроху переборюючи себе, Солль навіть наважився взятися за сокиру і досить вдало розтрощив кілька полін на очах здивованого й зраділого пустельника.

Одного разу, коли Егерт, як завжди, сидів над водою й усоте запитував себе про причину лиха, що з ним відбулось, пустельник, який досі не надокучав Соллю своїм товариством, підійшов і поклав руку на плече.

Егерт здригнувся. Пустельник відчув, як напружилися його м’язи під поношеною сорочкою, і в очах старого Соллю привиділося співчуття.

Егерт насупився.

— Що?

Старий обережно сів поряд і провів брудним пальцем по своїй щоці — від скроні до підборіддя.

Солля пересмикнуло, він мимоволі підніс руку до обличчя й торкнувся косого шраму на щоці.

Старий закивав, задоволений, що його зрозуміли. Продовжуючи трясти головою, ще й ще тер свою шкіру нігтем, поки на рябому обличчі між рідкими сивими шерстинками не проступила червона смуга — така ж, як Егертів шрам.

— Ну й що? — запитав Солль глухо.

Пустельник подивився на Солля, потім на небо, насупився, потряс кулаком перед власним носом, відсахнувся, заплющив очі, знову чиркнув нігтем по щоці.

— М-м-м…

Солль мовчав не розуміючи. Пустельник сумно посміхнувся, винувато знизав плечима й повернувся до своєї землянки.

Час від часу пустельник вирушав кудись на цілісінький день і повертався з кошиком, наповненим їжею — простою і грубою, як здалося б лейтенантові Соллю, і дуже смачною з погляду бурлаки-Егерта. Цілком імовірно, дідок навідувався кудись, де жили люди, прихильні до старого пустельника.

Одного чудового дня Егерт настільки розхрабрився, що попросив старого взяти його з собою.

Ішли довго. Пустельник крокував попереду, за бозна-якими прикметами вишукуючи ледве помітну стежинку, а Солль міцно притискав мізинець лівої руки до великого пальця правої — йому здавалося, що ця хитрість урятує його від страху відстати й заблукати.

У лісі владарювала осінь — не дуже рання, але поки вона ще не встигла зістаритися й розлютитися. Солль обережно ступав по жовтих шматочках опалого листя — йому здавалося, що, потривожені, вони на кожен його крок озиваються втомленим зітханням. Дерева, оточені затишком, важко опускали до землі напівголе, розслаблене віття, кожна складка на грубій корі нагадувала Егерту застарілий шрам. Притискаючи мізинець лівої руки до великого пальця правої, він ішов слідом за німим поводирем і нітрохи не зрадів, коли ліс нарешті закінчився й просто на його узліссі з’явився хутірець.

Десь із-за парканів залунав багатоголосий собачий гавкіт, Егерт став як укопаний. Пустельник обернувся й замукав підбадьорюючи. Від найближчих воріт уже неслися, підстрибуючи, двоє хлопчаків-підлітків. Побачивши їх Егерт мимоволі вхопив пустельника за плече.

Кроків за десять хлопчиська завмерли, переводячи подих, роззявивши роти й вирячивши очі. Нарешті старшенький радісно заволав:

— Дивись! Старий Горішок якогось знайду підібрав!

Хутірець був невеликий і занедбаний — десятків зо два дворів, башточка з сонячним годинником та будиночок місцевої чаклунки на відлюдді. Життя тут минало ліниво й розмірено. Поява Егерта, крім дітвори, нікого особливо не здивувала — підібрав Горішок якогось знайду зі шрамом, то й добре… На пропозицію найнятися на роботу й перезимувати на хуторі Егерт тільки похмуро похитав головою. Зимувати в теплі? А навіщо? Шукати людського товариства? Може, ще й додому повернутися, у Каваррен, де батько й мати, де кімната з каміном і гобеленами?

Світле небо, після всього, що він, Егерт, зробив, немає в нього дому. Немає в нього ні батька, ні матері, настав час оплакати лейтенанта Солля, замість якого на цей світ явився Найда зі шрамом.

Зима перетворилася на одне довге марення.

Егерт, будучи з дитинства загартованим, застудився однак уже з настанням перших холодів, і протягом цілісінької зими старий пустельник не раз і не двічі журився, як же важко видовбати могилу в мерзлій землі.

Солль метався на соломі, задихався й кашляв. Старий виявився швидше фаталістом, ніж цілителем, — він укутував Егерта рогожею та напував настоєм трав, а переконавшись, що хворий заспокоївся й заснув, ішов з лопатою до лісу, справедливо вважаючи: якщо довбати землю потроху, то до потрібної миті яма саме досягне необхідної глибини.

Егерт не знав цього. Розплющуючи очі, він бачив над собою то турботливе повісповане обличчя, то темні колоди на стелі, поцятковані візерунками жуків-червиць. Одного разу, прийшовши до тями, він побачив Торію.

«Чому ти тут?» — схотілося йому запитати. Язик не слухався, але він усе-таки запитав, не розтуляючи вуст, німо, як пустельник.

Та вона не відповіла — сиділа, напиндючена, схиливши голову до плеча, наче скорботний кам’яний птах на чиїйсь могилі.

«Чому ти тут?» — знову запитав Егерт.

Вона поворухнулася.

«А ти чому?»

Гаряче, пекуче, боляче, ніби у кожне око засадили по смолоскипу…

Приходила й мати. Егерт відчував на чолі її руку, але не міг розліпити повіки — заважали біль та ще страх, що він не впізнає її, не згадає її обличчя…

Пустельник хитав головою й брів у ліс, захопивши під пахву лопату.

Однак так сталося, що на зміну морозам прийшло тепло, а Егерт Солль усе ще був живий. Одного чудового дня, слабкий, як весняна муха, він без сторонньої допомоги вибрався на поріг землянки й підвів до сонця обличчя. Самі тільки очі та ще шрам горіли на ньому.

Пустельник виждав ще кілька днів, а потім, зітхаючи й утираючи піт, засипав землею порожню могилу, що вартувала йому скількох зусиль.

…Стара чаклунка жила на відлюдді. Егерт нишком накреслив на дорозі коло, притулив мізинець лівої руки до великого пальця правої й постукав у ворота.

Він готувався до цього візиту не день і не два. Не раз і не двічі пустельник намагався щось втовкмачити йому, тикаючи пальцем у шрам. Нарешті, набравшись духу, Солль вирушив на хутір самостійно — саме для того, щоб відвідати чаклунку.

На подвір’ї було тихо — напевно, у старої не було собак. Весняний вітер повільно вертів над дахом завеликий флюгер — обсмолене колесо з прибитими до нього зморщеними ганчірками. Придивившись, Егерт упізнав у них жаб’ячі шкурки.

Нарешті, звіддалік зашаркали кроки. Егерт здригнувся, але зціпив зуби й залишився стояти. Хвіртка зі скрипом відкрилася відчинилася, в Егерта вп’ялося опукле, блакитне, як скляна кулька, око.

— A-а, Найда зі шрамом…

Хвіртка розчахнулася ширше, і, переборюючи боязкість, Егерт ступив у двір.

Біля паркану стояла крита соломою будка. На ланцюзі біля неї — Егерт відсахнувся — сидів дерев’яний, облитий смолою звір із кривими цвяхами у розтуленій пащі. Замість очей були чорні діри. Оминаючи його, Солль укрився потом, бо йому привидівся схований у дірах уважний погляд.

— Заходь…

Егерт увійшов до будинку, затісний від безлічі непотрібних, кинутих абияк речей, темний і таємничий дім, де стіни у два шари завішані були сушеними травами.

— Що скажеш, Найдо?

Стара дивилася на нього одним круглим оком — другий був заплющений, і віко приросло до щоки. Егерт знав, що баба нікому не чинить зла — навпаки, у селі її люблять за рідкісне вміння знахарювати. Знав і все одно тремтів під пильним нерухомим поглядом.

— Що скажеш? — повторила чаклунка.

— Запитати хочу, — заледве витиснув Егерт.

Око кліпнуло.

— Доля твоя кособока…

— Так.

Стара замислено потерла кирпатий, як у дівчинки, ніс.

— Подивимося… Дай-но на тебе поглянути…

Недбало простягнувши руку, вона взяла з полички товсту кручену свічку, запалила її, потерши ґнотик пальцями, й, хоча був білий день, піднесла її полум’я до самісінького Егертового обличчя.

Егерт напружився, йому здалося, що від полум’я несе не теплом, а холодом.

— Велике ти цабе, — сказала баба повільно. — Ач як тобі дісталося… Егерте…

Солль здригнувся.

— Шрам твій, — вела далі стара, наче промовляла сама до себе, — мітка… Хто ж мітить так…

Вона наблизила око до самісінького Егертового обличчя і раптом відсахнулася, блакитне око мало з орбіт не вилізло.

— Квакуха-засвітниця, квакуха-заставниця, квакуха-заступниця… Іди. Іди.

І, несподівано сильно вхопивши заціпенілого Солля за плечі, виштовхнула його геть.

— Згинь… Іди, не обертайся… Не мені поперед нього стати, не мені з ним змагатися…

Егерт і отямитися не встиг, як опинився вже біля хвіртки. Притулився спиною до паркану.

— Бабусю… Не виганяй… Я…

— Собаку спущу! — гаркнула чаклунка, і — світле небо! — дерев’яний звір повільно повернув обсмолену морду.

Егерт миттю вилетів за хвіртку. Та так безоглядно й біг би, тільки от підігнулися ослаблі коліна, і Солль мішком звалився в придорожню пилюгу.

— Що ж мені робити?! — втомлено прошепотів він, звертаючись до мертвого жука на узбіччі.

Хвіртка скрипнула знову, прочиняючись.

— Шукай великого чаклуна… Великого… А на хутір більше й носа не потикай, живим не вийдеш…

І гупнула, зачиняючись, хвіртка.

Частина друга

ТОРІЯ

Розділ четвертий

Два косих сонячних промені падали з вітражних вікон, заливаючи кам’яну підлогу веселим строкатим світлом. Від цього строгий, дещо похмурий бібліотечний світ змінювався на очах. З-за товстої стіни долинало розмірене гудіння голосів — у Великій Актовій залі от-от мала розпочатися лекція пана ректора. Третє вікно — на площу — вперше від самісінької зими широко й радісно розчинило обидві стулки, і з площі чувся далеко не такий статечний, але набагато життєрадісніший шум: пісні й вигуки, цокіт копит і гуркіт коліс, регіт, дзенькіт жерсті й кінське іржання.

Робота наближалася до завершення — довгий список було поцятковано хрестиками, а столик-візок стражденно прогинався під непосильним вантажем відібраних з полиць фоліантів. Торія звично поставила ногу на драбину, але завмерла на мить, а тоді раптом заплющила очі й притулилася обличчям до теплого, відполірованого долонями дерева.

Знову весна. Знову розчинене на площу вікно, і до терпкого, такого приємного для неї запаху стародавніх книг додається запах розігрітих сонцем пилу, трави та гною. Незабаром прогріється ріка, й на острові зацвіте суниця… Дивно, дуже дивно, але їй так хочеться повалятися в траві. Полежати, відчуваючи щокою прим’яті стебла, й бездумно дивитись, як моторна бджола заповзає в оксамитове нутро квітки. Постежити очима за мурахою, що торує свій шлях по стовбуру…

А Дінара немає. Його немає на землі вже рік. Над Дінаром повзають у траві мурахи… Тут нагромаджуються фоліанти, за вікном світить сонце, а біля річки перегукуються човнярі, та Дінара немає ніде, бо та глибока, чорна діра в землі, яку вона пам’ятає крізь полуду жаху й невір’я, яма, у яку чужі люди опустили дерев’яний ящик — це хіба Дінар?! Ні, ніколи вона не піде на його могилу, там немає його, та людина, яку закопали, — не він…

Торія тяжко зітхнула й розплющила очі. Кольорові сонячні плями посунулися ближче до стіни; у куточку однієї з них сидів, залитий світлом і від цього строкатий та плямистий, як паяц, білий кіт — хоронитель бібліотеки від пацюків і мишей. Два круглих жовтих ока дивилися на Торію з докором.

Вона через силу посміхнулася. Перевірила, чи міцно стоїть драбина, підібрала пелену темної спідниці й упевнено, як уже тисячі разів, рушила сходами нагору.

Тупим несильним болем відгукнулося ліве коліно — тиждень тому Торія перечепилася на сходах і впала, забивши ногу й розірвавши панчоху. Панчоху потім заштопала бабуся-покоївка, яка приходила прибирати у флігелі двічі на тиждень. Залишаючись із Торією наодинці, добра жінка зазвичай зітхала та розводила руками: як же, доню, така красуня — і вже понад рік в одному тільки платті… Хоч на пару шовкових панчіх грошей же можна знайти… Та капелюшок, та черевички… Краса без обновки — ніби камінчик без оправи…

Торія посміхнулася й облизала губи. На нижній губі відчула твердий рубець — тоді, рік тому, вона прокусила шкіру до крові…

За стіною все стихло — певно, пан ректор піднявся на кафедру. Сьогодні він повідає панам студентам про чудесні явища, що відбуваються, на думку вчених, на краю всесвіту, біля самісіньких Дверей світобудови.

Торія знову про себе посміхнулася. Насправді нікому не дано знати, що відбувається там, біля Дверей. Батько каже: «Хто був на порозі — не розповість нам…»

А ось і остання полиця, над головою Торії важко гойдаються полотнища запиленої павутини. Павукам добре, їм дозволено жити під самою стелею — батько жартує, що після смерті він стане павуком і оберігатиме бібліотеку…

Торія безтрепетно глянула вниз — вона анітрішки не боялася висоти й не відчувала ні хвилювання, ні захвату. Потягнулася рукою до рядів позолочених корінців, але, передумавши, відвернулася від полиці.

Тут, під стелею, було кругле віконце, через яке можна було заглянути з бібліотеки до Актової зали. Колись Торія залазила сюди, щоб серед безлічі схилених голів знайти одну, темну, скуйовджену, зворушливо серйозну… Це була гра — Дінар повинен був відчути її погляд і підвести очі.

Торія піймала себе на тому, що думка про Дінара не викликає більше нападу гострої, болісної туги. Вона згадувала його зі смутком, але вже без того болю, яким так довго сповнювалися її дні, й ночі, і знову дні…

Батько казав, що так і буде. Вона не вірила, не могла повірити, але батько знову мав рацію. Як завжди…

Пригадавши батька, вона знову повернулася до книг.

Ось він, масивний том у простій чорній палітурці. Корінець здається теплим, тьмяно відсвічують витиснені сріблом букви — «Про віщування».

У Торії сироти забігали по шкірі — ця книга існує тільки в одному примірнику. Багато століть тому великий маг присвятив їй ціле життя. Тепер вона, Торія, візьме книгу в руки й віднесе батькові. Той напише новий розділ своєї праці, а через багато століть хтось так само, з трепетом, візьме з полиці батькову книгу й довідається, чому присвячене було життя декана Луаяна…

Обережно спустившись, Торія поставила останній хрестик у своєму списку — історія віщувань поселилася на столик-візок.

Отже, на сьогодні роботу закінчено. У вікно ввірвався свіжий вітер, потривоживши книжковий пил і змусивши тричі чхнути кота-хоронителя. Торія неуважно поправила пасмо, що раптом упало на чоло, й виглянула на площу.

Її засліпило яскраве сонячне світло й оглушив багатоголосий гомін — площа вертілася, як оздоблена стрічками карусель. Щось вигукували обвішані лотками торговці, погойдувалися строкаті парасольки дам на прогулянці, проходжувався патруль — офіцер у червоному з білими смужками мундирі нарочито суворо супив вистрижені за традицією брови, але раз по раз, не втримавшись, оглядався на якусь надто вродливу квіткарку. Вуличні хлопчаки шастали в усіх під ногами, а над юрбою велично, наче вітрильники, пропливали на плечах у лакеїв пишні паланкіни.

Будинок суду, присадкуватий і негарний, видавався в жовтавому промінні старою добродушною жабою, яка вибралася на світло й гріла на сонечку зморшкуваті боки. Торія звично ковзнула поглядом по круглій тумбі перед залізними дверима суду. На дверях було викарбувано два грізних слова: «Бійся правосуддя!», а на тумбі стриміла невелика шибениця з ганчірковою лялькою в петлі.

Поряд із будинком суду височіла вежа з заґратованими вікнами, біля входу дрімали стражники. Трохи віддалік статечно розмовляли троє в сірих плащах з каптурами — служителі священної примари Лаш. Небо висіло над площею, наче величезне блакитне вітрило.

Торія блаженно зітхнула, сонце, наче теплі долоньки, зігрівало її обличчя. Кіт скочив на підвіконня і сів поряд. Торія запустила руку йому в зашийок, та раптом надміру гостро відчула свою спорідненість і з цією площею, і з цим містом, і з книгами, з котом, з університетом… І тоді вона щасливо посміхнулася, чи не вперше за чорний рік, що минув.

А юрба галасувала, вирувала, як строкате вариво в казані. Погляд Торії безтурботно ковзав по капелюхах і парасольках, мундирах, букетах, лотках з пирогами, по замурзаних і напомаджених обличчях, мереживу, латках, шпорах, коли в цій напруженій круговерті увагу її привернула одна надзвичайно дивна людина.

Торія примружилася, чоловік раз по раз ховався від її очей серед загальної метушні, але це не зашкодило їй уже звіддалік помітити якусь дивизну в його поведінці. Здавалося, він рухається не поміж людського моря, а перебирається з купини на купину на хисткій трясовині.

Здивована Торія придивилася ще уважніше. Людина рухалася за складним, заздалегідь визначеним маршрутом. Ось, діставшись до ліхтарного стовпа, вона вхопилася за нього руками й певний час стояла, опустивши голову, наче відпочиваючи. Потім, визначивши, очевидно, наступну точку свого нелегкого шляху, повільно, ніби через силу, рушила далі.

Здавалося, все, що відбувалося навколо, зовсім не цікавило його. Зважаючи на все, він не був колишнім городянином, радше навпаки — добряче підтоптаний на сільських дорогах бурлака. Сам вигляд червоно-білого патруля зі шпагами й шпорами змусив його сахнутися так, що він мало не перекинув на землю продавця печених яблук. Залунали зойки та лайка, дивний бурлака знову відсахнувся — у протилежний бік.

Яким би складним і звивистим не виявився шлях цієї людини, та, схоже, метою її був університет. Повільно, але неухильно, незнайомець підходив усе ближче й ближче, і Торія зуміла, нарешті, розгледіти його обличчя.

Важко, боляче тьохнуло серце, призупинилося було і знову забилося глухо, наче замотаний у ганчірку молот по дерев’яному ковадлу. Торія ще не встигла зрозуміти, у чому річ, а серед теплої днини потягло раптом тягучим, вогким холодом.

Обличчя дивної людини було їй знайоме — принаймні так здалося в першу секунду. Уже наступної миті, звично закусивши рубець на нижній губі, вона подумки сказала собі: не він.

Не він, у ТОГО не було ніякого шраму на щоці, а головне — в очах ТОГО ніколи не бриніла така туга й зацькованість. Не він. ЦЕЙ брудний, недоглянутий, виснажений, тоді як ТОЙ лиснів розкошами й статком, просто репався від усвідомлення власної краси й чарівності, й таки вродливий — Торія з відразою скривила губи — так, вродливий, у той час як ЦЕЙ…

Бурлака вже підійшов близенько, весняний вітер куйовдив його закудлане світле волосся. Нерішуче, напружено стояв він перед будинком університету, наче не наважуючись наблизитися до дверей.

Не він, сказала собі Торія. Не він, повторила люто, але серце гупало так само прискорено й глухо. Змарніле, хворобливе обличчя з жахливим шрамом на всю щоку, непевність у кожному русі, брудне лахміття…

Торія подалася вперед, дивлячись на незнайомця — пильно, ніби прагнула самим тільки поглядом його розітнути. І незнайомець відчув цей погляд. Він здригнувся й підвів голову.

Під вікном стояв Егерт Солль — у Торії вмить не залишилося жодних сумнівів. Пальці її самі собою вп’ялися у підвіконня, гостра скалка втрапила під ніготь, та дівчина не відчула болю. Чоловік унизу мертвотно сполотнів під шаром пилу й засмаги.

Здавалося, нічого жахливішого не могло постати перед його очима — вигляд молодої дівчини у високому вікні змусив хлопця затремтіти так, наче просто перед ним розверзлось провалля й відтіля, стікаючи жовчю, висунула рило праматір усіх потвор. Він завмер на кілька секунд, ніби прикипів до місця, а тоді раптом розвернувся й кинувся геть. У юрбі закричали розтривожені квіткарки. Мить — і його вже не було на площі, а все навкруги так само святково вертілася каруселлю…

Торія довго стояла біля вікна, бездумно всунувши до рота подряпаний палець. Потім, забувши про навантажений книгами візок, повернулася й повільно вийшла з бібліотеки.

Егерт увійшов до міста на світанку, щойно піднялися міські ворота. Захисні ритуали, вигадані ним уволю, абияк допомагали справлятися зі страхом — міцно стиснувши в кулаці вцілілий ґудзик сорочки, він намічав собі дорогу заздалегідь, рухався від точки до точки, від маяка до маяка. Шлях його при цьому значно подовжувався, зате в душі міцніла надія, що в такий спосіб удасться уникнути небезпеки.

Каваррен, величезний неперевершений Каваррен насправді виявився просто малюсіньким і тихим провінційним містечком — Егерт зрозумів це, блукаючи тепер галасливими, затісними від людей і візків вулицями. Від надміру народу в Солля, який тривалий час жив на самоті, почала крутитися голова, раз по раз доводилося притулятися до стіни або стовпа й відпочивати, замруживши втомлені очі.

Пустельник провів його якнайкраще, спорядивши на дорогу сиру й коржів. Шлях до міста виявився довгим, сповненим тривоги й страху. Коржі скінчилися позавчора, і Егерта нудило ще й від голоду.

Метою болісних мандрівок був університет. Соллю сказали, що там він зможе зустрітися з дійсно великим магом. На біду, імені його або звання Егерту так і не вдалося дізнатися. Жалісливі перехожі, до яких Солль наважувався звернутись із запитанням, одноголосно спрямовували його на головну площу — там, мовляв, і університет, і ще багато всіляких чудес, мандрівникові буде цікаво… Тож стискаючи ґудзик, Егерт рухався далі.

Головна площа видалася йому киплячим казаном. Щосили борючись із запамороченням, Егерт пробирався крізь юрбу, і на очі йому потрапляли окремі, відірвані від решти деталі: величезний, забруднений кремом рот, загублена підкова, вирячене око коня, хирлявий кущик трави в щілині між кругляками… Потім він мало не налетів на круглу чорну тумбу, підвів голову і з жахом виявив, що стоїть під мініатюрною шибеницею, а страчена лялька байдуже дивиться на нього скляними очима.

Відсахнувшись, він ледве не зіштовхнувся з людиною в сірому плащі, та здивовано обернулася, але обличчя, прикрите каптуром, Егерт так і не зміг розгледіти. Знову непростий шлях крізь натовп вивів його на патруль — п’ятеро озброєних, у червоно-білій формі, похмурих і грізних людей тільки й чекали, кого б із бурлак схопити. Солль, перед очами якого миттєво виникли в’язниця, батіг і каторга, метнувся геть.

П’ятеро чи шестеро чоловіків у сірих плащах з каптурами стояли кружка, про щось розмовляючи. Солль встиг помітити, що юрба розступається навкіл, наче вируюча ріка, яка оминає скелястий острів. Обличчя плащоносців ховалися в тіні каптурів, і це надавало сірим фігурам дещо лиховісного вигляду. Егерт злякався навіть більше, ніж коли побачив патруль, і постарався обійти групку співбесідників десятою дорогою.

Ось, нарешті, й будинок університету. Солль зупинився, переводячи подих, біля входу в храм науки завмерли у величних позах залізна змія і дерев’яна мавпа. Егерт здивувався — він не знав, що ці статуї символізують мудрість і прагнення до пізнання.

Треба було просто піднятися сходами й узятися за мідну, відполіровану до блиску ручку дверей, але Солль стояв, не в змозі ступити й кроку. Будинок приголомшував його своєю величчю. Там, за дверима, ховалася таємниця, там чекав Егерта «великий чаклун», великий маг, і хтозна, що обіцяє нещасному бурлаці майбутня зустріч… Майнула в голові почута колись фраза про те, що всіх студентів оскопляють на славу науки. Обімлілому Соллю здалося, що залізна змія дивиться пронизливо й зло, а мавпа знущально скалиться.

Залитий липким потом, Егерт усе ще тупцював на місці, коли нове, тривожне відчуття змусило його здригнутися й підвести голову.

З високого, відчиненого навстіж вікна на Солля невідривно, пильно дивилася бліда темноволоса жінка.

…Він мчав крізь юрбу, що оглушливо лаялася, перекидаючи лотки, ловлячи на ходу люті стусани. Він біг геть з площі, від університету з тим вікном, де усе ще біліло, наче примара, обличчя Торії, нареченої колись убитого ним студента. Геть. Це погана, нещаслива прикмета, він не повинен був іти до міста, тепер йому слід якомога швидше дістатися воріт, вирватися з мережі вузьких, звивистих, переповнених людом вулиць…

Але світ великого міста, байдужий, ситий, ліниво-святковий, уже заволодів Соллем як своєю законною жертвою.

Егерту здавалося, що, як величезний шлунок, місто потроху переварює його, прагнучи повністю розчинити, знищити, увібрати в себе.

Геть, геть, до воріт. Егерт звернув на знайому, як йому здалося, вулицю, та вона зрадила хлопця, вивела до прямого, одягненого в камінь каналу. Від зеленої води піднімався запах гнилі та цвілі. Над каналом вигинався дугою широкий місток — Егерт не пам’ятав цього місця, він ніколи тут не бував, він остаточно заблукав.

Тоді парубок наважився запитати дорогу. Перша ж особа, до якої він насмілився звернутися, — статечна, добродушна хазяйка в накрохмаленому чіпці — із задоволенням і докладно описала йому шлях до міських воріт. Слідуючи її вказівкам, він проминув дві чи три вулички, старанно обійшов велелюдне перехрестя, завернув, де йому вказали, і несподівано вийшов до того самого горбатого містка через канал. По затхлій воді снували водомірки.

Згадавши жінку лихим словом, Егерт знову набрався мужності й попросив про допомогу худу, бідно одягнену дівчину-служницю. Та серйозно й старанно розтлумачила йому, як пройти до воріт, і пояснення її були прямо протилежні настановам хазяйки в чіпці.

Наспіх подякувавши служниці, Егерт знову вирушив у дорогу. Провулок вивів Солля на круглу площу, в центрі якої стриміла статуя на невисокому постаменті. Голову статуї було сховано під кам’яним каптуром. Пригадавши людей у сірому, які так налякали його на площі, Егерт не відразу наважився підійти ближче й прочитати напис, висічений на камені: «Священна Примара Лаш».

Хлопець ще з дитинства не раз чув про священну примару, однак уявляв її дещо інакше, величніше, чи що. Втім, зараз йому було не до розмірковувань. Глибоко вдихнувши, він знову запитав дорогу — цього разу в юного й лагідного з вигляду торговця лимонадом. Зі слів хлопчака, до міських воріт палицею докинути. Підбадьорений, Егерт рушив уперед широкою, не надто велелюдною вулицею, проминув будинок костоправа з прибитою до дверей величезною милицею, пекарню — і, обімлівши, вийшов до того самого горбатого місточка над затхлим каналом.

Скидалося на те, що якась невідома сила твердо вирішила не випускати Солля із замкненого кола.

Він повернувся й важко побрів геть, на перехресті запитав дорогу по черзі у двох перехожих — привітно й доброзичливо йому вказали прямо протилежні напрямки.

Зціпивши зуби, Егерт рушив уперед, покладаючись тільки на чуття та на удачу. Проминувши кілька кварталів, він із занепокоєнням помітив раптом кількох вуличних хлопчаків, що слідували за ним невідривно, хоча й на достатній відстані.

Він оглядався усе частіше й частіше, хлопчиська не відставали, їх ставало усе більше, замурзані роти широко й нахабно посміхалися. Тепер за Соллем простувала радісна збуджена юрба.

Егерт прискорював і прискорював крок — він чимраз гостріше почувався жертвою, і відчуття це наче передавалося малолітнім переслідувачам, спонукаючи їх до цькування.

І цькування почалося.

Солль не здивувався, коли в лопатку йому вцілив перший камінь, навпаки, йому навіть полегшало, бо більше не треба чекати удару — його вже нанесено… Але за першим посипалися другий і третій.

Егерт майже біг. Просто кинутися навтьоки йому не дозволяли рештки гордості.

— Дядьку, а штани діряві! Озирнися!

Кілька дрібних камінчиків влучно поцілили йому в ногу, в спину, в потилицю. Мить — і переслідувачі наздогнали його, чиясь брудна рука смикнула за рукав так, що затріщали старі нитки.

— Агов, ти! До тебе звертаються!

Егерт зупинився. Його оточили кільцем, тут були й восьмирічні малюки, і старшенькі хлопці, і двійко-трійко підлітків років чотирнадцяти. Показуючи діри на місці вибитих зубів, витираючи шмарклі рукавами, поблискуючи злими щілинами-очима, орава мисливців насолоджувалася сум’яттям Солля — набагато солодшим від того, що найстарший з ловців ледве сягав жертві до пахви.

— Дя-ядько… Купи бублика… Подаруй грошик, га?

Ззаду штрикнули чимось гострим — чи то шпилькою, а чи голкою. Солль сіпнувся — орава радісно загиготіла:

— Дивися… Дивись, як застрибав!

Кольнули ще, від болю в Егерта набігли на очі сльози.

Дорослий, сильний чоловік стояв, оточений хлопчаками, маленькими і слабкими, але ті насолоджувалися почуттям власної безкарності. Хтозна-як, але малі пройдисвіти безпомилково викрили в Соллі боягуза, вигнанця, жертву і натхненно виконували неписаний закон, за яким кожній жертві судився і кат.

— Давай ще… Потанцюй… Кумедний дядько… Агов, куди?!

Наступний укол шпилькою був нестерпним. Егерт кинувся напролом, збивши когось із ніг, услід йому летіли камені, грудки бруду, тюкання:

— Тримай! А-та-та! Тримай, тримай!

Довгоногий Солль бігав, звісно, швидше за найнахабнішого хлопчиська в місті, але вулиця увесь час звивалася, обривалася тупиками, кишіла підворіттями. Переслідувачі кидалися Соллю напереріз, виринаючи з тільки їм відомих ходів, кидались каменями й грудками, безупинно горланили, верещали й улюлюкали. Якоїсь миті Егерту здалося, що все це відбувається не з ним, що він переглядає крізь товсте мутне скло чужий, огидний сон, але камінь боляче вдарив у коліно, і на зміну цій відстороненості раптом нахлинуло інше, гірке, всеперемагаюче відчуття — так і треба, це тепер його життя, його доля, його сутність…

Потім він відірвався від погоні.

Були якісь нетрі; була зморщена, беззуба стара з величезною табакеркою біля самого носа, яка вказувала кривим пальцем кудись у лабіринт брудних вуличок; була тупа, байдужа втома, страх, що теж притупився, і миттєва радість, коли побачив площу й міські ворота…

Ворота закривалися.

Стулки повільно повзли назустріч одна одній, і ось уже видно, що знизу на них налягають стражники, червоні від напруження, по троє на кожну стулку. У прорізі, що стрімко зменшувався, виднівся шмат неба й клапоть дороги.

«Що ж це», — подумав Егерт. З останніх сил він побіг через площу, а проріз усе звужувався, і ось стулки з гуркотом зімкнулися, задзвенів ланцюг, натягаючись у сталевих кільцях, і урочисто, наче прапор, на ланцюзі піднявся величезний чорний замок.

Солль стояв перед пишнотою сталевих воріт, прикрашених кованими фігурами драконів і змій. Спрямовані на нього карбовані морди дивилися похмуро й байдуже. Тільки зараз Егерт зрозумів, що спадають сутінки, наближається ніч і ворота за звичаєм будуть закриті до ранку.

— Агов, хлопче! — строгий окрик змусив його звично зіщулитися. — Чого треба?

— Мені… вийти, — промурмотів він із зусиллям.

— Чого?

— Пройти… вийти… з міста…

Стражник — спітнілий, товстощокий, але не злий на вигляду чоловік — посміхнувся:

— Вранці, друзяко… Припізнився ти, трапляється… Хоча якщо розібратися, що за задоволення тобі на ніч вирушати? Лихої години… Так що, любчику, сонечка дочекайся — на світанку й відкриємо…

Не кажучи більше ні слова, Егерт відійшов. Йому стало байдуже.

Уранці ворота заклинить, чи сонце не зійде, чи ще щось… Якщо невідома й ворожа сила, що грається з ним увесь день від тієї фатальної зустрічі з Торією, якщо ця сила не хоче випускати Солля з міста — він не вийде з власної волі, тут і умре жалюгідною смертю, смертю боягуза…

Площа перед воротами спорожніла. Егерту захотілося лягти — миттю, байдуже де, тільки лягти, заплющити очі й ні про що не думати.

Ледве переставляючи ноги, він побрів геть від воріт.

Із широкої бічної вулиці назустріч йому вилетіла гучна кавалькада — п’ятеро чи шестеро молодих вершників на вгодованих конях. Призвичаєним оком Егерт бездумно, механічно визначив породу кожного коня й відзначив прекрасну посадку вершників. Він просто стояв і чекав, коли вони проїдуть, але тут один із юнаків на високому вороному жеребці відділився від компанії й повернув просто на Егерта.

Це тривало секунду, яка здалася цілою вічністю. Солль втратив здатність рухатися.

Ноги його по коліно вросли в бруківку площі, заніміли, пустили корінь — так почувається дерево, дивлячись на дроворуба, що йде до нього. Кінь нісся легко, красиво, наче по повітрю, але земля гулко дрижала, усе сильніше й сильніше трусилася від убивчих ударів копит. Солль бачив чорну морду жеребця з божевільними очима, нижню губу з цівочкою слини, груди, широкі, як небо, важкі, як молот, здатні розчавити одним дотиком.

Потім в обличчя йому вдарив гарячий запах, і повільно, наче у товщі води, жеребець став дибки.

Егерт дивився, як перед самим його обличчям завмирає лискуча морда, здіймаються копита, мерехтять круглі капелюшки цвяхів у дугах нових, чудових підков… Потім підкови злітають високо над головою, а перед очима Егерта з’являється черево — кругле черево доглянутого жеребця з волохатим, наче гілка, відростком унизу… А підкови над головою місять небо, готуючись рухнути з висоти й розплескати по бруківці вміст людської голови…

Потім у його свідомості трапився провал — достатній для того, щоб повільно порахувати до п’яти.

Солль усе ще стояв посеред площі, провулком віддалявся тупіт копит і розкотистий сміх, а по нозі Егерта лоскітно стікав тонкий струмок теплої рідини.

…Ліпше смерть.

За спиною реготали стражники. Соллю здавалося, що цей сміх ляскає усередині його голови. Вся воля Егерта, рештки поваги до себе, скалічена, але ще жива гордість, вся його сутність волали, повільно корчилися на вогнищі немислимого, неуявного приниження.

Жорном вертілося плоске небо, і площа крутилася під ногами, наче жорно, і два чорних жорна навалювалися один на одного, ніби збиралися стерти на порошок людину, що втрапила між ними…

«Егерте, — сказали йому його воля і гордість. — Це кінець, Егерте. Згадай слизький бруд на обличчі, цю дівчинку в диліжансі… Згадай себе сьогодні, Соллю, згадай і відповідай — чому ти, чоловік, погоджуєшся жити в цій бридкій, схудобленій від вічного страху подобі?! Ти дійшов до краю — ще крок, і все твоє життя, всі твої світлі спогади, вся пам’ять про батька й матір проклянуть тебе, відречуться назавжди. Поки ти пам’ятаєш, яким повинен бути чоловік, зупини жалюгідну потвору, що заволоділа тобою!»

Здається, стражники давно вгомонилися й забули про Солля; здається, стояла вже ніч, глупа й безмісячна, лише декілька ліхтарів освітлювали її. Під одним із них темніла широка, присадкувата кладка — то був колодязь, з якого прибулі в місто подорожани зазвичай напували втомлених коней. Зараз тут було порожньо.

Егерт наблизився — кринична кладка проштрикнула долоні холодом — і змусив себе заглянути у темряву, що пахла вологою. Поверхня води, кругла, наче люстерко, віддзеркалювала тьмяний ліхтар, чорне небо й людський силует, ніби вирізаний із закіптюженої жерсті.

Він поспішав. Поблизу знайшовся уламок кругляка — холодний і важкий, як надгробна плита. Треба було прив’язати камінь на шию, але мотузки не було, а пояс постійно зісковзував. Солль метушився й схлипував від страху, а тоді розстебнув, нарешті, сорочку й з зусиллям засунув кругляк за пазуху — дотик каменю до оголених грудей змусив його сіпнутися.

Обома руками притримуючи за пазухою камінь, він знову наліг на кладку й хвилини дві стояв відпочиваючи. Місто спало, десь у темній височині поскрипували під нічним вітром невидимі флюгери та чулися віддалік перегукування нічних вартових: «Спіть спокі-ійно, чесні го-ро-дяни…»

«Спи спокійно», — сказав собі Егерт. Щосили, як улюблене кошеня, притулив до себе камінь, перекинув важку, наче колода, ногу через стінку колодязя.

Він сидів на кам’яній кладці верхи, ще зусилля — і друга нога, неслухняна, оніміла, звісилася над водою. Тепер Солль лежав на кладці животом, ноги його усередині колодязя не мали опори, залишалося тільки замружитися, відштовхнутися від стінки криниці руками й коліньми — і тіло перекинеться горілиць, удариться об воду, і камінь, захований за пазухою, миттю потягне на дно, і вода змиє з Егерта страх і приниження, треба тільки…

М’язи його зсудомило. З останніх сил тамуючи в собі страх, він намагався розтиснути сині пальці, що мертвою хваткою вчепилися в кладку. Коли б можна було щосили садонути хлистом по боягузливих руках… Але в Егерта не було помічників, а камінь за пазухою заважав дотягтися до пальців зубами й вкусити їх, змушуючи розтиснутися. Ще зусилля, ще…

Але тут страх смерті зірвав, нарешті, греблю.

Солль впився в стінку колодязя всім тілом, ліктями, ступнями, коліньми. Він уже не пам’ятав себе й не володів собою, а кинувся вперед, хапаючи повітря ротом, бажаючи вискочити з власної шкіри й бігти, бігти, рятуватися… Захлинаючись страхом, парубок упав із кладки на землю, кругляк викотився з-за пазухи, а Егерт, усе ще божевільний, відповз геть, голосно схлипуючи.

Зі смугастої будки біля воріт виглянув стражник і, не побачивши нікого й нічого, спокійно пірнув назад. «Спіть спокі-ійно…» — перегукувалася сторожа.

Притулившись спиною до ліхтаря, Егерт зумів, нарешті, взяти себе в руки й тільки тоді усвідомив глибину власної пастки.

Він собі не хазяїн. Страх зробив нестерпним його життя і неможливою — смерть. Він не зможе піти; весь людський вік, все довге, до старості, життя він боятиметься, і принижуватиметься, і зраджуватиме, і зноситиме ганьбу, і ненавидітиме себе, і гнитиме заживо, поки не збожеволіє…

«Ні!! — заволала душа Егерта Солля. — Ні…»

Сорочка втратила вже всі ґудзики; як мати улюблене дитя, Егерт вхопив кругляк на руки, кинувся до колодязя, одним стрибком злетів на край…

Йому не вистачило часточки секунди, бо, побачивши темну воду внизу, страх смерті підкорив його волю, наче дитина ламає сірник, і дав отямитися тільки на землі, де Солль трясся, скорчившись, як новонароджене щуреня…

Він плакав і гриз пальці, благав про допомогу небо, однак те залишалося темним, як завжди вночі. Егерт хотів умерти й намагався зупинити своє серце зусиллям волі, але воно не слухалося й стугоніло, як і раніше, хоча й рвучко та болісно…

Потім він відчув на собі погляд.

Ніколи ще Егерт так гостро, так явно не відчував шкірою чужих поглядів. Солль згорбився, не наважуючись ворухнутися, але погляд, усупереч надії, не зникав. Він лежав на плечах, як важкі долоні. Егерт зціпив зуби й повільно підвів голову.

За п’ять кроків від нього стояв, залитий світлом ліхтаря, сивий незнайомець. Обличчя його, літнє, безбороде, вкрите візерунком зморщок, здавалося непроникним, як маска. Людина стояла нерухомо й розглядала Солля з незрозумілим виразом спокійних, трохи прищулених очей.

Егерт перевів подих — йому чомусь відразу стало зрозуміло, що незнайомець не образить його й не вдарить, але водночас на денці душі зашкрябало зовсім інше, не схоже на звичайний страх занепокоєння. Йому захотілося, аби свідок його ганьби й розпачу швидше зник у темряві. Даючи зрозуміти, що присутність чужака небажана, Солль відвернувся.

Минула ще хвилина. Пильний погляд ні на секунду не полишав Егерта в спокої.

Солль зазнавав мук, наче на розпеченій сковороді; нарешті, терпіння його всохло, і він наважився заговорити:

— Я…

І замовк, не знаходячи слів. Невідомий продовжував дивитися і навіть не збирався допомогти йому!

— Ви… — знову почав Егерт, і цієї миті його осяяла проста й світла думка. — Ви… — промовив він упевненіше, — не могли б ви… допомогти мені?

Невідомий кліпнув. Перепитав чемно:

— Допомогти?

Важко піднявшись, Солль підійшов до колодязя й знову взяв у руки свій кругляк.

— Підштовхнути… Тільки трішки підштовхнути. Туди. У воду.

Нічний перехожий не відповів, і Егерт спішно додав: — Це… Трапляється, чи не так? Мені дуже потрібно… Дуже-дуже, допоможіть мені, будь ласка.

Перехожий перевів уважний погляд із кругляка на Егертове обличчя, потім на колодязь і знову на Солля.

— Дуже потрібно, — сказав Егерт благально. — Необхідно… Я повинен… Але сам не можу. Будь ласка…

— Думаю, що не зможу вам допомогти, — заперечив незнайомець повільно. Надія, що забриніла було в Егертовой душі, вмить згасла.

— Тоді… — сказав він тихо. — Тоді підіть, будь ласка. Мені доведеться… спробувати ще.

Незнайомець похитав головою.

— Не думаю. Не думаю, що у вас щось вийде, Егерте. Солль упустив каменюку, важко ковтнув липку слину й майже з жахом втупився у незнайомця.

— Адже ви Егерт Солль, я не помиляюсь? — поцікавився перехожий без жодних емоцій.

Егерт міг би заприсягтися, що ніколи раніше не зустрічав цієї людини. Наче прочитавши його думки, незнайомець коротко посміхнувся.

— Моє ім’я — Луаян. Декан Луаян з університету.

Солль мовчав, перед його очима в одна мить промайнули й величний будинок на площі, і дівчина у високому вікні. Декан тим часом неквапливо наблизився до колодязя й невимушено, як юнак, влаштувався на його краю.

— Що ж, поговоримо, Егерте…

— Звідки ви мене знаєте? — вичавив Солль. При світлі ліхтаря блиснули білі деканові зуби — він посміхнувся й похитав головою, ніби дивувався наївності цього питання. І тоді, здригнувшись від раптового здогаду, Егерт запитав неслухняними устами:

— Ви… чаклун?!

— Я — маг, — виправив його декан. — Маг і викладач… А ви, Соллю, хто?

Егерт, не кліпаючи, дивився в спокійне, непроникне обличчя. Він прийшов до міста заради зустрічі в магом, він сподівався на цю зустріч і боявся її, але поява Торії у високому вікні заплутала все й змінила. Він відмовився від надії й забув про неї. І ось тепер, втративши мову, стоїть перед сивою людиною в темному, дивного покрою одязі, перед добровільним чи мимовільним свідком своїх жалюгідних намагань вкоротити собі віку, і язик прилип до піднебіння, і де шукати відповіді на безжалісне деканове запитання?

Маг зітхнув.

— Що ж, Егерте? Ким ви були, я приблизно знаю. А тепер?

— Тепер… — Солль не почув себе й почав знову: — Тепер… я хочу вмерти.

Декан посміхнувся, Егерту здалося, що презирливо.

— Нічого не вдасться, Соллю. Людина, яка помітила вас цим шрамом, не залишає лазівок.

Рука Егерта, здригнувшись, торкнулася рубця на щоці. Декан легко підвівся — на зріст він ненабагато поступався високому Егерту:

— Ви знаєте, що це за шрам, Соллю?

Він підійшов близько, так близько, що Егерт відсахнувся. Декан досадливо скривився.

— Не бійтеся…

Тверді пальці обережно взяли Егерта за підборіддя й повернули його голову так, що щока зі шрамом опинилася поверненою до світла. Кілька довгих секунд тривало мовчання; нарешті декан випустив підборіддя Солля, заклопотано зітхнув і, повернувшись до колодязя, знову всівся на кладку.

Егерт стояв ні живий ні мертвий. Його співрозмовник потер скроню й сказав, дивлячись убік:

— На вас лежить закляття, Соллю. Важке, страшне закляття. Шрам — лише його печатка, мітка, символ… Тільки одна людина могла залишити про себе таку пам’ять, але, наскільки мені відомо, він дуже рідко вдається до втручання в чужі справи… Ви чимось сильно досадили йому, Егерте.

— Кому? — прошепотів Солль, не розуміючи поки й половини зі сказаного деканом. Той знову зітхнув — втомлено, терпляче.

— Ви добре пам’ятаєте людину, яка вас поранила?

Егерт постояв, дивлячись у землю; потім, здригнувшись, підвів голову.

— Закляття?

Декан ворухнув кутиком рота.

— Ви хіба не здогадувалися?

Солль пригадав старого пустельника й сільську чаклунку, її жах, коли розгледіла ближче Егертів шрам.

— Так… — прошепотів він, знову опустивши очі.

Ліхтар заблимав від подуву вітру.

— Так… — повторив Егерт. — Він був… Старий… здається. Він фехтував, як… Тепер зрозуміло. Він… чаклун? Тобто… Він теж маг?

— Чим ви йому досадили, Соллю? — звівши брови, знову запитав декан.

Егерт беззвучно ворушив губами — перед його очима мелькала й мелькала та остання дуель, двобій із сивим постояльцем «Шляхетного меча».

— Ні… — сказав він нарешті. — Я… Ніяк… Я не хотів двобою, він сам…

Декан подався вперед.

— Зрозумійте, Соллю, ця людина не переймається дрібницями… Було щось, гідне, на його думку, тяжкого покарання. Тепер я запитую — що?

Солль мовчав. Спогади нахлинули всі одразу, гуртом і оглушили його дзенькотом сталі, сміхом Карвера, гомоном юрби, тонким голосом Торії: «Дінаре?!»

Сивий незнайомець був там… О так, він був там і, йдучи, подарував Егерту довгий погляд…

Потім була таверна біля воріт і… що сказала ця дивна людина?! Солль вкрився потом, слова незнайомця він пам’ятав так чітко, наче їх вимовили щойно: «Я п’ю за лейтенанта Солля, втілення боягуза під маскою відваги». ВТІЛЕННЯ БОЯГУЗА під маскою відваги…

— Хто він? — запитав Егерт глухо.

Декан мовчав, Солль підвів голову й зрозумів, що той чекає відповіді на двічі поставлене питання.

— Я вбив… на дуелі людину, — знову глухо промовив Егерт. — Дуель відбувалася за правилами.

— Це все? — сухо поцікавився декан.

Солль болісно скривився.

— Це вийшло… випадково й нерозумно. Той хлопець… Він і шпаги ніколи не носив. Я не хотів… Так сталося.

Егерт з відчаєм глянув деканові в очі й побачив, що відблиски ліхтаря на його строгому обличчі бліднуть. Чорне небо над площею посіріло, і з пітьми, що ріділа, проступали плоскі силуети будинків.

— Ви поплатилися, — сказав декан так само сухо, — за безглузду жорстокість. Той, хто наклав закляття, покарав вас вічним боягузтвом, а може, і не думав про покарання, а просто вирішив знешкодити вас… Убезпечити тих, хто на вас не схожий… Хто живе інакше, хто не може чи не бажає носити шпагу…

Над містом народжувався світанок. Декан підвівся, цього разу важко, наче Егертова історія безмежно його втомила.

— Пане декане! — скрикнув Солль, охоплений тугою від однієї думки, що декан просто повернеться й піде. — Пане декане… Адже ви великий маг… Я… стільки пройшов… Я шукав… Я збирався шукати у вас допомоги. Благаю, скажіть мені, що треба зробити… Клянуся, все виконаю, тільки зніміть із мене це… Цей шрам…

Ліхтар догорів і згас. Зі смугастої будки виліз заспаний стражник і з подивом втупився на бурлаку, що розмовляв посередині площі з пристойним на вигляд паном. То тут, то там з гуркотом розчинялися віконниці, лунко кричала молочарка, площа оживала, заповнюючись всіляким людом, що солодко позіхав в очікуванні — ось-ось мали відкритися ворота.

Декан скрушно похитав головою.

— Соллю, ви не розумієте… Не розумієте, з ким тоді зіштовхнула вас доля. Закляття, накладене Мандрівцем, може зняти тільки він сам.

Замок на воротях урочисто поповз униз, народ біля стулок захвилювався. Загуркотів у кільцях сталевий ланцюг, стражники — нові, щойно прибулі на зміну — взялися зручніше, ворота велично заскрипіли й плавно, майже граціозно почали відкриватися.

— Що ж тепер робити? — пошепки запитав Егерт. — Шукати його… Мандрівця? Хто він? Де його знайти?

Вершечки дахів занурилися в сонце, заграли жовті й білі відблиски на бляшаних і мідних флюгерах.

— Хто він — ніхто достеменно не знає, — трохи посміхнувшись, проронив декан. — Що ж до пошуків… чому ви так упевнені, що він… з вами розмовлятиме?

Егерт скинув голов.

— Але це ж… Він вчинив так зі мною… Він зробив зі мною… І не розмовлятиме?! — Солля били дрижаки, він не тямився від люті. — Через студента… Так, я вбив! Але була дуель… І з Мандрівцем теж була дуель — нехай убив би мене! Я стояв перед ним беззахисний… Смерть за смерть… Але те, що він зробив, — це гірше за смерть, і тепер я… заздрю студентові! Він умер зі зброєю в руках, поважаючи себе… І його… кохали…

Солль осікся. Йому здалося, що по обличчю декана пробігла миттєва тінь. На денці примружених очей запалали холодні вогники, і під цим поглядом короткий Егертів запал згас так само несподівано, як і спалахнув.

— Я мушу знайти… Мандрівця, — сказав Солль глухо. — Я вирушу… Або знайду його, або… Чи, може, загину в дорозі…

Останні слова були сповнені надії, але декан з усмішкою похитав головою.

— Усе може трапитися, сказала рибка сковорідці…

Потім він повернувся й рушив геть, Егерт безпомічно дивився йому в спину.

Вітаючи новий день, біля воріт тонко заспівала сурма. Місто розчахнуло свою ковану сталлю пащу, щоб на бруковані вулиці осів пил доріг, аби кожен пічкур міг вирушити в мандри…

Декан зупинився, кинув косий погляд через плече, потер скроню, ніби добирав слова. Посміхнувся з власного значення. Егерт дивився на нього широко розплющеними очима.

Маг неквапливо повернувся.

— А Мандрівця шукати не потрібно. — Він кашлянув і ніби засумнівався, потім вимовив повільно, наче зважуючи кожне слово: — Щороку, напередодні Дня Великорадіння, він сам являється до міста.

Егерт заціпенів. Облизав сухі губи, запитав пошепки:

— І я… зустрінуся з ним?

— Необов’язково, — посміхнувся декан. — Але… можливо.

Егерт чув, як скажено стугонить його власне серце.

— День Вели… Великорадіння… Коли?

— Восени.

Солль відчув, як серце гупнуло ще раз і завмерло.

— Так довго… — прошепотів він, мало не плачучи. — Так довго…

Декан у задумі знову потер скроню, потім ворухнув кутиком рота й, ніби прийнявши рішення, взяв Егерта за лікоть.

— Ось що, Соллю… Я надам вам місце вільного слухача в університеті, хоч дах і стіл ви матимете, як будь-який студент. До майбутньої зустрічі з вашим другом Мандрівцем залишається півроку — варто було б провести цей час з користю… Так, щоб, зрештою, він таки вислухав вас… Я нічого не обіцяю, а просто хочу допомогти вам, розумієте?

Егерт мовчав, пропозиція декана навалилася на нього й трохи оглушила. На дні його свідомості промайнув образ блідої жінки у вікні.

— І звісно, — додав декан, зважаючи на його розгубленість, — звісно, в університеті ніхто й ніщо вам не загрожуватиме… Чуєте, Егерте?

У відкриті ворота низкою в’їжджали вози — селяни вертіли головами, відбиваючись мимохідь від нахабних хлопчаків, чиї очі безпомилково бачили, а руки хапали з возів усе, що погано лежить. Егерт пригадав учорашню пригоду й спохмурнів.

— Чому ж ви так довго роздумуєте? — здивувався декан.

— Га? — здригнувся Егерт. — А хіба я… Я ж сказав, що згід… Я згідний.

Розділ п’ятий

Два ліжка з високими спинками та старий столик під вузьким віконцем — оце й усе, що вміщалося у вогкій кімнатці з низькою склепінною стелею. Віконце дивилося у внутрішній двір університету — зараз там було порожньо, тільки невтомна бабуся, яка прибирала двічі на тиждень, снувала туди-сюди то з ганчіркою, то з мітлою.

Егерт зліз із підвіконня й повернувся на своє ліжко. Тепер у нього було повнісінько часу для того, щоб лежати горілиць, дивитися в сірі зводи стелі й думати.

Мине весна, промайне літо, потім настане осінь — Егерт вкотре загинав пальці, підраховуючи місяці, що залишилися. Надійде День Великорадіння, і до міста явиться чоловік із прозорими очима без вій, з жалюгідною шпагою в піхвах, чоловік, наділений невидимою, але від цього не менш нещадною силою…

Солль зітхнув і розвернувся обличчям до стіни. Високо підіймаючи тонкі суглобисті ноги, по темному каменю біг маленький павучок.

Університет переповнений був найрізноманітнішою братією. У флігелі жили й столувалися бідніші. Заможніші молоді люди — а їх теж було чимало — знімали апартаменти в місті. Егерт уникав і тих, і других. За кілька днів після своєї появи в університеті він написав у Каваррен батькові. Нічого не пояснюючи, повідомив тільки, що живий і здоровий, і просив надіслати грошей.

Відповідь надійшла раніше, ніж можна було припустити — ймовірно, пошта працювала відмінно. Егерт не отримав з дому ні докору, ні розради, жодного словечка на клаптику паперу, зате зміг розрахуватися за столування та проживання, замінити поношений одяг і полагодити чоботи. Статус вільного слухача не давав йому права на гордість усіх студентів — трикутну шапочку зі срібною бахромою.

Утім, він анітрохи не переймався ні шапочкою, ні бахромою — дивлячись на білу стіну сирої кімнатки, Егерт бачив будинок з гербом на воротях. Ось верховий слуга приносить листа… Батько бере зіжмаканий папірець до рук — і руки тремтять… А на порозі стоїть мати — виснажена, сива, і хустка зісковзує з її плечей…

А може, й ні. Може, рука батька не здригнулася, коли під сургучевою печаткою він побачив ім’я сина. Може, тільки скинув бровою й крізь зуби звелів слузі відіслати грошей цьому недоноскові, який ганьбить честь родини…

За спиною Солля відчинилися двері. Звично здригнувшись, він сів на ліжку.

Сусід Солля по кімнаті, син аптекаря з передмістя, радісно посміхнувся.

Звали його Гаетан, але весь університет та й усе місто у вічі й позаочі називали його Лисом. І без того юний — років на чотири молодший за Солля — він виглядав ну чисто хлопчиськом через свій низенький зріст, вузькі плечі й по-дитячому щиру вилицювату фізіономію. Кирпатий ніс Лиса вкривали полчища ластовиння, а маленькі очі кольору меду могли за мить змінити звичний шкодливий вираз на міну зворушливої наївності.

Лис був єдиною людиною в університеті — не рахуючи, звісно, декана Луаяна, — кому Егерт Солль встиг сказати більше двох слів за весь цей чималий відрізок часу. Першого ж дня, долаючи незручність, Егерт запитав у сусіда, чи не бачив він тут дівчини, молодої дівчини з темними волоссям. Запитати це було нелегко, але Солль знав, що не знати — ще гірше. Якоїсь миті він був майже впевнений, що Лис розсміється й заявить, що в настільки солідному навчальному закладі дівчат в наявності немає. І той дійсно розсміявся:

— Що ти, братику! Це не нашого неба пташка… Звуть її Торія, вона донька декана, вродлива, так?

Лис продовжував розповідати, але Егерт чув тільки, як стугонить кров у вухах. Першим його прагненням було бігти світ за очі, але він неймовірним зусиллям стримався, змусивши себе пригадати розмову біля колодязя…

Декан — її батько. Клята доля.

Цілу ніч після цього відкриття він не зімкнув очей — хоч це й була перша за багато днів ніч у чистому ліжку. З головою накрившись ковдрою, щоб менше боятися сповненої шерехами темряви, він тер втомлені очі й гарячково думав: а раптом усе це — чари? І місто, й університет, і декан зустрілися йому не випадково — його привели сюди, у пастку, привели й замкнули, щоб відомстити…

На другий день у вузькому коридорі йому зустрівся декан. Запитав щось незначне, і під спокійним пильним поглядом Егерт зрозумів: якщо це й пастка — він надто слабкий, щоб вирватися.

На нього косували з цікавістю — треба було відповідати на якісь питання, нескінченну кількість разів повторювати своє ім’я, здригаючись від несподіваних доторків… Трохи допомагали захисні ритуали, але Солль боявся, що їх хтось помітить і тоді засміють.

Невдовзі студентська братія вирішила, що Егерт — надзвичайно замкнутий і похмурий суб’єкт, а тому просто дала йому спокій. Солль був надзвичайно втішений з такого розвитку подій, і навіть відвідування лекцій стало для нього не таким обтяжливим.

Усі студенти, відповідно до кількості проведених на навчанні років, поділялися на чотири категорії: студенти першої звалися «питаючими», оскільки вчилися перший рік і вирізнялися радше бажанням пізнати, ніж знаннями; студенти другого року іменувалися «осягаючими», третього — «здобувачами», тому що претендували вже на певну вченість, і, нарешті, студентів четвертого ступеня називали «освяченими» — за словами того ж таки Лиса, далеко не всі юнаки, хто претендував на освіту, удостоювалися цього звання, безліч їх засипалися на літніх іспитах і так, недоучками, поверталися додому.

Сам Гаетан вчився другий рік і звався «осягаючим». Егерту здавалося, що Лис опановує в основному премудрості веселих гулянок і нічних пригод. Студенти різних ступенів ученості охоче товаришували один з одним. Кожна група час від часу збиралася на окремі заняття, однак на загальні лекції, що проводилися у Великій Актовій залі, ходили всі, і кожен намагався витягти з мудрих настанов педагога все, що спромагався переварити: так, з однієї миски на столі великої селянської родини старий виловлює овочі, дитина — крупу, а хазяїн — шматок м’яса.

Щораз переступаючи поріг лекційної зали, Егерт зціплював зуби, переплітав пальці у кишені й переступав через власний страх. Величезне приміщення здавалося йому лиховісним, з ліпної стелі дивилися плоскі кам’яні обличчя, і в білих сліпих очах Солль вбачав чи то насмішку, чи то погрозу. Забившись у куток — лава здавалася незручною, швидко затікали коліна, німіла спина, він тупо дивився на високу, прикрашену різьбленням кафедру і зазвичай зміст того, про що говорив лектор, переставав вловлювати вже за кілька хвилин після традиційного вітання.

Пан ректор мав скрипучий голос і віщав переконливо й значуще. Говорив же він про предмети такі складні й відсторонені, що Егерт з відчаю припиняв будь-які спроби щось зрозуміти. Здавшись, він вертівся на лаві, прислухався до чиїхось віддалених перешіптувань, шерехів, усмішечок, спостерігав за танцем пилинок у сонячному стовпі, розглядав лінії на своїй долоні, зітхав і чекав кінця лекції. Іноді, сам не знаючи чому, підводив очі до маленького круглого віконця під самою стелею, яке хтозна-чому дивиться із зали в бібліотеку…

Огрядний і шумний професор природничих наук скидався швидше на м’ясника, ніж на вченого. З його лекцій Егерт розумів тільки вставні слова — «до речі», «як бачимо», «чого й варто було очікувати»… Час від часу професор робив й зовсім уже дивовижні речі: змішував рідини в скляних колбах, запалював вогники над вузькими горлечками спиртівок — ну точнісінько фокусник на ярмарку… Іноді до зали приносили живих жаб, і професор різав їх — Егерт, який свого часу безтрепетно відвідував бойню, заплющував очі й відвертався згорбившись.

Студентська братія прислухалася до промов з кафедри з перемінною увагою: то затихала, то посилено вертілась й перешіптувалась. Серед студіозусів зустрічалися й роззяви, і дурні, однак найглупіший із них розумівся на цьому набагато більше, ніж Солль.

Найцікавішими були лекції декана Луаяна. Особа його викликала в Егерта безліч сильних і суперечливих почуттів — і страх, і надію, і цікавість, і бажання просити про допомогу, і здригання від одного тільки погляду. Окрім того, наскільки не був Егерт зайнятий собою, він не міг не помітити тієї особливої пошани, якою оточували декана в університеті.

Усі шерехи й усмішечки стихали, варто було деканові з’явитися в залі, зустрівши його в склепінному коридорі — Егерт бачив на власні очі, — навіть сам пан ректор спішно засвідчував йому свою увагу й повагу, а студенти — ті просто завмирали, наче кролики перед удавом, і щасливчиком вважався кожен, хто отримав персональну відповідь на своє вітання чи заслужив посмішку декана.

Пан Луаян був магом — про це говорили й перешіптувалися, але на його лекціях не було нічого магічного: він розповідав про старі часи, про давно зруйновані міста, про війни, що колись спустошували цілі країни… Егерт слухав, поки вистачало сил, але надто часто повторювалися незнайомі імена й дати, він втомлювався, нічого не міг запам’ятати, втрачав нитку розповіді й, заплутавшись, впадав у відчай. Одного разу він таки запитав у Лиса — хіба декан не вчить студентів магії? У відповідь Егерт отримав такий співчутливий погляд і красномовний, але не цілком пристойний жест, що свідчив: ти, хлопче, м’яко кажучи, несповна розуму.

Ніхто зі студентів не носив зброї, але, якщо Егерт дотепер почувався майже голим без обтяженого сталлю пояса, то жоден з учених юнаків нітрохи не сумував за смертоносним залізом. Сповнені куражу, жителі флігеля мало не щовечора вирушали до міста, і гучне їхнє повернення переривало чутливий Егертів сон інколи опівночі, а часом і над ранок. Під зводами університету лунали відомі всім студентам, але незнайомі Егерту пісні, вирувало своє, особливе життя, але яким далеким було все це для нього, далеким і незрозумілим до останнього білявого волоска, бо він чужий, чужинець, прибулець.

…Лис пристроїв свій худий зад на стіл. Той, перебачивши на своєму віку не одне покоління Лисів, закректав так, ніби читав мораль. Егерт слабо посміхнувся у відповідь на питальний погляд шкодливих очей кольору меду.

— Мрієш? — діловито поцікавився Лис. — Мріяти добре на сніданок, на обід хотілося б чогось поживнішого… Га?

Солль знову вимучено посміхнувся. Лиса він теж побоювався — рудий син аптекаря був глузливий і безжалісний, як оса. Своє прізвисько він виправдовував повністю, і навіть до відлюдькуватого Солля не раз доходили чутки про його витівки. Втім, що там чутки, одна з витівок не так давно відбулася просто на Егертових очах.

З-поміж студентів був якийсь Гонза — завжди жовчний і всім незадоволений хлопець, син збіднілого аристократа з глухої провінції. Егерт не знав, чому цього разу Лис обрав мішенню саме його — однак, явившись одного разу до зали, Солль застав там якісь збуджені, але ретельно приховувані веселощі. Студенти переморгувалися й раз по раз затискали роти, щоб не пирснути від сміху. Егерт звично забився у свій куток і вже відтіля розгледів, що центром загального збудження був, звісно ж, Лис.

Увійшов Гонза. У залі почалася завсідна діловита метушня. Сусід по лаві привітав новоприбулих і відразу відсахнувся. Щось неголосно запитав, Гонза здивовано поглянув на нього.

Суть Лисового задуму стала зрозуміла Егерту трохи пізніше, а поки він спостерігав, як у кожного, хто кидав свій погляд на Гонзу, круглішали очі й той починав голосно шепотітися із сусідом. Гонза вертівся, здригався й чомусь хапався рукою за носа.

Витівка була проста: всі до одного товариші — хто зі співчуттям, хто зі зловтіхою, хто дбайливо, хто здивовано — допитувались у закляклого Гонзи, що трапилося сьогодні з його носом і з якого такого дива він виріс майже на чверть.

Гонза сипав жартами й огризався, але хмурнішав на очах. Наступного дня повторилося те ж саме — зустрівши Гонзу в коридорі, студенти супилися й відводили очі. Злий і розгублений, бідака нарешті звернувся до Солля:

— Слухай, хлопче… Хоч ти скажи мені… Що там з моїм носом?

Егерт тупцював з ноги на ногу, дивлячись у його запитливі очі, і, нарешті, вичавив:

— Та начебто… довгуватий…

Гонза плюнув спересердя, а ввечері — радісний Лис повідав про це Соллю, який таким чином нібито став співучасником витівки — зневірений провінціал роздобув обрізок шнурка й ретельно, до самого кінчика, виміряв свій нещасний ніс. Та, на лихо, залишив свою мірку відразу, у кімнаті, під периною. Ну, звісно, Лис за відсутності хазяїна наніс йому візит і трішки вкоротив злощасну мірку.

Небо, що було з Гонзою, коли він надумав зробити повторний вимір! Мало не весь університет, причаївшись під вікном його кімнати, чув сумний, сповнений жаху крик: мірка виявилася короткою, нещасний ніс подовжився на цілу половину нігтя…

Егерт здригнувся й відігнав спогади. З площі долинув довгий, протяжний звук — ніби голос древнього, закутого в кам’яну броню чудовиська, чудовиська тужного й самотнього. Щоразу від цього звуку в Солля мороз іде поза шкіру, хоча Лис давно пояснив йому, що це лише один з обрядів у Вежі Лаш: сірі каптури люблять таємничість, і блазень його знає, що там у них за обряди… Вежа вибухала цим стогоном іноді раз на день, іноді двічі, а часом замовкала на цілий тиждень — городяни звикли до дивних звуків і не звертали на них уваги, і тільки Егерту завсіди хотілося затиснути вуха. От і зараз, мимоволі сіпнувшись, він викликав усмішку Лиса.

— У мого батька сучка була… То вона свистунця не любила. Почує і нумо підвивати, просто божеволіє… На тебе схоже, тільки ти вити боїшся…

Звук завмер. Егерт перевів подих.

— Ти… Не знаєш, що все-таки вони… роблять у цій своїй Вежі?

Служителів Лаш на вулицях впізнавали здалеку — одягнені в сірі плащі зі спадаючими на обличчя каптурами, вони вселяли городянам трепет і повагу, які Егерт цілком розділяв.

Лис наморщив ніс. Мовив задумливо:

— Ну, справ у них чимало… Одного прання скільки — плащі ж довгі, бруківку підмітають, усяка гидота до полів чіпляється… Брудняться, мабуть, страшенно…

Солль приборкав роздратування. Поцікавився глухо:

— А… звук? Ну, виття це…

Лис стрепенувся:

— А це праля тамтешня, коли дірку в плащі знайде, то відразу репетувати починає… Лається, значить.

— Звідки ти знаєш? — крізь зуби запитав Егерт.

— На лекції ходити треба, — посміхнувся Лис.

Егерт зітхнув. Ось уже кілька днів він не ходив на лекції. Втомився, здався, набридло, пояснювати це Лисові не було ні сил, ні можливості.

Гаетан тим часом витяг звідкілясь із кишені куртки неймовірного розміру зелений огірок. Критично оглянувши овоч, покосував на Солля — чи заінтригований? Егерт поглядав на огірок з погано приховуваним побоюванням.

Лис посміхнувся від вуха до вуха, очі його палали передчуттям карколомної витівки. Швидким рухом розпустивши пояс, Лис засунув огірка собі в штани і, сопучи, пристосував його якнайприродніше.

— Отак… Сьогодні танцюватимемо з красунею моєю, Фаррі…

Обійнявши уявну партнерку, він з романтичним виразом обличчя проробив кілька па, захований огірок підскакував у такт його крокам, як, мабуть, і було задумано.

— Вдається, — зазначив Лис заклопотано. — Ще обійму міцніше… Тільки б не випав… Усе, я пішов.

Сховавши огірок у кишеню, він на бігу стяг свій залатаний плащ і кинув уже у дверях:

— До речі… Пан декан про тебе запитував. Бувай здоровий…

Солль сидів і слухав, як гулко віддаляються склепінчастим коридором Лисові кроки. З думок його вмить вивітрилися й Гаетан з його огірком, і Вежа Лаш з її дивними звуками.

«Пан декан про тебе запитував».

Зовні декан ставився до Солля рівно, абсолютно так само, як і до решти, — ніби й не він привів його тоді на світанку до університету, наче й не було непростої розмови біля колодязя. Егерт був просто вільним слухачем, але жив у флігелі, як студент, і ніхто навіть не заїкнувся про оплату, поки він сам не завів про це мову з дідком-інтендантом. Благодійник — декан привітно кивав Соллю при зустрічі, а Торія тим часом була його донькою, а вбитий Дінар, отже, мав стати зятем…

Від появи Солля в університеті декан жодним чином не проявляв до нього інтересу — і ось тобі маєш… Помітив, що його немає на лекціях? Чи річ у тій зустрічі, пам’ятній зустрічі в коридорі?

…Це трапилося чотири дні тому.

Егерт прийшов на лекцію пізніше, ніж зазвичай. Крізь прочинені двері долинав скрипучий голос пана ректора, Солль зрозумів, що спізнився, але не відчував від цього ні досади, ні каяття — тільки втомлене полегшення. Повернувся, аби податися геть, і почув, як по кам’яній підлозі котяться дерев’яні колеса.

Цей негучний звук оглушив його. З-за рогу з’явився візок — маленький столик на коліщатах, що прогинався під вантажем книг. Як зачарований Егерт не міг відірвати очей від палітурок, що мерехтіли золотом. Зверху лежав невеликий томик, замкнений на срібну скобу з маленьким тьмяним замочком. Якийсь час Солль здивовано його розглядав, потім здригнувся, наче від поштовху, і підвів очі.

Просто перед ним стояла Торія — він чітко бачив кожну рису, як і раніше, прекрасного обличчя. Високий комір чорного плаття закривав шию, волосся зібране було в просту, навіть недбалу зачіску, і тільки одне пасмо, що норовливо вибилося, падало на чисте, матове чоло.

Егерту захотілося, щоб кам’яні плити підлоги розступились і сховали його від цього гордовитого, трохи напруженого погляду. Тоді, у першу їх каварренську зустріч, вона дивилася спокійно й трохи глумливо, друга зустріч, що призвела до дуелі зі студентом, перетворилась для неї на суцільне сум’яття і розпач, на горе, втрату… Солля пересмикнуло від згадки про третю зустріч — тоді у звернених до нього очах він прочитав тільки огиду, холодну, позбавлену злості гидливість.

Світле небо! Втілення боягуза, найбільше на світі його лякала можливість зіштовхнутися з нею віч-на-віч.

Торія не відводила очей, а він не міг відвернутися, як би цього не хотів. Він побачив, як напружена погорда у її очах перетворилась на холодний подив і чоло вкрили дві тонкі вертикальні складки. Потім Торія ледь-ледь штовхнула візок і глянула на Егерта вже запитально, який стояв правцем, не в змозі зрушити з місця. Тоді вона зітхнула, і куточок її рота ворухнувся точнісінько, як у декана, — вона ніби досадувала на Егертову нездогадливість. Тільки тут до нього дійшло, що загороджує дорогу візку. Він відскочив, ударившись об стіну потилицею, втиснувся у холодний камінь усією своєю мокрою, тремтячою спиною. Торія проїхала повз, він відчув її запах, терпкий запах вогкої трави…

Шум візка давно завмер у глибині коридору, а він усе стояв, притулившись до стіни, і дивився вслід.

…Донька увійшла до батькового кабінету, нечутно причинивши за собою двері.

Декан сидів за масивним письмовим столом, три свічі у високому свічнику сумовито ронили краплі воску на темну, поїдену часом стільницю. Неголосно скрипіло гусяче перо, і кольоровими кистями звішувались із безлічі книг строкаті, любовно виготовлені Торією закладки.

Не мовлячи ні слова, вона зупинилася в Луаяна за спиною.

Ще з дитинства в Торії збереглася не цілком пристойна звичка — підкрадатися до захопленого роботою батька й, заглянувши через його плече, заворожено спостерігати, як танцює на чистому аркуші паперу чорне жало пера. Мати лаяла Торію: підглядати негоже, а головне — вона ж заважає батькові працювати! Батько, втім, тільки посміювався. Так Торія й вивчилася читати, заглядаючи через його плече…

Зараз декан був зайнятий улюбленою справою — примітками до чергового розділу з історії магів. Те, що це примітки, Торія зрозуміла, побачивши на початку сторінки два косих хрестики, зміст же написаного дійшов до неї не відразу. Якийсь час вона відсторонено любувалася танцем пера, поки, нарешті, чорні вузлики букв не склалися для неї в слова: «…пусті домисли. Думається, що чим меншою є могутність, якою наділено мага, тим ретельніше він прагне заповнити цей недолік зовнішніми ефектами… Автор цих рядків був знайомий зі старою відьмою, яка обклала даниною ціле селище, причому подать збиралася винятково щурячими серцями. Важко припустити, звідки, власне, у бабусі виникла настільки дивна потреба. Авторові уявляється, однак, що вбиті пацюки слугували для єдиної мети — змусити власні селянські серця трепетали від одного імені владарюючої над ними чаклунки… в історії чимало й серйозніших прикладів — різноманітні дешеві штучки часом вводили в оману не тільки неписьменних селян… Пригадаймо, що писав той-таки Бальтазарр Ест у своїх „Мізерних нотатках“, які, до речі, далеко не настільки мізерні: „Якщо над житлом мага вдень і вночі стоять чорні надміру лиховісні з вигляду хмари, якщо вікна вітальні за версту палахкотять криваво-червоним світлом, якщо в передпокої замість слуги вас зустріне прикутий ланцюгом дракон, недоглянутий і тому страшенно смердючий, якщо, нарешті, назустріч вам вийде хтось із блискотливим поглядом і важким ціпком у руках — тоді можете бути цілком упевнені, що перед вами незначний чаклунчик, який сам соромиться власної слабості. Найнікчемніший з відомих мені магів майже не знімав плаща, який розшив рунами, — по-моєму, навіть спав у ньому; найдужчий і найстрашніший з моїх побратимів, навіть імені якого згадувати не маю великої охоти, віддавав перевагу просторим заштопаним сорочкам…“»

Декан загаявся й упустив перо.

— Ти цитуєш по пам’яті? — зачудувалася Торія. Декан посміхнувся з певною часткою самовдоволення.

— Я бачила… його, — тихо сказала Торія.

Декан, безсумнівно, зрозумів, що йдеться зовсім не про великого мага Бальтазарра Еста.

Затріщала свічка, Торія випрямилася, взяла зі столу маленькі щипці й акуратно підрізала ґніт. Запитала тихо:

— До речі, хто цей сильний і страшний маг, який, за словами пана Еста, так любив старе дрантя?

Декан посміхнувся:

— А це вчитель Еста… Він помер років сто тому.

Він замовк і втупив у доньку питальний погляд. Торія виглядала неуважною, але декан бачив, що всі думки її крутяться, наче собаки на прив’язі, навколо одного, дуже важливого для неї предмета. Зрештою, цей предмет її розміркувань знайшов форму, вирвавшись словом:

— Солль…

Торія запнулася. Декан доброзичливо чекав продовження. Тоді вона із зусиллям відсунула важкий фоліант і присіла на звільнений край столу.

— Це вражає… Шрам і… все інше. Ти навіть не можеш собі уявити, наскільки він змінився… Адже ти не бачив його раніше… — Вона помовчала, погойдуючи ногою у вузьконосому черевичку. — Пан Солль… Пихатий надутий міхур… І от нічого не лишилося — тільки порожня оболонка, порожня щуряча шкурка. Далебі, батьку, навіщо… — обірвавши себе на півслові, вона красномовно, з перебільшеним здивуванням знизала плечима.

— Розумію. — Декан посміхнувся знову, цього разу сумно. — Звісно, ти ніколи не пробачиш.

Торія труснула головою.

— Не в тім річ… Пробачиш — не пробачиш… А коли б на Дінара впало дерево чи камінь зі скелі? Хіба б я могла ненавидіти камінь?

Декан присвиснув.

— По-твоєму, Егерт Солль, наче тварина, не відповідає за свої вчинки? Чи як дерево або камінь?

Торія підвелася, очевидно, незадоволена своїм умінням висловлюватися. Роздратовано обірвала нитку, що звисала з рукава.

— Я не те хотіла сказати… Він не гідний моєї ненависті. Я не бажаю пробачати його чи не пробачати. Він порожній, розумієш? Він не становить інтересу. Я спостерігала за ним… Не день і не два.

Торія закусила губу — їй дійсно не раз і не двічі доводилося залазити на вершечок важкої драбини, щоб заглянути в кругле віконце між бібліотекою й Великою Актовою залою. Егерт сидів завжди на тому самому місці — у темному кутку, віддаленому від кафедри. Спостерігачка чудово бачила і його силкування вловити зміст лекції, і розпач, що слідував за цим, і тупу байдужість, яка завжди приходила на зміну. Стискаючи вуста, Торія намагалася побороти в собі ненависть і дивитися на Солля байдужим поглядом дослідника. Іноді вона навіть відчувала до нього бридливу жалість, часом проривалося роздратування — і тоді невідь-чому, але Солль раптом підводив голову й дивився на віконце, він не міг бачити за ним Торії, хоча, здавалося, заглядав їй просто у вічі…

— Ти б бачила його там, біля колодязя, — ледве чутно сказав декан. — Ти б бачила, що з ним діялося… Повір, ця людина глибоко страждає.

Торія боляче смикнула себе за спадаюче на чоло пасмо. Затуляючи один одного, перед її очами зарябіли спогади — з тих, які б ліпше забути.

Того дня Солль сміявся, Торія надто добре пам’ятає цей сміх, і погляд примружених, сповнених полегкості очей, і болісно довгу, смертельну гру з Дінаром… І чорний кінчик шпаги, що визирав зі спини коханої людини, і криваву калюжу на мокрому піску…

Декан терпляче чекав, поки донька збереться з думками.

— Я розумію, — сказала нарешті Торія, — він цікавий тобі… як експонат. Як людина, відзначена Мандрівцем. Як носій його закляття. Але для мене він лишається лише катом, якому відрубали руки… І тому те, що тепер він живе… там, у флігелі, й ходить тими самими коридорами, якими ходив Дінар, до того ж… — вона скривилася, наче від смаку гнилі. Замовкла. Скрутила в колечко неслухняне пасмо і навмання сунула його в зачіску. Те відразу вибилося знову.

— Тобі неприємно, — м’яко сказав декан. — Тобі… кривдно й боляче. Але повір мені… так треба. Потерпи, будь ласка.

Торія задумливо посмикала себе за те непокірне пасмо, потім, потягнувшись, взяла зі столу ніж і так само задумливо зрізала його.

Вона звикла вірити батькові до кінця й у всьому. Батькові вірили люди, й звірі, й навіть змії. Маленькою дівчинкою вона вперше побачила, як батько викликав гадюку зі стогу сіна, де перед цим гралися сільські хлопчаки. Гадюка й сама була налякана — Луаян, тоді ще не декан, різко прикрикнув на селянина, який з жаху хотів убити змію, потім засунув її до просторої кишені й виніс у ліс. Торія йшла поряд і анітрішечки не боялася — ясно ж як білий день, що всі батькові вчинки правильні й не несуть у собі жодної небезпеки. Висадивши змію в траву, Луаян щось довго й суворо пояснював їй. «Напевно, вчив не кусати людей», — подумала маленька Торія. Змія не сміла повзти геть, не отримавши на те спеціального дозволу. Коли Торія, захлинаючись, розповідала про це матері, та тільки супилася й кусала губи — мати до кінця ніколи не вірила батькові.

Торія невиразно пам’ятала незрозумілі сварки, що час від часу терзали маленьку родину, — може, батько завбачливо подбав про те, щоб донька пам’ятала про матір тільки хороше. Проте фатальний зимовий вечір, який посиротив Торію, дівчинка запам’ятала до найменших подробиць.

Тільки значно пізніше вона стала розуміти, що означало коротке слово «він», кинуте батьком то глумливо, то люто, то глухо. У вустах матері це слово звучало завжди з однаковим викликом. Того вечора, посварившись із чоловіком, мати зібралася до «нього», і тоді, вперше за довгий час презирливого потурання дружині, Луаян збунтувався.

Тобто це виглядало так, ніби він збунтувався. Насправді Луаян відчував чи просто знав, що станеться потім. Він благав, потім погрожував, потім просто замкнув дружину в кімнаті, а вона лютилася й кидала йому в обличчя такі слова, що Торія тремтіла у ліжку за фіранкою й обливалася слізьми від страху й горя. Якоїсь миті Луаянові зрадила витримка: він дозволив дружині піти, просто дав піти геть, і гупання дверей, що мало не зірвалися з петель, свідчило, якої сили був цей прощальний удар.

— Не треба було мені її слухати, — через багато років гірко казав декан дорослій доньці. — Не треба було…

Торія, яка знала за своїм батьком і цей біль, і цю провину, просто міцно притулялася обличчям до його грудей.

Тієї ночі Луаян не спав, маленька Торія раз по раз прокидалася й бачила лампу, що горіла на столі, й батька, який метався по кімнаті. Над ранок він, не мовивши ні слова, одягся й рвонув геть, ніби поспішав комусь на допомогу, але було пізно. Навіть маги не вміють оживляти мертвих, а мати Торії була вже мертва, коли чоловік звільнив її з високого замету на лісовій дорозі…

— Не треба було її слухати… Мене засліпили тоді гординя й образа, а хіба варто ображатися на жінку?

— Ти не винен, — зазначала на це Торія, але батько відвертався.

— Винен…

* * *

Лис повернувся по опівночі.

Спершу під вікном почувся стишений регіт і нерозбірлива балаканина, потім хтось жалібно затяг пісню, яка відразу й ущухла коротким геканням — схоже, співак отримав дружнього стусана у спину.

Нетривалу тишу в коридорі змінила метушня, заскрипіли, відчиняючись, двері, у повній темряві до кімнати ввалився Лис.

Застогнало під вагою худого тіла дерев’яне ліжко, зашелестіла тканина, потім упав на підлогу один черевик і слідом другий. Лис солодко потягнувся й задоволено позіхнув, пригадуючи, мабуть, сьогоднішні пригоди й великий успіх свого велетенського огірка. Уже подрімуючи, він раптом почув тихе Егертове:

— Гаетане…

Лисова постіль заскрипіла, здивований, він перевернувся на бік.

— Ти чому не спиш, га?

Розсіяна доброзичливість голосу виказувала певну кількість випитого Лисом вина.

— Гаетане, — повторив Солль, зітхаючи, — розкажи мені, що ти знаєш про пана декана.

Запала мертва тиша, тільки десь звіддалік свиснув цвіркун. Стукнула віконниця, і знову тиша.

— Дурень ти, Соллю, — сказав Лис уже іншим, тверезим голосом. — Знайшов, про що розпитувати серед ночі… — Він помовчав, сердито засопів і додав роздратовано: — Та й тобі, між іншим, видніше… Він начебто твій знайомий…

— Начебто, — сказав Солль пошепки.

— Ну отож-бо… Спи собі, — ліжко під Лисом просто захлинулося від скрипіння, так різко він відвернувся обличчям до стіни.

У скло бився нічний метелик — стукіт маленьких крилець то обривався, то оживав з новою силою. Можна було заплющити очі чи тримати їх відкритими — однакова пітьма, густа, наче віск, заліплювала очниці. Солль притих, як завжди в темряві, йому було добряче не по собі.

Ліжко Гаетана ожило знову, скрип обірвався на найвищій ноті.

— А що тобі пан декан? — свистячим шепотом Лиса запитала темрява. — Що тобі до нього? І що йому до тебе? Га?

Солль натягнув ковдру до самого підборіддя. Кинув у невидиму стелю:

— Він обіцяв… допомогти мені. А я… не знаю. Я боюся його… А тут ще вона…

— Хто — вона? — відразу поцікавилася темрява.

— Вона… Торія, — губи Егерта неохоче, через силу вимовили це ім’я.

— Торія? — перепитав Лис з побоюванням і водночас мрійливо. Шумно зітхнув і сумно додав: — Забудь.

Далеко у місті перегукувалася нічна варта.

— Він вчить її… чаклунству? — із завмиранням серця запитав Егерт.

Лис знову роздратовано завовтузився на ліжку.

— Дурнем народився, дурнем і помреш… Він нікого не вчить… магії! Це тобі не арифметика й не кравецька справа…

І знову тиша, тільки чутно шерех метелика та сердите сопіння Лиса.

— Але ж він маг? — знову запитав Солль, долаючи мимовільну боязкість. — Адже він великий маг? Я ж тому й…

Він хотів сказати, що тому й прийшов до міста, щоб зустрітися з великим магом, про якого чув на дорогах і постоялих дворах; хотів сказати — і запнувся, побоявшись виказати про себе більше, ніж слід. На щастя, Лис нічого не помітив, ліжко під ним знову заходило ходором.

— Я… — знову почав Солль, але зненацька Лис перебив його.

Голос рудого Гаетана звучав незвично серйозно, навіть трохи патетично:

— Я в університеті другий рік… І ось що скажу тобі. Декан Луаян, він… Може, і не людина зовсім, — він перевів подих. — Ні, зла нікому не робить… Історію ліпше за нього ніхто на світі не знає, це точно… Тільки ти правильно його боїшся, Соллю. Було якось… Ти тільки не патякай… Але я сам бачив, Соллю! З’явилася на площі баба з барабанчиком… Убога, барабанила й жебрала. Казали про неї… що зурочує, що ліпше обходити десятою дорогою… А я не послухав, цікаво стало… Бачу, декан іде… Порівнявся зі старою, та раптом як розвернеться, як гляне… Я поряд стояв, але й мене мало не вбило цим поглядом… А баба барабан кинула і як засичить! Щось шепоче, хоча ні слова не розбереш, слова брязкотять, наче замок іржавий… Ну й… декан теж їй… сказав. Таке слово… Потім три дні у вухах дзвеніло. І потяг її… Не руками, а так, ніби на мотузці невидимій… І я за ними потягся, дурень, хоч і жижки тремтіли… Завернули в підворіття, і стара… Там, де стояла бабища, дивлюся, зміюка здоровенна, слизька звивається, на декана пащу роззявляє, а він тоді руку підніс, і з цієї руки…

Лис дивно запнувся й замовк. Солль лежав, заледве стримуючи нервовий дрож.

— Ну? — вичавив він нарешті.

Лис завовтузився. Встав. Пошльопав руками по столу, розшукуючи кресало.

— Ну?! — простогнав Егерт.

— Ну, — глухо відгукнувся Лис, висікаючи іскру. — Декан запитує: чого тобі? А вона сичить: вільного слухача Солля на поживу…

Зайнялася самотня свічка. Егерт, мокрий наче миша, сплюнув від досади й водночас зітхнув з полегшенням: збрехав, клятий жартівник. Збрехав… Напевно.

Лис стояв посеред кімнати зі свічкою, і чорні тіні на стінах здригалися — у Гаетана трусилася рука.

До самого світанку обоє старанно вдавали сплячих. Уранці, після довгого кількахвилинного вивчення косого шраму на зарослій щетиною щоці, Егерт переміг себе й поплентався на лекції.

Декан Луаян спустився зі свого кабінету трохи раніше, ніж звичайно; угледівши його наприкінці коридору, Егерт відсахнувся у темну, сиру нішу стіни. Не помітивши Солля чи зробивши вигляд, що не помітив, декан пройшов мимо, саме тут його й наздогнав Лис.

Егерт не бачив його, чув тільки незвично боязкий, плутаний Гаетанів голос: здається, Лис просив за щось пробачення. «Клятий язик… — ловило Егертове вухо. — Я й сам не знаю, як… Клянуся небом, надалі мовчатиму, наче риба…»

Щось м’яко, спокійно відповідав декан. Голос Лиса повеселів, зацокали, віддаляючись, його каблуки.

Декан постояв роздумуючи, потім повернувся й, зупинившись навпроти ніші, тихенько погукав, дивлячись убік:

— Егерте.

Кабінет здавався величезним, не набагато меншим від Актової зали. Сонячне світло тонуло в темних портьєрах — наче важкі повіки на втомлених очах, на вікнах лежали оксамитові полотнища, занурюючи кімнату в півморок.

— Роздивіться, Егерте… Вам, напевно, цікаво, от і роздивіться…

Посеред кабінету височів письмовий стіл із триголовим мідним канделябром; поряд, один напроти одного, стояли два дерев’яних крісла з різьбленими високими спинками, а позаду столу на гладенькій стіні тьмяно поблискувало розправлене пташине крило — куте, сталеве.

— Це пам’ять про мого вчителя. Його звали Орланом… Я розповім про нього згодом.

Обережно ступаючи, Егерт рушив уздовж стіни. Бліде, понівечене шрамом обличчя віддзеркалилося в мутній скляній кулі зі свічкою посередині. На круглому перекособоченому столику юрмилися срібні фігурки людей, звірів і величезних комах. Виготовлені з надзвичайною майстерністю, всі вони, здавалося, дивляться в одну точку. Егерт пригледівся — погляди срібних істот не відривалися від вістря кравецької голки, що стирчала з безформної грудочки деревної смоли.

— Дивіться, можна… От тільки руками не чіпайте.

Небо, Егерт відгриз би собі палець, перш ніж наважитися доторкнутися ним до опудала величезного пацюка, закованого в справжнісінькі ланцюги. Оголені зуби давно загиблого гризуна здавалися вологими від в’язкої слини.

Дві масивні шафи, суворі й неприступні, наче стражники, замкнені були на два висячих замки. Уздовж стін тяглися полиці — ймовірно, це були особливі книги, книги з магії. Егерт здригнувся — корінець одного з томів густо поріс чорною блискучою вовною.

У нього відпала охота дивитися далі. Відсахнувшись, він боязко глянув на декана.

Той неквапливо відсунув край портьєри, пропускаючи до кабінету потік денного світла; невимушено всівся в одне з дерев’яних крісел.

— Що ж, Егерте… Настав час нам поговорити.

Скоряючись зведеній руці, Солль на ватяних ногах підійшов і присів на краєчок другого крісла. У вільний від портьєри кутик вікна він бачив блакитний шмат неба.

— Якийсь час тому, — неквапливо почав декан, — не дуже давно, якщо визначати за історичними мірками, і далеко не так недавно, якщо судити про людське життя… Жив хтось. Був він молодий і щасливий, і був він магом милістю небесною. І небаченої сили магом… міг би стати з роками, коли б не трапився в його долі раптовий і жахливий перелом…

Декан зробив паузу, наче пропонував Егерту віднайти в його словах якийсь таємний зміст. Солль стиснув пальцями дерев’яні підлокітники.

— Сталося так, — вів далі декан, — що через самовпевненість і гординю свою він перетнув межу, яка відокремлює жарт від зрадництва, і тяжко образив друзів. За це він поніс, може, й надміру жорстоке покарання — на три роки позбавлений людського обличчя він назавжди попрощався з магічним даром… Але ж дар цей був частиною його душі, його свідомості, його особистості! І от, принижений і відкинутий, утративши все, він рушив шляхом випробувань…

Декан замовк, ніби очікуючи, що Солль підхопить розповідь і завершить історію за нього, але Егерт мовчав, намагаючись зрозуміти, яке відношення має деканова історія до його власної долі.

Луаян посміхнувся.

— Так, Егерте, шлях випробувань… Це був його шлях, і він пройшов його до кінця. Ви теж стоїте на подібному шляху, Соллю, але… Це інший шлях, і ніхто не знає, що очікує вас на його межі. Адже що не кажи, а та людина, про яку йдеться, нікого не вбила…

Наче розпечене залізо доторкнулося до Егерта і проштрикнуло наскрізь, хоча в спокійному декановому голосі не пролунало ні тіні докору. Блакитне небо в просвіті вікна на секунду почорніло, а десь по дну свідомості промайнула думка: ось воно, головне. Можливо, зараз доведеться розплачуватися, адже Торія — його донька, а Дінар був би зятем…

— Але… — вичавив він, — я ж не хотів… Це була чесна дуель, я ж не хотів його убивати, пане декане… Я й раніше…

Спохопившись, він запнувся, але маг запитально глянув на нього, і Соллю довелося продовжити:

— Я й раніше… Убивав на дуелях. Двічі… Обидва рази чесно. У тих… людей, які загинули від моєї шпаги, були й родина, і друзі… Але навіть родина погодилася, що смерть на дуелі — це не ганьба, а той, хто вижив, — не вбивця…

Декан помовчав. Підвівся, про щось роздумуючи, пройшовся уздовж полиць із книгами, раз по раз торкаючись рукою затертих корінців. Егерт втяг голову в плечі й спостерігав за ним, очікуючи на що завгодно…

Маг обернувся. Запитав жорстко:

— Уявіть, що ви зустрілися із Мандрівцем, Соллю. Що ви скажете йому? Те, що почув зараз я?

Егерт опустив голову зізнався чесно:

— Я не знаю, що йому казати. Я сподівався… Може, ви навчите мене… Але…

І замовк, бо будь-які слова перетворювалися на жалюгідне, безглузде белькотіння. Він хотів би сказати, що чудово розуміє — у декана є причина ненавидіти вбивцю студента на ім’я Дінар. Може, милосердя до Солля — це тільки відстрочка неминучого покарання. Він хотів би пояснити, що усвідомлює — батько Торії зовсім не зобов’язаний допомагати йому в протидії з Мандрівцем. Навпаки, декан має право вважати, що закляття боягузтвом доречне й справедливе, що Солль до кінця днів своїх повинен носити на обличчі шрам… І нарешті, Егерт хотів би зізнатися, наскільки все-таки сильно, хоч і безнадійно, він розраховує на цю допомогу.

Він хотів би сказати все це, але язик наче приріс до піднебіння.

Луаян підійшов до столу, відкинув кришку масивного письмового приладу приладдя. Егерт бездумно вп’явся поглядом у вигадливої форми чорнильницю, пісочницю з мідною кулькою на кришці, купу різнокольорового пір’я й кілька складаних ножиків.

Декан посміхнувся.

— Я не випадково почав розмову про мага, позбавленого магічного дару. Можливо, Егерте, коли знатимете про його долю, то це чимось допоможе вам… А може, й ні. — Він витяг з купи пір’я одне, найдовше, любовно оглянув його й узявся за складаний ніж. — Півстоліття тому, Егерте, я був хлопчаком і жив у передгір’ях… І мати моя, і батько, і вся рідня загинули під час Чорного Мору, і найголовнішою людиною в моєму житті став мій учитель Орлан. Його будиночок тулився до скелі, наче ластів’яче гніздо… А я був у цьому гнізді пташеням. І ось якось увечері мій учитель подивився в Люстерко Вод… Бачте, Егерте… Маг, який досяг певного ступеня могутності, набравши воду з п’яти джерел і створивши заклинання, може побачити в цьому дзеркалі все, приховане від очей. Мій учитель подивився… і помер, у нього розірвалося серце. Я ніколи не дізнаюся, що або кого він тоді побачив. Я лишився один, мені було тринадцять, але, за звичаєм поховавши Орлана, я не поспішав шукати нового вчителя. Через деякий час я сам, уперше самотужки, створив Люстерко Вод. Довгий час воно було темним, і я впав у відчай, а коли поверхня води проясніла, я побачив… — декан відклав перо й узявся за нове, — побачив незнайому мені людину, яка стояла перед величезними, кутими залізом Дверима. Марення тривало кілька митей, але я встиг розгледіти іржавий засув, наполовину відсунутий… Ви, Егерте, колись чули про Двері Світобудови?

Він замовк і питально поглянув на Солля. Егерт вертівся в кріслі й здавався собі, як ніколи, дурним. Знизавши плечима, декан посміхнувся.

— Ви не розумієте, навіщо я розповідаю вам усе це? Можливо, і намарне, Егерте, може, й дарма. Але якщо ви хочете говорити із Мандрівцем… Адже ви все ще хочете з ним поговорити?

Ледь чутно скрипнули вхідні двері, Егерту цей звук здався оглушливим, наче залп. До кабінету ввійшла Торія.

Егерт втиснувся у своє крісло, а дівчина, призупинившись було, коли побачила батьківського відвідувача, ніби й нічого не сталося, наблизилася до столу й поставила на нього невелику тацю зі скибкою хліба й склянкою молока. Потім, переглянувшись із деканом, присіла на край столу, погойдуючи вузьконосим черевичком.

— Я добряче спантеличив пана Солля своїми історіями, — повідомив декан доньці. Торія кисло посміхнулася.

Луаян знову заговорив, звертаючись, очевидно, до Солля. Егерт тим часом не розумів ні слова, він тільки й чекав тієї слушної хвилини, коли можна буде, нарешті, встати й піти. Не дивлячись на Торію, Егерт шкірою відчував байдужі погляди, які вона час від часу кидала в його бік.

Минуло кілька хвилин, перш ніж у Солля знову відновилася здатність розуміти те, про що розповідав тим часом декан:

— …Це праця мого життя, Егерте, головна книга… Поки вона називається просто «Історія магів». Мабуть, ні в кого до мене не було унікальної можливості звести воєдино все, що ми знаємо про великих магів минулого. Багато хто з них канув у легенду, дехто жив зовсім недавно, хтось живе й тепер… Я був учнем Орлана — йому присвячено найбільший розділ — і особисто знав Ларта Леґіара… Вам ні про що не говорять ці імена, Соллю, але будь-хто з магів, навіть самий посередній, сповниться повагою, щойно зачувши їх…

Голова Егерта потроху наливалася свинцем. Кімната повільно, наче навколо осі, повернулася навколо Солля; нерухомим залишалося тільки бліде, як прекрасна алебастрова маска, обличчя Торії.

— Розумію, вам важко, Соллю… — Декан знову сидів у дерев’яному кріслі з підлокітниками, і, зустрівшись із ним очима, Егерт миттєво протверезів, ніби від крижаної ванни. Луаян дивився пильно, нанизуючи співрозмовника на погляд, як на голку. — Розумію… Але шлях випробувань не буває легким, Соллю. Ніхто не знає, чим завершиться ваш шлях, але я допоможу вам, чим зумію… Торіє, — м’яко звернувся він до доньки, — та книга, історія заклять, вона тут чи в бібліотеці?

Без жодного слова, Торія звичним рухом висмикнула з полички невелику книжку в шкіряній палітурці з мідними кутиками.

— «Про закляття»? — запитала буденно. — Візьми…

Декан обережно взяв книгу, долонею змахнув пил, дмухнув на сторінки, зганяючи останні порошини.

— Ось, Соллю… Я даю вам цю книгу з надією, що вона допоможе вам… глибше зрозуміти, усвідомити, що трапилося. Не поспішайте повертати — я даю її вам на досить тривалий строк…

— Дякую, — сказав Егерт якимсь не своїм, дерев’яним голосом.

* * *

«Хтось жив собі, і був він жадібний і жорстокий. Одного разу лютої морозної днини у дім його постукала жінка з немовлям, а він подумав: нащо жебрачка біля мого каміна? — і не впустив її. Була заметіль, і, замерзаючи з мертвою дитиною на руках, жінка промовила слово, жахне в людських вустах. І було того чоловіка заклято: ніколи більше не міг розвести він вогню. Крихітна іскорка чи пожарище, багаття чи трубка з тютюном — усілякий вогонь димів і згасав, варто лишень йому наблизитися; сам він холов і згасав, наче полум’я під зливою, та не міг зігрітися, і, вмираючи, шепотів: холодно…»

Солль мерзлякувато зіщулився, зітхнув і перегорнув сторінку.

Книга була стара, і кожна жовта сторінка містила розповідь про діяння незрозумілі та страшні. Солль стримував нервовий дрож та все одно читав, ніби очі його прикуті були до чорних, наче спини жуків, букв.

«Сталося так, що троє на дорозі зупинили подорожнього, але був він бідний, і вони не отримали здобичі. Тоді, спонукувані злобою, вони били його нещадно… Перед смертю той сказав їм: був я лагідний і добрий і не заподіяв зла вам, за що ж ви так вчинили зі мною? Заклинаю й проклинаю: хай не носить вас земля!

І подорожній умер. Щойно закрилися очі його, розверзалася земля під ногами розбійників.

Охоплені жахом, бігли вони, та щокроку твердь під ними розступалася усе більше і виступала за ноги, і ось уже по коліна в землі молили вони про помилування, але закляття прозвучало, і губи заклинаючого охололи назавжди. А земля не тримала розбійників, не бажала більше їх носити, і пішли вони по пояс, а потім і по груди, і волаючі роти навіки заткнула трава, і тільки чорні діри залишилися в землі, та й вони…»

Солль не дочитав, з невидимої площі донісся тужливий звук, голос Вежі ордена Лаш. Егерт зітхнув і перегорнув сторінку.

«Повз селище йшов чаклун — старезний і злий старигань. Спіткнувся він об камінь, що лежав при дорозі, упав і поламав свої старечі кості. Заволав чаклун і закляв камінь, відтоді люди не селяться поблизу цих місць. Тяжко стогне камінь, конає від мук, і сміливці, які підбиралися близько, бачили чорну кров, що по краплях стікає з тріщини…»

Егерт відсунув книгу. Уже кілька днів перед очами його низкою мелькали дивні й жахні історії, більшість людей розсудливих вважала б їх казкою — розсудливий, та не той, хто носить на обличчі косий шрам.

«Був собі чоловік, і женився він на прекрасній дівчині і любив її всією душею, але надто вродливою була молода дружина, й уві сні явилася йому картина її зради. Тоді, сповнений страху й гніву, сказав він слова, що перетворилися на закляття: най кожен другий мужчина, на кого лише раз спрямує вона свій ніжний, прихильний погляд, змарніє й умре тяжкою смертю!

Але молода дружина була йому вірна всією душею, і жодного разу не глянула вона з ніжністю на іншого чоловіка. І минали роки, і жили чоловік та жінка в достатку й щасті, і підростали діти їхні. Ось змужнів їхній первісток, перетворившись із хлопчика на юнака, і одного разу, осяяний першою любов’ю, прискакав він додому на світанку. Мати його, яка стояла на ґанку, глянула на сина, побачила сяючі очі його й широкі плечі, побачила гнучку силу й молоду запопадливість сина свого, і тоді погляд її сповнився гордості й любові.

І вибухнуло старе закляття, і, не розбираючи й не милуючи, звалилося на юнака, скільки не ридала мати його. І тоді, збожеволівши, видряпала вона очі свої, що убили сина самим тільки поглядом…»

На університетському подвір’ї полискувала під сонцем трава, що ховала в оксамитовій зелені полчища цюркотливих коників. Невидимі комахи блаженствували, виспівуючи гімни життя, час ледарювато перемахнув за полудень, теплий вітер приносив запахи землі й квітів, а перед Соллем лежала на старому столі байдужа, наче свідок, книга.

«У багатої й знатної пані була красуня-донька. Змовившись із мандрівним співаком, вона хотіла втекти з дому, щоб вийти за бурлаку заміж. Але витівка не вдалася. Розсекретивши наміри закоханої пари, стара мати розгнівалася надміру й, знаючи дещо в магії, сотворила закляття: нехай чоловік, який позбавить цноти її доньку, не відає щастя, не бачить світла й не пам’ятає свого імені!

Довго й гірко ридала дівчина, менестрель вирушив до далеких земель, і ніхто не мав наміру більше свататися до прекрасної й багатої нареченої. Але ось одного разу гордовитий, хоч і збіднілий пан виявив бажання взяти її за дружину. Нашвидку зіграли весілля, і першої шлюбної ночі молодий чоловік привів до дружини в ліжко грубого, похітливого конюха…

І сталося так, що наступного ж дня конюх осліп і не бачив більше світу, збожеволів і забув своє ім’я, зісох, аби ніколи не знати щастя. А молодий чоловік зажив зі своєю дружиною й отримав багате придане, але недовго тривав його шлюб, бо…»

До кімнати залетів джміль — смугаста пухнаста кулька. Покружляв під сірим зводом стелі, ударився об раму, упав на руді від часу сторінки, ображено заревів і вилетів у вікно. Солль потер кулаком втомлені повіки.

Навіщо деканові Луаяну знадобилося, щоб він прочитав усе це?

Споконвіку від заклять страждали й відчайдушні лиходії, й іноді ні в чому не винні люди. Таким Егерт співчував особливо. І він теж жертва закляття. Усі ці люди, які жили казна-коли, споріднені з ним спільним лихом. На шляху йому зустрівся Мандрівець і мимохідь, одним рухом шпаги скалічив його життя…

Раніше Соллю ніколи не доводилося так довго сидіти за книгою. Від незвичного заняття нила спина, сльозилися й боліли втомлені очі. Подумавши було про відпочинок, Егерт зітхнув і знову притяг до себе розкриту книгу.

«У домі самотньої вдови заховався втікач-бурлака — стражники, які служили князеві тих місць, переслідували його, а жінка пожаліла й сховала в льох. Та коли, люті й озброєні, явилися до неї переслідувачі, не витримала вдова, злякалася й виказала втікача… Стражники відразу його й повісили, але вже з петлею на шиї сказав він жінці: що ти вчинила! Невірна ти, нехай же до самісінької смерті ніхто не вірить тобі!

І вмер бурлака, і закопали його відразу під вікном у вдови. Відтоді люди відвернулися від нещасної, бо не вірили їй — ні словам, ні очам, ні голосу, ні вчинкам, не вірили доброті її й чесності, і мала славу вона злої відьми…

Але сталося так, що через селище проїжджав на чорному коні білий, як молоко, старий. Зайшов він у дім до зневіреної жінки й промовив: знаю, яке лихо трапилося в тебе. Знаю, що вже спокутувала ти мимовільну провину. Слухай же, і я розповім тобі, як зняти закляття!

Вислухала вона й, дочекавшись опівночі, вийшла на могилу, що поросла під її вікном кропивою й будяком, в одній руці глечик з водою несла, у другій — гострий кинджал, старцем залишений. Стала перед могилою, подивилася місяцю в обличчя й сказала мерцеві в землі: ось вода, а ось гостра сталь. Дам тобі напитися, зніми з мене чари!

На цім слові встромила вона кинджал у самісінький могильний горбок, глибоко встромила, аж по рукоять, потім полила водою із глечика й пішла в дім, а на другий ранок дивиться — на могилі росте дерево, молода вільха. І зрозуміла тоді жінка, що закляття знято, і зраділа, і зажила відтоді мирно й щасливо, а за деревом на могилі доглядала, наче за сином…»

Солль ледве відірвав очі від рівних байдужих рядків. «Закляття знято, закляття знято» — залунало скрізь: в шурхоті вітру, у трелях невідомої пташки, у чиїхось віддалених кроках гучними коридорами флігеля. Закляття знято.

Світле небо! Варто було дні й ночі горбатити спину над страшною книгою, щоб ось так, випадково, наткнутися на історію зі щасливим кінцем. Мудрий, тисячу разів мудрий декан Луаян. «Закляття знято»… ЗАКЛЯТТЯ МОЖЕ БУТИ ЗНЯТО.

З дурною посмішкою він дивився у вікно, дивився, як, приминаючи траву, гасає за метеликом кошлатий бродячий пес. Попереду в нього холодні ночі під мостами й злі стусани тисяч ніг, але зараз він шмигає, як щеня, забувши про все на світі, він щасливий.

«Щасливий», — подумалося Соллю. Похитуючись, наче п’яний, він підвівся з-за столу й піднявся на підвіконня.

Наближався вечір, теплий весняний вечір; над університетським двориком висів квадрат синього надвечірнього неба, і в ньому повільно, наче напоказ, кружляли голуби — залиті косими променями призахідного сонця, білі птахи здавалися рожевими, як фруктові льодяники. Соллю схотілося плакати й кричати що є сил — так, начебто вантаж закляття вже скинуто й ганебний шрам змитий з обличчя, наче кірка налиплого бруду. Не наважуючись заспівати, він обмежився тим, що широко й радісно посміхнувся бродячому псові на траві.

— Агов, Соллю! — здивовано пролунало в нього позаду.

Усе ще продовжуючи посміхатися, Егерт повернувся до дверей. На порозі з широко розплющеними очима стояв здивований Лис і теж посміхався — від вуха до вуха.

Повз увагу сина аптекаря не міг пройти надмірний інтерес декана Луаяна до вільного слухача Солля, що виявився в щедрому дозволі користуватися особистою декановою книгою. Уже кілька днів Лис знемагав від цікавості, але, звикнувши ставитися до декана з повагою й побоюванням, не наважувався без дозволу заглянути в книгу або прямо запитати в Егерта. Дивлячись, як той проводить цілісінькі дні й ночі над пожовклими й, певно, переповненими магії сторінками, Гаетан сповнився до Солля деякою повагою. Саме тому — а ще тому, що був просто хорошим хлопцем, він так зрадів зміні Егертового настрою і його згоді вийти, нарешті, в місто.

Біля парадного входу до університету Лис затримався, не в змозі відмовити собі в задоволенні поплескати по попі дерев’яну мавпу. Відполірована сотнями рук, вона лаково блищала. Набравшись духу, Солль і собі вчинив теж саме.

Цей фамільярний жест додав Егерту впевненості. Вечір був теплим, м’яким, сповненим запахів і звуків — не різких, як удень, а притлумених, розчинених в оксамитовому серпанку спадаючої темряви. Небо згасало, але до настання ночі було ще далеко. Егерт ішов, закинувши голову, відчуваючи вітер у волоссі й незвичне, геть-чисто забуте відчуття радісного спокою в усьому тілі.

Зустріли шумну групку студентів — Егерт упізнав знайомі обличчя, Гаетан же на самі лише рукостискання витратив мало не півгодини. Далі пішли разом, Солль намагався триматися ближче до Лиса й ретельно дотримувався охоронних ритуалів — стискав у кулак правицю, а лівою рукою тримався за ґудзик.

Для початку завернули в трактир — крихітний, з єдиним високим столиком у центрі, з підвішеною до стелі кліткою з товстим флегматичним кроликом. Заклад чомусь називався «У зайця», і веселі студенти вихлебтали кожен по склянці вина — кисле, з погляду гурмана Солля, пійло принесло йому набагато більше задоволення, аніж усі вишукані вина, випиті ним дотепер.

Радісною юрбою висипали на вулицю. Злегка захмелілий, Егерт розслабився настільки, що забув про захисні ритуали. Лис прямував попереду як провідник і поводир. У якомусь провулку виловлено було двійко шустрих дівчат, і компанія рушила далі під їхній нескінченний вереск і дзвінкий регіт.

Наступний на шляху трактир називався просто «Будьмо», і в ньому затрималися довше. Егерт відчував, як, розливаючись, вино капає за комір. Обидва дівчиська, безпомилково видивившись у юрбі студіозусів найвищого й вродливого, вертілися навколо Солля, як жваві рибинки довкола насадженого на гачок хробака.

Рушили далі. Помітивши у віконці першого поверху вогник, Лис із несподіваною для щуплого тіла силою підхопив першу-ліпшу дівчину на руки й, спритно закинув їй на спину пишну спідницю й приклеїв місцем, що оголилося, до шибки. Дикий крик, що послідував за цим з кімнати, викликав у студентів напад реготу, від якого очі вилазили на чоло й лопали животи. Підхопивши дівчиська під пахву, Лис повів свою компанію геть, не чекаючи, поки на вулицю вискочить злючий мешканець постраждалого будинку.

Жарт усім сподобався, і, хапаючи по черзі то одне, то друге дівча, Лис за допомогою товаришів повторював його знову й знову. Один раз довелося рятуватися втечею, бо хазяїн надумав спустити собаку. Ці хвилини були найнеприємніші для Солля — звичний страх відгукнувся холодом у животі й слабістю в ногах, але погоня незабаром відстала, і Лис так кумедно передражнив пса, який безславно потерпів фіаско, що Егерт майже цілком перестав боятися.

Трактир «Мила фантазія» не був удостоєний візиту — Егерту здалося, що веселу компанію збентежили сірі фігури, потопаючі у плащах з каптурами, які мирно сиділи в кутку. Служителів Лаш було двоє чи троє — однак студенти, не змовляючись, відразу вийшли геть. Солль поспішив слідом за всіма, трохи шкодуючи, — і дарма, — наступний трактир, «Одноока муха», виявився неперевершеним.

Заклад цей слугував місцем зібрань не одного покоління студентів. Ніби наслідучи Велику Актову залу, уздовж усього чималого приміщення тяглися лави й довгі столи, а в кутку було влаштовано якусь подобу кафедри. Притулившись, як завжди, на краю лави, Егерт здивовано вслуховувався в нескінченні куплети сороміцьких пісень — і Лис, і всі решта знали їх безліч. То червоніючи, наче дівчина, то прискаючи зо сміху, Солль, нарешті, пристосувався підспівувати приспів: «Ой-йой-йой, не кажи, любко, не розказувай! Та й того, що під сорочкою, не показувай!»

Поверталися в цілковитій темряві — Егерт тримав Лиса за рукав, щоб не заблукати. Обоє були добряче п’яні. Ввалившись у кімнату, Лис насамперед зажадав запалити вогонь, потім впустив на підлогу пряжку від плаща, сів на постіль і втомлено оголосив, що життя його сухе й шорстке, як собачий язик. Співчуваючи приятелеві й прагнучи зробити йому послугу, Солль у пошуках загубленої пряжки став навколішки, стиснувши в зубах свічку, а коли заглянув під своє ліжко, то помітив запилений предмет, що темнів біля самої стіни.

— Агов! — п’яним голосом поцікавився Лис. — Ти нащо під ліжком живеш, га?

Егерт випрямився — у його руках була книга.

— Ну й добре… — розслаблено погодився Лис, стягуючи черевика. — Це, певно, того хлопця, який до тебе тут жив… Пряжки немає?

Солль поставив свічу на стіл, поклав поруч свою знахідку, стер долонею шар пилу й розгорнув склеєні сторінки.

Це була, очевидно, історія битв і полководців. Погортавши кілька сторінок, Егерт натрапив на щільний паперовий чотирикутник. Один його бік був чистий, з однією тільки чорнильною плямою в куті куточку, а другий…

Солль кілька секунд дивився на малюнок і раптом протверезів, наче втрапив у ополонку. З малюнка на Егерта дивилася Торія.

Разюча схожість — художник, невмілий, видно, і недосвідчений, але, безумовно, талановитий, примудрився піймати головне, передати навіть вираз очей — ту спокійну доброзичливість, з якою Торія глянула на Егерта в першу їхню зустріч. Бездоганно точно розташовані були родимки на шиї, і зухвало вигинались вії, а м’які губи ось-ось мали посміхнутися…

Лис гикнув, скидаючи на підлогу другий черевик.

— Ну що там, га?

Заледве відірвавши погляд, Солль перевернув малюнок, накрив його долонею, ніби це його таємниця, і Лис не повинен знати…

Спохопившись, повернувся до книги, відкрив першу сторінку в пошуках підпису власника.

Тільки дві букви: «Д.Д.»

Солль спалахнув.

— Гаетане, — запитав він пошепки, намагаючись говорити спокійно, — хто тут жив до мене?

Лис помовчав. Витягся на ліжку.

— Кажу ж, хлопець один жив… Хороший хлопець, Дінаром його звали. Я, щоправда, як слід зійтися з ним не встиг — виїхав він. І його десь там убили…

— Хто вбив? — мимоволі запитав Солль.

— А я звідки знаю? — фиркнув Лис. — Якийсь мерзотник убив, я не знаю, де і як… Слухай, не стій стовпом, гаси-но свічку.

Егерт дмухнув на свічу й кілька хвилин нерухомо стояв у темряві.

— Скажу тобі чесно, — сонно промурмотів Лис, — що був він дійсно хорошим хлопцем, а інакше Торія… ну, Торія, деканова дочка… заміж за нього не зібралася б. А вона, подейкують, таки зібралася й весілля призначили… Ось…

— Він тут жив? — прошепотів Егерт неслухняними вустами. — Тут, у цій кімнаті? І спав на цьому ліжку?

Лис завовтузився, влаштовуючись зручніше.

— Та ти не бійся… Привид його не з’явиться… Не такий він хлопець, щоб своїх же братів-студентів ночами лякати, хороший, кажу, хлопець був… Спи…

Лис ще щось бурмотів — але слів годі було розібрати, і незабаром бурмотіння перетворилося на розмірене сопіння.

Пересиливши себе, Егерт роздягнувся й заліз під ковдру з головою. Так і провів усю ніч, зажмуривши в темряві очі й заткнувши вуха серед цілковитої тиші.

* * *

Щоранку, прокидаючись, Дінар Дарран бачив над собою цю склепінну стелю з двома тріщинками в кутку. Малюнок тріщинок нагадував широко розплющене око, щоранку Егерту спадало на думку це порівняння. Та, може, Дінару бачилося щось інше?

Щоранку Дінар знімав свій плащ зі стертого гака, убитого в стіну над ліжком, а коли б він надумав виглянути у вікно, перед його поглядом постала б та ж сама картина, якою не раз і не два розважав себе Солль: університетське подвір’я із зеленими клумбами в центрі, глуха стіна праворуч і ряд вузеньких віконець ліворуч, а навпроти — велична кам’яна спина головного корпусу з двома круглими балконами… Зараз на одному з них статечний служитель витрушував пил зі стародавньої географічної карти, вишитої шовком на оксамиті, пил розлітався по всьму дворику.

Убитий Соллем юнак жив у маленькій кімнаті, щодня ходив на лекції, читав книгу про історію битв і полководців, хоча сам зброї не носив і не відчував у цьому потреби. Торія, тоді ще спокійна й весела, а не замкнута й відчужена, як тепер, охоче бачилася з ним щодня. Захоплені розмовою, для якої у них було безліч тем, вони годинами просиджували в бібліотеці, чи в залі, чи в будь-якій з підсобних кімнаток. Часом Дінар запрошував Торію до себе, і тоді вона звично сідала на край столу й погойдувала ногою у вузьконосому черевичку…

А потім вони домовилися про весілля. Напевно, Дінару було боязко постати перед деканом у ролі претендента на руку доньки; мабуть, декан був до нього прихильний, і тоді щасливі наречений і наречена вирушили в дорогу… У весільну подорож? У наукову експедицію? Що вони там шукали? Якісь рукописи… Що б там не було, метою мандрівників став Каваррен, де з купкою приятелів у трактирі сидів Егерт Солль…

Незбагненна воля декана Луаяна. Зовсім не випадково спорожніле ліжко Дінара дісталося тепер його вбивці… А книга з портретом? Скільки днів пролежала вона в темному кутку під ліжком, чекаючи, поки Егерт візьме її в руки?

Уранці, коли кроки Лиса приєдналися до бадьорого тупотіння решти студентів, які поспішали до зали, Егерт скинув нарешті з голови ковдру і встав.

Нили кістки після безсонної ночі, книга була тут, під подушкою, і серед білого дня Егерт насмілився знову глянути на портрет.

Ніколи в житті жива Торія не дивилася на Солля так, як зараз із малюнка. Імовірно, так вона дивилася тільки на Дінара, і тоді він, щедрий, як всі закохані, вирішив відобразити цей погляд на папері, поділитися зі світом своєю радістю… А може, ні. Може, малюнок зовсім не був призначений для чужих очей, і Солль вчиняє злочин, розглядаючи його хвилина за хвилиною…

Доклавши зусиль, він відвернувся і втупився в надщерблений край столу. Тяжке відчуття, що народилося в ньому вночі, посилювалося й переростало в тугу.

Егерт майже не пам’ятав обличчя Динара, він узагалі не дивився на нього. У його пам’яті залишилися простий темний одяг, тремтячий голос та безпомічне фехтування чужою шпагою. Коли б Солля запитали зараз, якого кольору були Дінарові очі, а якого — волосся, не сказав би. Не згадає.

Про що думав незнайомий юнак, торкаючись паперу кінчиком олівця? Чи малював по пам’яті, чи Торія сиділа перед ним, посміюючись від незручності, що так раптово виникла? Нащо було цим двом з’явитися в Каваррені, яка лиха доля вказувала їм шлях, яка лиха доля направила руку Егерта, він же не хотів…

«Я не хотів», — сказав Солль сам собі, але важке відчуття не полишало його, на душі ніби шкребли іржаві залізні пазурі. Намагаючись пригадати обличчя Дінара, він надто яскраво уявив його сидячим біля столу в цій самій кімнаті і тепер боявся озирнутися, аби не зустрітися з ним очима.

«Я не хотів», — сказав Егерт уявному Дінару. — Я не хотів тебе вбивати, ти сам наштрикнувся на мою шпагу… Хіба я вбивця?!

Дінар мовчав. Іржаві пазурі стиснулися.

Він здригнувся. Перегорнув сторінку, ховаючи під нею портрет Торії, втупився в чорні смуги рядків. Кілька разів механічно пробіг очима той самий уривок і раптом усвідомив його зміст: «Вважається, що захисник воїнів Харс був реальною особою й ще споконвіку прославився люттю й жорстокістю… Розповідають, що він добивав поранених — як безнадійних, так і тих, кого можна було вилікувати, і робив це не з милосердя, а з чисто практичних міркувань: поранений — тягар для всіх, легше закопати його, ніж…»

Дінара закопали під гладкою, без прикрас плитою. Шпага проштрикнула його наскрізь. Останнє, що він бачив у житті, було обличчя його вбивці. Чи встиг він подумати про Торію? Як довго тяглися для нього останні секунди життя?

Цвинтар біля міської стіни Каваррена… Втомлені птахи на надгробках… І той напис на чиїйсь могилі: «Знову полечу».

Іржаві пазурі стиснулися в кулак, і на Егерта нестерпною вагою навалилося усвідомлення непоправного. Ще ніколи він так гостро не усвідомлював, що живе у світі, сповненому смерті, розсіченому гранню між усім, що можна виправити й абсолютно необоротним: хоч як сходь горем, а не повернути…

…Насилу отямившись, Солль побачив, що стискає в руках портрет. Аркуш з малюнком виявився прим’ятим, і Егерт довго розгладжував його на столі, кусав губи й думав, що ж тепер робити. Чи знає Торія про малюнок? Може, вона шукала його й страждала, не знайшовши, а може, забула, приголомшена нещастям, а може, вона ніколи не бачила портрета, Дінар намалював його у пориві натхнення, а потім втратив.

Він уклав малюнок у книгу, потім не втримався і знову глянув — востаннє, бо хоч не хоч, а книгу треба віддати деканові… Можливо, це пастка, тоді найліпше покласти знахідку на попереднє місце. А раптом для Торії це важливо? Малюнок належить їй, Солль передасть його деканові, а той уже сам вирішить, коли і як показати його Торії…

Він визначився з рішенням, і йому полегшало. Тоді, стискаючи книгу, юнак підійшов до дверей з наміром піти до декана, повернувся. Хвилину посидів біля столу, потім сховав темну палітурку під пахву, зціпив зуби й вийшов у коридор.

Шлях його виявився довгим і важким — уже ступивши на нього, Солль усвідомив усе безумство своєї витівки. Він явиться до декана, віддасть книгу й зізнається тим самим, що бачив малюнок. Чий саме? Загиблого нареченого Торії, жертви його власної безсердечності…

Двічі він повертав назад, студенти, які стрілися на шляху, здивовано косували на нього. Стискаючи змертвілими пальцями книгу, Солль, нарешті, зупинився біля дверей кабінету, і зібрався було кинутися навтьоки, тому що здійснити задумане видавалося йому рівнозначним визнанню власної підлості.

Він усім серцем прагнув, щоб декан цієї миті опинився де завгодно, але не в кабінеті, серце його похололо, коли знайомий голос відгукнувся на його вітання:

— Егерте? Будь ласка, заходьте…

Тьмяно поблискувало сталеве крило, у цілковитій тиші дивилися на гостя стелажі й полиці. Декан відклав убік роботу й підвівся назустріч Соллю. Егерт не витримав його погляду й потупив очі.

— Я прийшов… віддати…

— Ви вже прочитали? — здивувався декан. Солль уривчасто зітхнув, перш ніж заговорити знову:

— Це… не та книга. Це я… знайшов…

І, не в змозі вичавити більше ні слова, він простягнув деканові злощасний томик.

Чи то Соллева рука здригнулася, чи то Луаян забарився, беручи до рук книгу, але, стрепенувшись, ніби жива, вона сплеснула сторінками й мало не впала на підлогу. Вирвавшись на волю, самотній білий листок описав у повітрі коло й улігся до ніг Егерта, намальована Торія все ще була готова посміхнутися.

Минула секунда — декан не ворухнувся. Егерт повільно нахилився й підняв портрет, пересилюючи себе, простяг його деканові, та інша рука вихопила його з такою силою, що папір розірвався.

Солль підвів погляд — просто перед ним, здригаючись від гніву, бліда-блідісінька, стояла Торія. Егерт відсахнувся від цього, сповненого ненависті погляду, що спопеляв і пронизував наскрізь.

Може, вона хотіла сказати, що Солль вчинив блюзнірство, що малюнок Дінара тепер забруднено руками його вбивці, що, доторкнувшись до речі, яка колись належала її нареченому, Егерт перетнув усі мислимі межі цинізму — можливо, вона хотіла це сказати, але миттєвий спалах гніву відібрав у неї мову. Весь біль і все обурення, до часу тамовані в ній, вирвалися тепер назовні, а людина, заплямована кров’ю Дінара, опоганила своєю присутністю не тільки стіни університету, а й саму пам’ять про її загиблого коханого.

Не зводячи з Егерта нищівного погляду, Торія простягнула руку й взяла, ні, вихопила в батька Дінарову книгу, набрала в груди повітря, щоб щось сказати, але замість цього раптом боляче вдарила Егерта книгою по обличчю.

Голова Солля гойднулася. Вклавши в удар усе своє обурення, Торія знову набула здатності говорити, і одночасно з наступним ударом хлинули слова:

— Мерзотнику! Не смій!

Навряд чи Торія сама розуміла цієї миті, що саме не смів робити Егерт. Повністю втративши над собою контроль, вона несамовито хльоскала книгою по лицю зі шрамом:

— Не смій! Негіднику! Геть!

З очей її струмками котилися розпачливі, злі сльози.

— Торіє!!

Декан Луаян вхопив доньку за руки, вона відбивалася недовго — її зсудомили істеричні ридання, і, опустившись навколішки, вона вичавила крізь поривчасті схлипування:

— Ненавиджу… Не…на… виджу…

Егерт стояв, не в змозі зробити й кроку. По губах і підборіддю розтікалася кров з розбитого носа.

* * *

Він сидів на краю каналу й споглядав горбатий місток знизу — замшілі камені зі зблисками води на них, добротна кладка, основа поруччя, тупотіння ніг, грюкання коліс, чоботи, черевики, босі ступні, зсірілі від пилу, і знову колеса, копита, черевики…

Час від часу він занурював у воду заплямований носовик та заново прикладав його до обличчя. Кров, що вже було спинилася, полилася знову, і вигляд її змушував Егерта мимоволі здригатися.

Він дивився на гладку поверхню застояної води й пригадував, як плакала Торія.

Ніколи досі він не бачив її сліз. Навіть коли загинув Дінар, навіть на похороні… Втім, Солль же не був на похороні. Він знає про це з чужих слів.

Вона не з тих, хто плаче при свідках. Видно, надто вже нестерпним був її біль — і заподіяв його Егерт, який вочевидь і народжений на світ для того лишень, аби приносити Торії страждання. Небо, та він би із задоволенням позбавив світ власної присутності, тільки не знає як. Мандрівець не зоставив йому лазівки… Мандрівець.

Егерт відкинув геть хустинку, що більше схожа була тепер на брудну ганчірку. Йому доведеться повернутися до університету. Йому необхідно зустрітися з давнім постояльцем «Шляхетного меча». Йому слід переконати невідомого й страшного чоловіка, вблагати його, якщо знадобиться, навколішки стати — нехай зніме закляття, інакше Егерт збожеволіє…

Насилу піднявшись, він вибрався на міст. Сахнувся від карети, що проїжджала повз мимо, повільно рушив знайомою вже вулицею, намагаючись не виходити на її середину й постійно озираючись — чи немає небезпеки. На лиці його, як і раніше, палали сліди від ударів.

Перетинаючи площу, де височіла на постаменті кам’яна примара Лаш, Егерт старанно обійшов групку мовчазних людей у таких самісіньких, як у примари, плащах. На якусь секунду привиділися йому пильні погляди з-під спущених каптурів, але тієї ж миті сірі фігури повернулися й рушили геть.

Над входом у парфумерну крамницю пишніла величезна ганчіркова троянда — емблема цеху. Голівка шляхетної квітки, що скидалася радше на капустину, мляво звішувалась із мідного шпичастого стебла. У широких вікнах, наче солдати на варті, шеренгами завмерли баночки й флакончики, в Егерта запаморочилося в голові від густого солодкого запаху, що линув з розчинених дверей. Він поспіхом проминув крамницю і завмер. Дивне, незнайоме відчуття владно звеліло йому зупинитися.

У крамниці, у духмяних її надрах, розбиваючись на друзки, з дзенькотом упав важкий предмет, відразу після цього тонко скрикнув дитячий голос і залунала лайка, а потім, обтираючи заляпаний чимось рукав, з дверей виплив довготелесий пан із гидливим виразом обличчя — певно, покупець. Ще за мить і сам хазяїн крамниці — Егерт упізнав його за тією-таки неодмінною трояндою, витатуйованою на зовнішньому боці руки, — за вухо висмикнув на поріг хлопчака років дванадцяти, учня.

Такі сценки не були дивиною в торговельних, а особливо майстрових кварталах — з десяток разів на день тут когось шмагали, і перехожі не звертали особливої уваги на крики покараних, даючи змогу виховному процесу рухатися своїм звичаєм. Видно, хлопчисько-учень завинив серйозно, хазяїн був не на жарт розгніваний. Егерт з відстані п’яти кроків бачив, як нервово стискається рука з ременем і троянда-татуювання від цього ледь помітно ворушить червоними пелюстками.

Хлопчисько був надійно затиснутий між могутніми коліньми хазяїна. Солль бачив маленьке, налите кров’ю вухо під жмуттям солом’яного волосся, кругле перелякане око й з другого боку — рожевий простір між стягнутими штаньми й задертою льолею. Хлопчак покірно чекав на покарання, Егерту раптом стало зле, тужливо, нудно.

Хазяїн ударив, і Солля вкрило хвилею болю.

Він стояв за п’ять кроків, і незбагненним чином біль чужого хлопчиська навалилася на нього з такою силою, начебто сам він був без шкіри, оббілований, ніби туша під ножем м’ясника. До відчуття болю додалося й інше відчуття, анітрохи не ліпше, Егерт зрозумів раптом, що хазяїнові подобається лупити, він дає вихід накопиченому роздратуванню, йому однаково зараз, кого бити аби сильніше, аби відтягнутися, потішити зголоднілу душу. Егерт не встиг усвідомити, як саме відкрилося у ньому те болісне шосте відчуття, і здивуватися: його знудило просто на бруківку. Хтось поряд лайнувся, удари все ще сипалися, і Солль зрозумів, що зараз зомліє.

Він біг, не розбираючи дороги. Потім ішов, потім брів, ледве переставляючи ноги. У кожному віконці, у кожному підворітті, на кожній вуличці стояв біль — він заповнював усе навколо вщерть, наче вода в переповненому колодязі.

Це були тільки відгомони — сильні й слабкі, гострі й притуплені; хтось плакав, хтось зносив удари, а хтось їх завдавав, ще хтось мучився від бажання вдарити, та не знав кого… З одного вікна на Егерта ніби дихнуло смородом — людина, яка ховалася в темряві кімнати, прагнула ґвалтувати й хотіла цього так несамовито, що Солль, як не важко було тягти ноги, кинувся навтьоки, в іншому вікні жив розпач — безпросвітний, що тяг у петлю, Егерт застогнав і надав ходи. У трактирі билися — у Егерта мороз пробіг поза шкірою від чужого азарту, темного, сліпого азарту важких кулаків.

Місто нависало над Соллем, як смердюча скиба новочеркаського сиру, поцяткованого дірами вікон і підворіть. Зусібіч хвилями накочувалось насильство — Егерт відчував його шкірою, іноді йому здавалося, що він бачить його клоччясті згустки, що тремтіли, наче холодець. Насильство перепліталося з болем, біль вимагав насильства, часом у Егертововій голові паморочилось, і отруєна свідомість відмовлялася служити.

До університету Солля вивела інтуїція чи диво. Біля входу його окликнув і, не отримавши відповіді, нагнав здивований Лис.

— Агов, Соллю!.. Та тобі, схоже, морду набили?

Шкодливі очі кольору меду співчутливо закліпали — Лисові, певно, не раз і не двічі випадало отримувати схожі травми. Дивлячись у його кругле хлопчаче обличчя, Егерт зрозумів раптом, що Лис дійсно співпереживає і співчуття це абсолютно щире, без тіні позірства.

— Нічого, братику… — Гаетан посміхнувся ширше. — Морда — вона ж не тарілка, раз розіб’ють — надалі тільки жорсткішою буде…

Будинок університету видавався острівцем непорушного спокою серед моря зла. Знесилений Солль притулився до стіни й слабо посміхнувся.

* * *

Порцелянові кульки, що зісковзнули з низки розірваного намиста, розкотились по всьому столі декана Луаяна. Більшість їх загубилася серед паперів, а кілька кольорових горошин, зірвавшись з краю стільниці, застрягли тепер у щілинах кам’яної підлоги. Повільно, бездумно, з методичністю, гідною набагато кращого застосування, він збирав їх одну за другою на долоню, і через секунду з його руки незграбно злетів хрущ.

Важкі жуки здіймалися під стелю, вилітали у відчинене вікно й знову поверталися. Торія мовчала, забившись у куток, і скуйовджене волосся закривало їй обличчя.

— Каяття впливає благотворно, — зітхнувши, зазначив декан, випускаючи під стелю наступну комаху, — лише до певної міри. Навіть у найглибшого озера обов’язково є дно… Інакше де б спаровувалися раки?

Торія мовчала.

— Коли тобі було десять років, — Луаян почухав кінчик носа, — ти затіяла бійку із сільськими хлопчаками… Мати одного з них потім приходила до мене скаржитися — ти вибила йому два зуби… Чи три, ти не пам’ятаєш?

Торія так і не підвела голови.

— А потім, — декан повчально звів палець, — він бігав до нас щодня, кликав тебе то на риболовлю, то в ліс, то ще кудись… Пам’ятаєш?

Донька прошепотіла крізь завісу волосся:

— Тобі легко… говорити… А Дінар…

І вона замовкла, щоб знову не заплакати. Стара книга й забутий малюнок розбурхали давнє, вже притуплене горе, і тепер Торія заново переживала свою втрату.

Важкий жук врізався в полицю, хряпнувся на підлогу, полежав без руху й з діловим гудінням злетів знову.

— Ти ж знаєш моє ставлення до Дінара, — тихо сказав декан. — Я звик вважати його своїм сином… Та так воно й було. Повір, я й зараз гірко жалкую про ваше з ним життя, якому так і не судилося початися, про ненаписані книги й ненароджених дітей… Він був славним юнаком, добрим і талановитим, загибель його безглузда, несправедлива… Але тепер уяви собі, адже Солль… Знаю, тобі неприємно чути навіть його ім’я, але подумай, він міг сховати цю книгу, викинути, віддати кухарці на розпал, продати, зрештою… Але він вирішив повернути її… мені, а через мене — тобі. Розумієш, якої мужності вимагало це його рішення?

— Мужності? — голос Торії крижанів уже не від сліз, а від презирства. — Мужність — і теперішній Солль? Це безглуздо, як…

— Як танець медузи на барабані, — незворушно продовжив декан.

Торія замовкла, здивована.

Декан задумливо стежив за хороводом комах під стелею, нерозбірливо бурмочучи під ніс слова старої дитячої пісеньки:

— «Медуза станцює нам на барабані… А кріт добуде устриць на обід…» — Рука його різко опустилася на стільницю, ніби намагалася впіймати муху. — Так, і тут ти права… Але якщо ми сьогодні згадали про Дінара… Я, чесно кажучи, не думаю, що в подібній ситуації він би так упивався своєю ненавистю… Не можу собі уявити. А ти?

Торія сіпнулася.

— Заборонений прийом, батьку!

Декан знову зітхнув і похитав головою, ніби прагнув сказати доньці: а як ще тебе переконати? Торія підхопилася, відкинувши волосся за спину, і заплакані очі її зустрілися зі спокійними очима декана.

— Заборонений прийом! Дінар помер, він у землі… І ніхто, крім мене, не має права розмірковувати, вчинив би він так чи інакше! Дінар — мій… І пам’ять про нього — моя… А цей… Солль… посмів… Він убивця, навіщо ти йому дозволяєш… Бачити не хочу, думати про нього не можу, чути про нього не бажаю… Як він міг… Торкнутися… Дивитися… А ти…

Торія схлипнула й затихла. Хрущі кружляли під стелею в строгому порядку. Декан зітхнув і важко підвівся з-за столу.

Торія здалася його рукам зовсім маленькою, тремтячою й вогкою, як бродяче кошеня. Він обійняв її нерішуче, наче боявся скривдити, — адже вона давно вже не дитина. Дівчина на секунду завмерла, а тоді заридала просто в чорну хламиду.

Хвилина минала за хвилиною, виплакавшись, Торія заспокоїлася й трішки засоромилася. Відсторонилася й сказала в підлогу:

— Тобі видніше… Але мені здається, ти ще пошкодуєш про Солля, батьку. Він був мужнім покидьком, тепер він покидьок боягузливий… Це аж ніяк не ліпше, це гірше, батьку… Місце йому… не тут… а… хіба серед служителів Лаш!

Декан скривився. Провів пальцем по книжкових корінцях, ніжно почухав той, що був вкритий вовною. Запитав стиха, не обертаючись:

— Я оце все думаю… Чому Мандрівець так вчинив із ним? Навіщо? Чи йому не все одно — на одного бурлаку більше, на одного бретера менше…

Торія тяжко зітхнула.

— Знаєш… Не нам судити, чому Мандрівець зробив саме так, а не інак… Я думаю, вчинив він правильно… Коли б мені довелося зустріти його — потисла б руку, клянуся.

— Ну це будь ласка, — кивнув декан, — руку можна, чому б і ні… Тільки не бійся.

Торія кисло посміхнулася.

— Ото ж бо… — продовжував Луаян без усякого переходу. — Певний час я гаряче мріяв зустрітися з Мандрівцем, і щасливий тепер, що зустріч не відбулася. Хтозна, чи той він, ким я його вважаю…

Опустивши плечі, Торія втомлено рушила до дверей. На порозі обернулася, ніби збиралася щось сказати, але промовчала.

Луаян у задумі підвів очі. Хрущі намистинками зринули зі стелі й розкотилися по кам’яній підлозі.

* * *

Минуло кілька днів, і жодної хвилини Солля не полишали напружені, плутані роздуми. Лис ненадовго поїхав до батьків у передмістя, і Егерт, який став тепер повноправним хазяїном кімнати, то насолоджувався самотністю, то від неї ж і страждав.

Нове відчуття, що відкрилося в ньому, — болісна здатність шкірою відчувати насильство — до часу притупилося, сховалося, як жало в бджолиному череві. Егерт радів перепочинкові, хоча твердо знав, що непроста здатність не зникла назавжди й ще виявить себе.

Особливо тяжкими були години, присвячені думкам про Торію. Солль гнав їх геть, але вони поверталися, грузькі, як розмита глина, і такі ж невизначені. Стомлений боротьбою, він брав у руки книгу про закляття й сідав до вікна.

«…I заклятий був той колодязь, і прогіркнула в ньому вода, і кажуть, що в скреготі корби його відважний розчує стогони й скарги…»

«…І впало закляття на замок, і відтоді щаблі його крутих сходів ведуть у безодню, і чудовиська оселилися у вежах, а хто подивиться зі стін його — побачить навколо сморідне попелище, а хто пройде залами його — не повернеться більше до людей…»

Одного дня самотність Солля стала настільки нестерпною, що пересилила страх. Не маючи сил на зустріч з деканом і не бажаючи спілкуватися з товаришами-студентами, замучений роздумами й гнаний тугою, Егерт наважився вибратися до міста.

Він брів, втягши голову в плечі, боязко прислухаючись до своїх відчуттів. Збігала хвилина за хвилиною, місто неспішно торгувало, працювало й розважалося, але хвилі його пристрастей наздоганяли Егерта рідко й ледве вловимо. Можливо, ці далекі відгомони були плодом Соллевої фантазії, та як би там не сталося, а Егерт, злегка заспокоївшись, купив собі кремове тістечко на паличці й з’їв його з чималим задоволенням.

Механічно облизуючи давно спорожнілу паличку, Солль постояв на горбатому містку, привалившись до поруччя. Йому з дитинства подобалося дивитися на воду. Зараз, стежачи очима за повільно потопаючою ганчіркою, він пригадав міст за міськими воротами Каваррена, каламутну весняну Каву й незнайомця зі світлими прозорими очами, який, імовірно, вже тоді вирішив за Егерта всю його подальшу долю…

Намагаючись позбутися спогаду, він труснув головою і, неохоче відірвавшись від поруччя, рушив назад, до університету.

У маленькому, безлюдному цієї години провулку сидів жебрак — земля навколо застелена була полами його просторого, майже цілком зотлілого плаща, а із широкого рваного рукава нерухомо стирчала суха й чорна, як мертва гілка, протягнена долоня. Жебрак сидів не рухаючись, наче виродлива статуя, і тільки вітер смикав сиве волосся, що повністю закривало обличчя.

Незрозуміло було, від кого й коли жебрак розраховував отримати милостиню — навколо не було ні душі, а глухі стіни — без вікон, і протягнена долоня його звернена була хіба до кількох бродячих собак, що безсоромно спаровували у самому центрі вулички. Зусилля жебрака від самого початку були марні, однак він сидів так само нерухомо, наче висічений з каменю.

Соллю доводилося тисячі разів проходити повз жебраків, минати їх, не дивлячись і не затримуючись, однак старий на пустельній вуличці із протягненою у простір долонею чимось зачепив його серце: може, смиренним терпінням, а може, самою своєю приреченістю. Руки Солля самі собою потяглися до гаманця — серед усього його достатку були дві золоті монетки, з десяток срібних і з десяток мідних. Егерт вибрав мідний гріш і, долаючи боязкість, зробив крок до старого з наміром вкинути в чорну суху долоню.

Жебрак поворухнувся, у нетрях сивого волосся спалахнули два ока, і вулицею прокотилося зненацька голосне, пронизливе:

— Спа-си-си-бі…

Тієї ж секунди суха рука вхопила Солля за зап’ястя, та з такою силою, що Егерт мимоволі скрикнув.

Звідкілясь із підворіття виринув, як примара, здоровенний молодчик із червоним, діловитим обличчям м’ясника. Жебрак із незвичайною спритністю пробігся вільною рукою по Егертовому одязі, вп’явся в гаманець і зірвав його з пояса — схоже, старий був далеко не таким старим, як здавалося. Гаманець із дзенькотом перелетів до рук його компаньйона, і тільки тоді Егерт, який заціпенів від страху, у паніці спробував вирватися.

— Ша-ша-ша… — у руках молодчика невідомим чином опинився широкий іржавий ніж. — Тихо, ша-ша-ша…

Та Егерт і не міг кричати — горло його пересохло, а в груди, перехоплені спазмом, не потрапляло повітря. Молодчик спритно накинув йому на шию мотузку, водночас заламуючи назад руки, — навіть дитині зрозуміло, що в місті пограбованого краще задушити, щоб при нагоді не впізнав. Солль запручався, але дуже слабко, паралізований страхом.

Мотузка на шиї сіпнулася, збоку залунали тупіт ніг і різке: «Стояти!» Голову Солля пригнули до землі, потім він раптово відчув волю, рвонувся, випрямився. Жебрак, за яким тягся зотлілий плащ, і його спільник бігцем віддалялися вулицею, і тупіт кутих каблуків рвався між понурих стін. Ось вони зникли за рогом, і тупанина зазвучала глухіше, аж поки, нарешті, не стихла зовсім.

За два кроки на бруківці валялися мотузка й нещасний Егертів гаманець. Солль стояв, не в змозі ступити й кроку. Чиясь рука підняла гаманець з каміння й простягнула власникові.

— Це ваш, чи не так?

Перед Соллем стояв невисокий, досить молодий чоловік у сірому плащі з каптуром. Егерт мимоволі здригнувся, впізнавши вбрання братства Лаш. Ледь посміхнувшись, служитель священної примари відкинув із чола каптур.

Тепер, коли обличчя незнайомця повністю відкрилося, у вигляді його не залишилося нічого лиховірного або жахаючого. Це був простий перехожий, і його очі, сіро-блакитні, як і в Егерта, дивилися співчутливо.

— Це дуже небезпечно… З повним гаманцем не можна забредати в безлюдні провулки, які ж ви, молоді, необережні…

Перехожий сказав «ви, молоді», хоча сам був старший за Солля не більш ніж на кілька років.

— Вони… пішли? — запитав Егерт, наче не йняв віри власним очам.

Перехожий посміхнувся.

— Я налякав їх… Міські розбійники підступні й боягузливі, а я, як бачите, — він доторкнувся до каптура, — маю деякий авторитет…

Проживши кілька місяців у місті, Егерт чудово розумів, що сіра одіж дійсно здатна змусити втекти кількох, а то й цілу зграю розбійників. Він поспішно кивнув, не знаходячи слів подяки. З підбадьорливою посмішкою служитель Лаш знову простягнув йому гаманець, що подзвякував.

— Адже це все, що в мене є… Дякую… — помурмотів Егерт, ніби виправдуючись.

Перехожий кивнув, приймаючи подяку.

— Гроші — не найкоштовніше… Вас могли вбити.

— Спасибі, — гаряче повторив Солль, не знаючи, що робити й що говорити далі. — Ви… врятували мене, я, далебі, не знаю, як і дякувати.

Служитель Лаш розсміявся — беззвучно, заразливо.

— Не варто… Чесні люди повинні виручати один одного, інакше шахраї й негідники зживуть їх зі світу… Моє ймення — Фагірра, брат Фагірра… А ви — городянин?

Дотримуючись традицій увічливості, Егерт назвав себе. Почувши про університет, Фагірра висловив задоволення:

— О так, гідне місце для гідних молодих людей… І яким же наукам ви надаєте перевагу?

Егерт знітився й вичавив нарешті, що цікавиться насамперед історією. Фагірра кивнув із розумінням:

— Історія, мабуть, і є найцікавішою з усіх наук… Стародавні перекази, книги про воїнів, героїв, правителів, магів… До речі, я гадаю, саме поважний декан Луаян прищепив вам таку любов до свого предмета?

Тепер зрадів Егерт — як, пан Фагірра знає пана декана?

Служитель Лаш м’яко виправив Солля: по-перше, його варто називати брат Фагірра, а по-друге, сам він не мав честі бути знайомим з деканом, утім, чутки про мудрість пана Луаяна давно вийшли за межі університетських стін.

Вони вже чимало часу розмовляли по-приятельски, прогулюючись із провулка в провулок. Соллю видавалося дивним, що він ось так, запанібрата, розмовляє з людиною в сірому плащі. Дотепер воїнство Лаш уявлялося йому страшнуватим, недоступним для простих смертних співтовариством. Похитнувшись, він зізнався в цьому своєму новому знайомому, викликавши тим самим у Фагірри напад веселощів.

Пересміявшись, служитель Лаш поплескав Солля по плечу.

— Егерте, Егерте… Не секрет, ім’я Лаш і справа Лаш втаємничені, й тайну цю не кожному дано звідати. Таємниця й таїнство — слова схожі, ми, служителі Лаш, — служителі Таїнства…

— Я запитував, — несміливо промурмотів Егерт, — я запитував у багатьох людей, та ніхто не зміг пояснити мені, що це — братство Лаш…

Фагірра посерйознішав.

— Про нас патякать багато зайвого, навколо братства Лаш повнісінько домислів, як навколо всього невідомого… А ви, Соллю, ви дійсно хотіли б… довідатися більше?

Егерт зовсім не впевнений був, що хоче цього навсправжки, однак не посмітив зізнатися у своїх ваганнях.

— Так… Звісно…

Фагірра задумливо похитав головою.

— Ось що, Егерте… Воїнство Лаш виявляє довіру далеко не кожному, але ваше обличчя з першого погляду здалося мені обличчям гідної людини. Завтра, друже Егерте, у вас буде рідкісна можливість побувати у Вежі воїнства Лаш… Адже вам би цього хотілося?

Егерт внутрішньо зіщулився під пильним поглядом з-під каптура, і, сповнюючись страхом, не посмів відмовитися.

— Так…

Фагірра прихильно кивнув.

— Вам не по собі, я розумію… Але, повірте, подібної честі за весь час заслужили тільки ретельно обрані люди… Я чекатиму вас о сьомій вечора на розі вулиці Фіалок, ви знаєте, де це?

І, уже попрощавшись, Фагірра раптом обернувся.

— До речі… Дозвольте попросити вас про повну конфіденційність. Лаш — це таємниця, таїнство… Домовилися? Прощавайте.

Егерт кивнув і довго дивився вслід людині у просторому сірому плащі.

Лис усе ще гостював у рідні, а тому нікому було запитати Солля, чому це він такий понурий. Егерт переборов бажання сходити за порадою до декана Луаяна, і тривожна ніч, і довгий нескінченний день були сповнені вагань.

Знайомі студенти, які зустріли Солля на виході, побажали йому хорошої вечірки й продуктивного побачення, Егерт відповів невладу.

Дорогою до місця зустрічі він устиг по черзі переконати себе спочатку в тому, що візит у Вежу Лаш — цілком звична й навіть повсякденна для городянина річ, потім — що цей немислимий випадок обіцяє благотворну зміну його долі, і нарешті — що відвідини Вежі взагалі не відбудуться, бо Фагірри не виявиться на домовленому місці.

Фагірра, однак, чекав. Солль здригнувся, коли звідкись із тіні виступила безмовна фігура в каптурі, що закривав обличчя.

Егерт погано запам’ятав шлях звивистими переходами, перед його очима ковзав по бруківці поділ сірого вбрання, а в душі боролися два однаково сильних почуття — страх іти у Вежу й страх відмовитися. Усупереч очікуванням, Фагірра не повів його через головні ворота, з провулка гулькнули у підворіття, та таке темне, що Егерт не зміг розгледіти людину, яка явились із мороку зі зв’язкою гримучих ключів і завязала Соллю очі.

Розгублений, сліпий, знемагаючий від звичного, як застарілий зубний біль, страху, Солль, нарешті, отримав наказ зупинитися, з очей його зірвали пов’язку. Він опинився перед стіною важкого чорного оксамиту, що сходив слабкими, гіркуватими, незнайомими йому пахощами.

— Вам дано дозвіл бути присутнім, — прошелестів під вухом Фагірра, і каптур його твердою складкою доторкнувся до Соллевої щоки. — Бути присутнім і мовчати, не сходити з місця, не повертати голови…

Егерт проковтнув липку вологу, що заповнила рот. Фагірра явно чекав від нього відповіді, і Солль через силу кивнув.

До гіркого запаху оксамиту додався інший, ніжний, солодкуватий, що нагадував пахощі сандалових паличок. Дивлячись на чорну стіну перед собою, Егерт із незвичайною гостротою чув безліч звуків, далеких і близьких, притишених, шелестких — наче полчища бабок пурхали усередині величезної скляної банки, зачіпаючи крильми прозорі стінки.

Сповнена шерехів безмовність раптом перетворилася на глуху, ватяну тишу. Егерт устиг повільно порахувати до п’яти, коли чорна оксамитова стіна здригнулася, і довгий, протяжний, ні на що не схожий звук змусив його миттєво вкритися потом — це був тужливий крик древньої потвори. Той далекий відзвук, що чули люди на площі і який так довго тривожив уяву Солля, був у порівнянні з ним лише слабкою тінню.

Оксамит заколихався і раптом важко опав, перетворившись відразу з глухої стіни на чорну рівнину, бо перед очима здивованого Солля постала нечуваних розмірів зала.

Неможливо пояснити, як усередині Вежі могло вгніздитися настільки грандіозне приміщення. Спершу Солль розгубився, але, придивившись, розгледів ряд високих люстр, що оточували залу. Багаторазово віддзеркалений у їхній світлій глибині, на оксамитовий, поцяткований глибокими складками простір урочисто вийшов довговолосий карлик у сліпучому вогненно-червоному вбранні. Обіруч підносячи до рота широку трубку, він з деяким зусиллям видав з неї той самий приголомшливий протяжний звук, з розтруба, зведеного вгору, клубами повалив щільний синій дим.

Зашелестіла тканина спадаючих каптурів, вогненно-червона пляма карликового вбрання зникла серед безлічі сірих плащів, і в обидва вуха Солля вдарив лункий шепіт: «Лаш… аш… ашша…» Далеко тонко зазвучала пронизлива пісня, що змушувала заціпеніти, і знову довгий звук широкої труби, а над схиленими сірими каптурами — примарні фігури, виліплені з клубів диму.

Солль затремтів, дим мав незвично сильний, приємний і водночас болісний запах. «Лашш… аша… шаш…» — звук то наближався, то віддалявся, і Егерту привиділися набігаючі хвилі на березі сірого, вкритого каптурами моря.

Сховані під плащами фігури рухалися то плавно й розмірено, то раптом одночасно здригались, як від раптового здогаду. Поступово простір посеред залу спорожнів, і на чорному оксамиті підлоги опинився розпластаний старець. Сива грива його розметалася, і маленьке зморщене обличчя здавалося обрамленим білими, як місяць, променями. Сірі плащі зійшлися знову, і Солль побачив вилискуючу сивиною голову, що піднялася, як клаптик піни, над сірим морем каптурів…

Обряд, заворожуючий і незрозумілий, гарний і трохи одноманітний, тривав хвилину чи цілу годину — Солль втратив відчуття часу. Коли, нарешті, в його обличчя вдарив струмінь свіжого вечірнього повітря і він зрозумів, що стоїть біля заґратованого вікна, вчепившись у товсте пруття, а внизу перед ним лежить знайома, але вперше побачена з такого погляду площа, тоді всюдисущий Фагірра, поклавши долоню на Соллеве плече, прошепотів йому в самісіньке вухо:

— Я знаю з десяток найбагатших і найзнатніших людей цього міста, які втратили б правицю за щастя бути присутнім у Вежі під час обряду…

Обернувшись до площі, Фагірра підставив обличчя вітру. Широкі рукави плаща зісковзнули, оголюючи зап’ястя, і Егерт машинально затримав погляд на зеленуватому татуюванні — професійній мітці привілейованого цеху, цеху вчителів фехтування.

Фагірра посміхнувся, перехопивши цей погляд.

— Шляхи, що приводять людей під покров Лаш, складні й вкриті таїною… Ходімте, Егерте, честь, надана вам, безмежна, бо сам Магістр чекає на вас.

Зблизька волосся Магістра здалися Егерту ще білішим — як виблискуючий на сонці сніг, як хмари опівдні, як найтонше полотно. Вдихаючи новий запах — у кабінеті Магістра густо й терпко пахло димом, — Солль, ні живий ні мертвий, відповідав на запитання. Так, він вільний слухач в університеті; так, декан Луаян, без сумніву, великий маг і достойна людина… Ні, Егерт поки не досяг у науках значного успіху, однак сподівається, що згодом…

Плутану розповідь Егерта про ці надії було м’яко зупинено:

— Ви, без сумніву, нещасні, Соллю?

Егерт затнувся й замовк. Очі його не відривалися від малинового ворсистого килима, що вкривав кабінет від стіни до стіни.

— Не соромтесь… Будь-хто хоч трішечки спостережливий зрозуміє це з першого погляду. Ви, ймовірно, пережили горе?

Зустрівшись очима з мудрим, все розуміючим поглядом старого Магістра, Егерт відчув непереборне бажання негайно, в цю ж мить розповісти про закляття й про Мандрівця. Він уже набрав у груди повітря, але змовчав, причому тільки тому, що перше вимовлене ним слово виявилося надто вже немилозвучним і жалюгідним:

— Я…а…

Засоромившись своєї слабості, Егерт затих. Виждавши хвилину, Магістр м’яко посміхнувся:

— Людина, на жаль, дуже часто є нещасною… Слабкою, нерішучою, вразливою… Так, Егерте?

Соллю здалося, що з очей сивоволосого старого на нього дивиться сама надія. Нахилившись уперед, він поспішно кивнув:

— Так…

— Людина вразлива, коли вона на самоті, — задумливо продовжував Магістр. — Боязкість — доля самотніх… Так, Егерте?

Солль проковтнув слину, він не зрозумів, куди цього разу хилить Магістр, але про всяк випадок знову підтвердив:

— Так…

Магістр встав — велично гойднулася сива грива.

— Егерте, перед вами важкий шлях… Але наприкінці його вас чекає могутність. Не заведено говорити з неофітами про глибокі таїнства Лаш — знайте тільки, що Священна Примара чує зараз кожне моє слово… Отже, я не можу відразу відкрити вам таємницю, до якої, безсумнівно, прагне ваша душа, але запрошую вас на правах брата ввійти в наш орден. Ви станете воїном Лаш — чи ж є на землі почесніша служба?! Багато таїнств відкриються вам тільки з роками, але вже зараз за вашою спиною встане Священна Примара й легіони служителів її. Образа, нанесена вам, стане образою для ордена, і навіть косий погляд, кинутий вам услід, покараний буде негайно і неминуче. Будь-який ваш вчинок буде виправданий, нехай навіть кривавий злочин — ми зрозуміємо вас, якщо в очах Лаш ваше діяння буде справедливим… Подивіться, як бояться й поважають братів з ордена Лаш прості смертні, вже сам вигляд людини в сірому плащі викликає священний дрож, а завтра, — Магістр звів руку, — завтра він переросте в поклоніння… Сила й могутність замість самотності й вічного страху, чуєте, Егерте?!

Солль стояв, наче громом уражений. Пропозиція Магістра захопила його зненацька, і тепер він з жахом намагався зібрати уривчасті думки, що швидко розбігалися.

Магістр мовчав, його очі, мудрі, втомлені, дивилися, здавалося, у саму Соллеву душу.

Егерт кашлянув. Вичавив розгублено:

— А… Що повинен зробити… для цього… я?

Магістр зробив крок йому назустріч.

— Вірю… Вірю у вас, Егерте, як відразу, з першого погляду, повірив брат Фагірра… Поки вам слід просто мовчати — це перше випробування, випробування таємницею. Мовчіть про те, що зустріли брата Фагірру, що побували у Вежі, що були присутні при одному з таїнств… Про нашу бесіду теж нікому не розповідайте, коли ми впевнимося, що ви вмієте мовчати, як мовчить камінь, тоді… Тоді ви довідаєтеся про решту умов, Соллю. Упевнений, що вони будуть вам до снаги… Наше сьогоднішнє розставання — запорука нової зустрічі. Сірий плащ подарує вам віру й захист, піднесе над натовпом… Прощавайте, Соллю.

У цілковитому мовчанні Фагірра випровадив Егерта з Вежі таємним ходом, але вже іншим, не тим, яким він уперше потрапив в обитель Лаш.

Розділ шостий

Егерт так нікому нічого й не сказав про відвідини Вежі. Минуло кілька тижнів, братство Лаш не виявляло більше жодного інтересу до вільного слухача Солля, і він трохи заспокоївся — ухвалення рішення відкладалося на невизначений термін.

Не раз і не двічі Егерт подумки приміряв на себе сірий плащ. Почувши довгий тужливий звук, яким озивалася час від часу Вежа, він пригадував гіркуватий запах важкого оксамиту, повільний танець укритих каптурами тіней і обличчя сивого, як голуб, Магістра. Обіцянка безпеки, а згодом і могутності виявилася для Егерта величезною спокусою, але щораз, подумуючи про плащ із каптуром, він відчував дивну душевну незручність. Щось заважало йому, щось турбувало й муляло, Солль списував це на рахунок звичної своєї боязкості, однак незабаром навчився уникати як думок про орден Лаш, так і служителів, які випадково зустрічались йому на вулиці.

Тим часом на місто спала спека, справжня літня спека, опівдні вулички-щілини сповнювалися сонцем від стіни й до стіни, і очам було боляче від сонячних відблисків, що танцювали на поверхні каналів. Берег ріки за містом слугував майданчиком для нескінченних пікніків, що приходили на зміну один одному, городяни обливалися потом і, прикриваючись лопухами, занурювалися в приємну прохолоду, а городянки тісними групками забредали купатися в зарості очерету, де й ставали жертвами Лиса, який пристосувався плавати під водою з очеретяною соломинкою в зубах і ніколи не пропускав нагоди підкрастися до безтурботної купальниці, щоб злегка куснути її за рельєфні вигини тіла.

Егерт був серед тісної компанії студентів, які спостерігали за пригодами Лиса і теж вигадували усілякі забави, як і годиться ученим молодим людям. На березі стояли плескіт, вереск і регіт. Виявивши під водою рибальські сіті, нирці пригощали товаришів жирною юшкою. Егерт здебільшого сидів на березі, у воду наважувався входити тільки по пояс, його боязкість було помічено, однак далі декількох добродушних глузувань діло не зайшло.

Незабаром, однак, надійшов час іспитів, які переводять студентів на вищий щабель — «питаючі» прагнули стати «осягаючими», «осягаючі» — «здобувачами», а ті, у свою чергу, — «освяченими». Університет судомило, з кожного кутка дивилися втомлені, осоловілі від цілодобового сидіння за книгою очі. Егерт бачив, як учені юнаки по черзі входили в ректорський кабінет — хто з навмисною веселістю, хто з неприхованим страхом. Багато хто, як виявилося, вірили в прикмети: у найрізноманітніших їхніх витівках — плювках, молитвах і складних фігурах з пальців — Егерт із подивом впізнав власні захисні ритуали.

Соллю не довелось побачити того, що відбувалося за дверима цього кабінету. Розповідали, що за довгим столом пана ректора сидять і він сам, і декан Луаян, і всі педагоги, які протягом року підіймалися на кафедру університету, що всі екзаменатори дуже строгі, а особливо декан Луаян. Далеко не кожному студіозусу вдавалося витримати випробування, причому половина нещасних, які провалилися на іспиті, зобов’язані були цим саме прискіпливому магові.

Напередодні іспиту Лис запанікував. Усіляко себе лаючи — найм’якшими зі звернених до власної особи лайок були «ідіотський недоумкуватий дурень» і «безмозкий курячий кал», Гаетан то втуплював погляд у вчену книгу, то в розпачі зводив його до стелі, то кидався на ліжко й повідомляв Егерту, що він, звісно, провалиться, що вічно залишатися в «осягаючих» неможливо, що батько не дасть більше грошей і навічно засадить сина крамником у смердючу аптеку, де навіть мухи дохнуть від запаху касторки… Коли Солль боязко припустив, що, може, варто звернутися по допомогу до декана, Лис замахав на нього руками, затупотів ногами, обізвав божевільним гіллястим пнем і пояснив, що одного такого звернення буде досить, щоб назавжди вилетіти з університету.

У день іспиту Лис був сам на себе не схожий — за цілісінький ранок Соллю не вдалося витягнути з нього ні слова. Біля порога ректорського кабінету збуджено юрмилися, шикаючи один на одного, обтяжені знаннями молоді люди, у багатьох із них на обличчі закам’янів напружений вираз канатохідця, що йде по дроту із запаленим канделябром у зубах. Вийшовши з кабінету студіозуси відразу виливали на товаришів хто радість, хто розпач. Егерт як вільний слухач не підлягав обов’язковому екзаменуванню, але теж здригнувся від однієї тільки думки, що і йому, як Лисові, довелося б постати перед строгим науковим судилищем.

Гаетан несподівано для себе витримав іспит. Щасливий надміру, він відразу запропонував Соллю погостювати в передмісті, у свого батька. Егерт завагався було, однак зрештою відповів відмовою.

Добродії студенти, які отримали два місяці вакацій, жваво обговорювали плани на літо. Більша половина з них збиралися провести канікули в рідній домівці, чи то в маєтку, чи вхалупі, аби дома. Частина юнаків, в основному найбідніших, мали намір найнятися на роботу десь на ферму й кликали із собою Егерта. Той згадав сумний досвід селянської праці під керівництвом пустельника і теж відмовився.

Після від’їзду Лиса Солль знову опинився на самоті.

Спорожніли університетські коридори, спорожнів і флігель, вечорами тільки в деяких вікнах з’являвся вогник. Старий служитель, озброєний смолоскипом і стукалкою, щоночі робив сторожовий обхід. Бабуся, яка прибирала у флігелі, приносила обіди для декана, його доньки й декількох службовців, які залишилися на літо. До їх числа потрапив і Егерт — він, несподівано для себе отримав нову звісточку з дому й зміг поповнити внесок за своє утримання.

Цього разу до грошей додавалася записка. Егерт задрижав, впізнавши почерк батька. Солль-старший ні про що не запитував, просто сухо повідомляв сина, що його позбавили лейтенантства й виключили з полку, причому з мундира його, зганьбленого й заляпаного брудом, було привселюдно спорено еполет. Лейтенантську вакансію, що звільнилася, зайняв молодий пан на ім'я Карвер Отт, до речі, він дізнався про теперішнє місцезнаходження Егерта.

Прочитавши й перечитавши лист, Солль спочатку заново пережив свій сором, потім на зміну йому прийшла туга за Каварреном.

Безліч разів він уявляв собі дім з войовничим гербом на воротях, і в голову йому лізли розпачливі, неймовірні плани. У мріях він бачив, як таємно прибуває до міста й піднімається на рідний ґанок — теж таємно, бо ніхто не пробачив йому дезертирства, а свідки минулого його приниження являться спеціально, аби плюнути у позначене шрамом обличчя… І доведеться ж говорити з батьком, і як подивитися в очі матері? Ні, поки закляття не знято, він не може повернутися в Каваррен.

Тоді думки його знаходили інший напрямок — час минає, і кожен довгий день наближає його до зустрічі з Мандрівцем. Ця зустріч перетворювалася для Солля в настирливу думку, ідею, Мандрівець приходив в його сни. Закляття буде знято, і Егерт повернеться в Каваррен з повним на це правом. Він ні від кого не ховатиметься й проїде верхи по головній вулиці, а коли збіжиться народ і зберуться гуарди, тоді при всіх він викличе на дуель Карвера.

Сидячи в сирій напівтемній кімнатці, Егерт тремтів від азарту й збудження. Це буде гарний виклик: юрба притихне, Карвер сполотніє й зробить спробу ухилитися. Егерт при всіх висміє його за боягузтво, а потім схрестить свою шпагу з його знехтуваним клинком і вб’є колишнього друга, який став смертельним ворогом, бо підлість заслуговує на покарання, бо…

…Солль здригнувся. Мрії його обірвалися, як пісня коника, прикритого долонею.

Він убив трьох. Першого звали, здається, Тольбер, він був гуардом, простаком і забіякою. Егерт навіть не пам’ятав до ладу, через що виникла сварка — може, через жінку, а може, просто від хмільного куражу… Двобій був миттєвим і лютим, тому що Тольбер кидався на Егерта, як скажений вепр, а Солль зустрічав його натиск блискучими безжалісними контратаками… Потім шпага Солля втрапила супротивникові в живіт, і Егерт, у чиїх жилах тієї миті кипіла не кров, а гаряча смола, зрозумів тільки, що переміг…

Імені другої людини, якій він вкоротив віку, Солль так і не зміг пригадати. Той не був гуардом, просто якийсь гордовитий поміщик, який явився до міста з наміром як слід гульнути. І гульнув, а п’яний як свиня вперіщив Соллю ляпаса й обізвав шмаркачем, хоча сам і справді був років на двадцять старшим… У нього залишилися дружина й три доньки, Егерту сповістили про це після похорону…

Світле небо, а що було робити?! Хіба можна перетерпіти таку образу й не покарати кривдника? Так, на світі бувають і вдови, і сироти, але поміщик отримав по заслугах, та й той, перший, теж… Це ж тільки Дінар постраждав безневинно…

Три дівчинки, старшій років дванадцять. Розгублена жінка. Хто повідомив їй про смерть чоловіка? Небо, хоч би згадати ім’я того гульвіси… Але пам’ять вперто відмовлялася витягти з минулого слово, давно забуте за непотрібністю.

Далеко, десь у глибинах темного коридору ніжно поспівував цвіркун. Стояв пізній вечір. Мимоволі здригаючись, Егерт запалив відразу п’ять свіч — це було немислиме марнотратство, але кімнатка освітилася, як удень, і в тьмяній глибині залізного дзеркала в простінку біля дверей він побачив своє обличчя зі шрамом.

І цієї секунди здатність відчувати шкірою біль і насильство повернулася до нього з такою силою, що він захитався.

Світле небо! Місто лежало за товстими стінами й уявлялося суцільною ниючою раною, в університеті було майже порожньо, і зовсім безлюдним був флігель, але Егерт відчував неподалік страждання — тупе, звичне, як нав’язливий головний біль.

Від думки, що доведеться йти темними коридорами й сходами, коліна його затремтіли. Затиснувши зіпрілими долонями свічі: правою — три, а лівою — дві, Солль плечем відчинив двері.

Ніші зяяли чорнотою, від колон падали потворні, плазуючі тіні. Обличчя великих учених, зображені на барельєфах, оберталися до Егерта з презирливими гримасами, і, щоб підбадьорити себе, він почав наспівувати тремтячим голосом: «Ой-йой-йой, не кажи, любко, не розказувай! Та й того, що під сорочкою, не показувай!»

Гарячий віск капав йому на руки, та не відчував. Джерело болю було попереду, у бібліотеці.

З-під масивних дверей пробивалося світло. Егерт вирішив постукати, але руки його були зайняті, і він тихенько поскрібся носком чобота. З бібліотеки долинуло здивоване деканове: «Хто там?»

Якийсь час Егерт намагався вхопити мідну ручку, не випустивши при цьому палаючих свіч. Можливо, його зусилля успішно закінчилися б, та цієї миті двері розчинилися, і в прорізі постав декан Луаян. Та джерелом болю був не він, а хтось у напівмороку заповненої книгами кімнати.

— Це я, — сказав Солль, хоча декан напевно впізнав його й ні з ким не сплутав. — Це я…

Він запнувся, не знаючи, що казати далі. Декан забарився й відступив, запрошуючи Солля увійти.

Торія звично сиділа на краю столу, і пустий візок тулився до її колін, як переляканий пес. Егерт не бачив Торію відтоді, як приніс деканові Дінарову книгу й отримав важким томом по фізіономії. Зараз очі її залишалися в темряві, Солль не бачив спрямованого на нього погляду, але відчуття тупого страждання, яке випромінювала дівчина, зміцніло, наче один Егертів вигляд викликав у неї новий напад болю.

— Що, Соллю? — сухувато запитав декан.

Вони говорили про мене, зрозумів раптом Егерт, сам не знаючи, звідки виникла така впевненість.

— Я прийшов запитати, — сказав він глухо, — про скасовані закляття… Про закляття, які були зняті. Чи залежить… Чи залежить можливість звільнення… Від того, наскільки винна людина?

Торія повільно перевела погляд на батька, але не рушила з місця й не сказала ні слова. Переглянувшись із дочкою, декан насупився.

— Не зрозумів?

Торія — а в неї усе сильніше нила ліва скроня, й Егерту хотілося прикласти долоню до власної голови — безбарвно й рівно сказала в темряву:

— Імовірно, пан Солль хоче з’ясувати, чи має він, як безвинно покараний, якісь переваги…

Серце Егерта зацьковано стиснулося. Ледве рухаючи губами, він прошепотів, і теж у простір:

— Ні… Я…

Слів не було, Торія сиділа нерухомо, наче статуя, жодною рисою не видаючи ниючого болю.

— Я зараз піду, — тихо сказав Егерт, — і вам полегшає. Я тільки… Пробачте.

Він повернувся й пішов до дверей. Торія за його спиною уривчасто зітхнула — і тоді її вхопив спазм, та такий, що Егерт захитався.

Певно, декан теж відчув лихе, швидко глянувши на дочку, він перевів на Егерта підозрілий погляд.

— Що з вами, Соллю?

Егерт притисся плечем до одвірка:

— Не із мною… Хіба ви… Не бачите… Їй зле. Ви ж повинні це відчувати… Як ви можете допустити, щоб вона… — Він перевів подих.

Батько й донька безвідривно дивилися на нього, кліщі спазму потроху розтиснулися, і Егерт відчув, як Торію накриває хвиля полегшення.

— Треба… Холодну пов’язку на голову, — сказав він пошепки. — Я вже йду… І я знаю, що я винен. Знаю, що я вбивця… Те, що зі мною зробили, — розплата. Може… — він здригнувся, — може, Мандрівець не змилосердиться й не зніме шраму… Що ж. Вам легше?

Навіть у напівтемряві було видно, як побільшали й стемніли її очі.

— Соллю? — швидко запитав декан.

Торія, нарешті, зробила те, що давно хотілося зробити Егерту, — притулила долоню до скроні.

— Скажете — я піду з університету… — сказав Солль ледь чутно. — Я тут… зайвий, а їй боляче мене бачити… Я ж розумію.

Він переступив поріг, вийшов у коридор і тільки тепер помітив, що судомно стиснуті в кулаках свічі заливають воском його одяг, і чоботи, і обпалені долоні.

— Соллю! — промовили у нього за спиною.

Він не хотів обертатися, але декан ухопив його за плечі й розвернув, вдивляючись у виснажене Егертове обличчя. У погляді його був такий натиск, що Соллю стало страшно.

— Облиш його, — тихо попросила Торія. Вона теж стояла в прорізі, і на душі в неї було трохи легше — може, тому, що й головний біль притупився.

Піймавши Солля за лікоть, декан повернув його в бібліотеку, насильно посадив на скрипучий стілець і тільки тоді обернувся до Торії:

— Чому б тобі відразу не прийняти мікстуру?

— Я думала, обійдеться, — відповіла вона убік.

— А тепер?

— Тепер легше…

Декан запитально глянув на Егерта.

— Так, Соллю? Легше? Правда?

— Правда, — ледь чутно відповів той. Свічі його згасли. Насилу розтиснувши пальці, він упустив недогарки на підлогу. Навколо лампи над столом з м’яким шерехом вертілися оксамитові нічні метелики, а з темного вікна, що виходило на площу, долинало далеке перегукування сторожі.

— Давно це у вас? — недбало, ніби між іншим, поцікавився декан.

— Це… не постійно, — пояснив Солль, дивлячись на метеликів. — Це було… одного разу, і сьогодні — вдруге… Я над цим не владний… А можна я піду?

— Торіє, — поцікавився декан, зітхнувши, — у тебе немає питань до пана Солля?

Вона мовчала. Обертаючись до дверей, Егерт піймав на собі сповнений здивування погляд.

Літнє місто захлиналося від гарячого пилу, і рознощики лимонаду за один тільки довгий день устигали заробити більше, ніж заробляли зазвичай за цілий тиждень. Перехожі страждали від жари, і навіть Вежа Лаш видавала ритуальний звук рідше, ніж завжди. Лоточники пристосовували над головою солом’яні парасолі з довгою шовковою бахромою, і здавалося, що площею прямують величезні кольорові медузи. У велйчезному будинку університету кружляв ніким не потривожений пил, поблискував у сонячному промінні, безперешкодно вкривав кафедру, і лави, і підвіконня, і статуї вчених, і мозаїчні підлоги. Життя жевріло в прибудовах для службовців, у кабінеті декана — він напружено працював над життєписом великих магів — і в кімнаті його доньки, та ще у флігелі — там самотньо жив вільний слухач Солль.

Бабуся, яка на деякий час відмовилася від прибирання, приносила тепер обіди. Торія взяла на себе обов’язок годувати батька сніданком і вечерею. Прекрасно знаючи, що, захоплений роботою, декан може за цілий день не проковтнути й крихти, вона сама щодня ходила в місто за покупками, сама приносила до кабінету їжу й ретельно стежила за тим, щоб з’їдалося все до останнього шматочка.

Егерт майже не виходив з кімнати. Сидячи біля вікна, він не раз бачив, як Торія з кошиком у руках перетинає університетське подвір’я. Після грозових злив, на зміну яким знову прийшла спека, на доріжці у дворі довго не висихала широка калюжа. Одного разу на шляху Торії, яка поверталась з базару, опинився горобець, що купався.

А може, це був і не горобець — намокле пір’я настовбурчилося, і Солль запросто міг прийняти за сірого нахабу якусь більш шляхетну пташку. Видно, купатися у теплій ванні було несказанно приємно, от він і не помітив Торію.

Дівчина сповільнила крок, потім зупинилася, на Егерта дивився її гордий, як на монеті, загострений профіль. Він чекав, що, переступивши через калюжу, Торія рушить далі, але вона на поспішала. Птах самозабутньо хлюпався у своїй купелі, а дівчина з важким кошиком у руках терпляче чекала.

Нарешті, горобець — чи хто він там був — закінчив купання й, так і не вшанувавши увагою делікатну Торію, спурхнув на виступаючу зі стіни балку сушитися. Дівчина переклала ручку кошика з однієї долоні в другу, спокійно й по-дружньому кивнула мокрому птахові й продовжила свій шлях.

Повертаючись з базару наступного дня, Торія біля самісінького парадного входу таки налетіла на вільного слухача Солля.

Над кошиком нависла серйозна небезпека, і він напевно постраждав би, коли б Егерт не підхопив його обома руками. Обоє злякалися несподіваної зустрічі і певний час мовчки дивилися один на одного.

Торія не могла не зізнатися собі, що вже вкотре Егерт дивує її. Очевидно, з ним знову відбулася зміна — обличчя зі шрамом, як і раніше, залишалося виснаженим і невеселим, але з очей зник той зацькований вираз, який вона давно звикла бачити й навчилася нехтувати. Тепер це були просто втомлені людські очі.

Останнім часом Торія надто часто ловила себе на думці про Солля. Думати про нього вона вважала непристойним, однак уникнути розмірковувань теж виявилося неможливо: надто вразив він її тоді, у бібліотеці, не стільки здатністю відчувати її біль, скільки визнанням своєї провини, немислимим, на її думку, в устах убивці. Сама того не усвідомлюючи, вона хотіла тепер побачити його знову й розгледіти уважніше: невже він дійсно усвідомив свою ницість? Чи це лише хитрощі, жалюгідна спроба викликати співчуття й заслужити пом’якшення вироку?

— Віддайте-но кошика, — сказала вона сухо. Ніякі інші слова цієї хвилини не спали їй на думку.

Солль покірно простягнув їй свою здобич, гойднулося зелене пір’я пишного жмутика цибулі, який звішувався за край кошики. З цибулевих заростей вигулькнуло горлечко винної пляшки й тугий круглий бік золотавого сиру.

Ухопивши кошик за круглу ручку, Торія прочимчикувала коридором далі. Ноша відтягувала плече, і, щоб втримати рівновагу, їй доводилося балансувати вільною, викинутою убік рукою.

Вона саме встигла дійти до рогу, коли позаду почулося хрипле, невпевнене:

— Може… Допомогти?

Вона не відразу, але зупинилася. Кинула, не обертаючись:

— Що-що?

Солль повторив — пригнічено, уже передчуваючи відмову:

— Допомогти… Адже вам… важко.

Торія якийсь час стояла в розгубленості, на кінчику язика в неї вертілася звична різкість, але вона змовчала. Вкотре і зовсім недоречно їй пригадався важкий том, яким щосили заїхала по блідому витягнутому обличчю, по щоці зі шрамом, по закривавлених губах… Тоді в неї довго нила рука й щеміло серце, ніби штурхонула ні сіло ні впало бродячого собаку.

— Допоможіть, — сказала вона з вдаваною байдужістю.

Солль не відразу зрозумів, а зрозумівши, не відразу підійшов — начебто боявся, що вона знову його вдарить. Торія досадливо супилася й дивилася убік.

Кошик знову перейшов з рук у руки, мовчазною процесією обоє рушили далі — Торія попереду, Солль за нею. Без єдиного слова прочимчикували через подвір’я у господарську прибудову, у кухні Торія царственим рухом прийняла кошик і виставила на стіл.

Соллю саме час було розвернутися й піти, але він загаявся. Можливо, чекав, що вона подякує йому?

— Спасибі, — кинула Торія.

Солль зітхнув, і раптом несподівано для себе вона запитала:

— Отже, раніше ви зовсім не відчували… чужого болю?

Егерт мовчав.

— Дійсно, — сама собі пояснила Торія, — якщо б ви це відчували… То не могли б запросто проштрикнути шпагою живу людину, чи не так?

Вона відразу пошкодувала про свої слова, але Солль тільки втомлено кивнув. Підтвердив байдуже:

— Не міг би…

З кошика витягнуто було цибулю, моркву й пучок петрушки. Егерт зачаровано стежив, як слідом за цим на столі з’явилися здобна булка з маком, жовте вершкове масло й горщечок зі сметаною.

— А тепер, — так само безжалісно продовжувала Торія, — просто зараз, цієї секунди… ви здатні це відчувати?

— Ні, — відгукнувся Егерт глухо. — Якби… це… було постійно, я б збожеволів, так і не дочекавшись зустрічі з Мандрівцем…

— Тільки божевільний може прагнути зустрічі з Мандрівцем, — відрізала Торія й знову пошкодувала про сказане, бо Солль раптом сполотнів.

— Чому?

Торія вже не рада була такому повороту розмови, і тому свіжий сир, загорнений у ганчірку, полетів на стільницю з деяким роздратуванням.

— Чому… Ви хоч щось про нього знаєте?

Егерт повільно провів рукою по шраму.

— Ось… Цього досить?

Торія затнулася, не знаходячи відповіді. Егерт дивився на неї — вперше дивився, не відводячи очей, — сумно й трохи винувато, і цей погляд збентежив її. Щоб приховати зніяковіння, вона бездумно відкусила шматок здобної булки.

Солль — чи їй здалося? — ковтнув слину й відвернувся. Тоді, зрадівши, що може загладити власну незручність, вона поцікавилася, обтираючи з губ білі крихти:

— Ви що, їсти хочете?

Раніше їй чомусь і на думку не спадало, що, живучи у флігелі, він їсть один раз на добу, коли добра жінка, яка найнялася носити обіди, приносить йому своє частування. Трохи збентежена цим відкриттям, вона, нахилившись, простягла йому шматок булки з маком.

— Візьміть… Їжте.

Він похитав головою. Запитав, дивлячись убік:

— А ви… що ви знаєте про Мандрівця?

— Візьміть булку, — сказала вона непохитно.

Він кілька секунд дивився на розкішний шматок, з якого падали здобні крихти, потім наважився простягнути руку й доторкнувся до пальців Торії.

Обоє на мить зніяковіли. Торія з навмисною діловитістю взялася розбирати покупки, а Егерт, не відразу отямившись, вп’явся у булку зубами.

Торія дивилася, як він їсть. Ум’явши за одну секунду запропоновану смакоту, Егерта вдячно кивнув:

— Дякую… Дуже… дуже гречно з вашого боку.

Вона глумливо надула губки — оце так, який ввічливий парубок. Солль знову глянув їй просто в очі.

— То ви… Хіба ви зовсім нічого не знаєте про Мандрівця?

Діставши з ящика довгий кухонний ніж, вона зосереджено попробувала пальцем, чи не затупилося лезо. Поцікавилася недбало:

— Хіба ви не говорили про це з моїм батьком? Якщо хоч комусь на світі щось відомо про цього вашого знайомого… То це батькові?

Егерт сумно знизав плечима.

— Так… Тільки я дуже мало розумію з того, про що розповідає пан декан.

Торію здивувала така його відвертість. Вона кілька разів провела по лезу ножа старим стертим точилом, а тоді мовила, вражена власною м’якосердістю:

— Не дивно… Ви, ймовірно, витратили забагато часу на уроки фехтування? Чи довелось вам прочитати хоч одну книжку, окрім букваря?

Вона чекала, що він знову сполотніє, чи потупить очі, чи втече, але він тільки втомлено кивнув, погоджуючись:

— Усе це правда… Але що ж вдієш. До того ж… жодна книжка не скаже мені тепер, як зустріти Мандрівця і як з ним розмовляти… Щоб він зрозумів.

Торія замислилася. Сказала, недбало граючи ножем:

— А ви дійсно впевнені, що вам настільки необхідна ця зустріч? Ви переконані, що без шраму ви змінитесь, станете кращою людиною?

Тільки тепер Солль опустив голову, і замість його обличчя вона побачила жмут скуйовдженого світлого волосся. Відповіді довго не було, нарешті він бовкнув:

— Повірте… Що мені дуже… треба. Нічого не вдієш… Тут уже або звільнитися, або вмерти, розумієте?

Запала тиша й тяглася так довго, що свіжий пучок петрушки, який потрапив у пляму яскравого сонця на столі, потроху почав в’янути. Торія кинула погляд у вікно, там вигравав барвами сонячний день, і їй стало зрозуміло, що ця людина не лукавить, не перебільшує й не позірствує, він дійсно волітиме померти, якщо закляття шраму не буде знято.

— Мандрівець, — почала вона стиха, — приходить на День Великорадіння… Ніхто не знає його шляхів і його доріг, подейкують, що він здатен за день долати немислимі відстані… Але на це свято він являється сюди, і ось чому… П’ятдесят років тому цього дня на площі… звідси не видно, але там, перед будинком суду, призначено було страту. Складова веселощів — страта, присвячена до карнавалу… Засудили якогось стороннього чоловіка — бурлаку, за незаконне присвоєння магічного звання…

— Як? — мимоволі перепитав Егерт.

— Він нібито вдавав мага, хоча ним насправді не був… Справа ця давня й темна. Присуд — відтяти голову, народу зібралося сила-силенна… Феєрверк, карнавал, засуджений на пласі… І коли сокиру вже було занесено, той зник на очах у всіх, ніби й не було його зовсім… Ніхто не знає, як це сталося, — можливо, бурлака таки був магом… Не примара ж Лаш його врятувала, як дехто вважає…

Егерт здригнувся, але Торія цього не помітила.

— Відтоді на День Великорадіння призначається страта, але одному із засуджених, дарують помилування. Вони тягнуть жереб на ешафоті, і одного відпускають, а решту… Як завжди. Потім — карнавал і народне гуляння, Егерте, всі радіють…

Вона спохопилася, що ні з того ні з сього назвала його на ім’я, насупилася.

— Що вдієш, звичай… Вам, імовірно, цікаво було б подивитися на страту?

Солль відвернувся. Сказав з ледве вловимим докором:

— Навряд чи… Особливо якщо уявити… Що зі мною знову може трапитися… Повернеться ця… здатність відчувати… Тож, думаю, навряд чи.

Трохи присоромлена, Торія промурмотіла крізь зуби:

— Не знаю, навіщо я все це розповідаю… Батько вважає, що Мандрівець… Має відношення до тієї людини, яка так раптово зникла зі страти. Що й до того, й після… на неї чекали великі випробування, і вона змінилася… Усе це, звісно, надто примарна думка, але, по-моєму, батько вважає, що саме той чоловік і є Мандрівцем.

Знову настала довга пауза. Торія задумливо шкрябала стіл кінчиком ножа.

— І щороку, — повільно продовжив Егерт, — він приходить… Саме цього дня?

Торія знизала плечима.

— Ніхто не знає, що цікавить Мандрівця, Соллю. — Вона кинула на співрозмовника пильний погляд і раптом додала задерикувато: — Але, думаю, саме ви його мало цікавите.

Звичним жестом Егерт доторкнувся до шраму:

— Що ж… Значить, мені доведеться його зацікавити.

Ну а ввечері Солля відвідав декан Луаян.

Маленька кімнатка була занурена в сутінки. Егерт сидів біля вікна, а поруч на підвіконні лежала розгорнута книга про закляття, — та він не читав. Утупивши кудись вдалину нерухомі, широко розплющені очі, він уявляв то площу, де посеред людського моря островом височіє ешафот, то уважні очі Торії, то ніж, що розсікає стебла петрушки, то сокиру, що стинає чиюсь голову… Йому невиразно пригадувалася деканова розповідь про мага, позбавленого за щось магічного дару. Потім думки його переметнулися до ордена Лаш — привиділася Священна Примара, схожа, як дві краплі води, на власне скульптурне зображення. Кутаючись у плащ, вона сходила на ешафот і рятувала приреченого з плахи…

Цієї миті у двері постукали. Солль здригнувся й сторопів і вже зібрався було переконати себе, що насправді йому почулося, але скрипнули іржаві петлі, й на порозі з’явився декан.

У напівтемряві Солль не зміг би розрізнити візерунок ліній на власній долоні, але обличчя декана, який стояв за декілька кроків, чомусь проглядалося особливо чітко, і, як завжди, на ньому була маска абсолютної незворушності.

Егерт підхопився, наче замість перекособоченого стільця під ним зазіяло раптом жерло вулкана. Поява пана Луаяна тут, у вбогій кімнатці, яку Солль звик вважати своїм домом, видавалася річчю настільки ж немислимою, як візит сонечка небесного до гніздечка трясогузки.

Декан запитально поглянув на Солля, ніби це Егерт явився до нього й про щось збирається повідати. Солль мовчав, начисто втративши мову.

— Перепрошую, — глумливі нотки забриніли в декановому голосі, й Егерт подумав, наскільки разюче Торія схожа на батька, й не стільки зовнішністю, скільки звичками, — перепрошую, що вдерся до вас, Соллю… Під час нашої останньої зустрічі ви сказали, що готові кинути університет, і мотивували з-поміж іншого ще й своєю, гм, зайвістю… тобто неуцтвом. Ви це серйозно чи для дотепу?

Темна склепінна стеля звалилася на Егертові плечі. Його виганяють і мають повне на це право.

— Так, — сказав він глухо, — я готовий піти… Я розумію.

Якийсь час обоє мовчали — декан безпристрасно, Солль із сум’яттям. Нарешті, не витримавши паузи, Егерт промурмотів:

— Я… насправді зайвий, пане декане. Наука для мене… Наче небо для мурашки. Може, я… займаю чуже місце?

Він раптом вкрився холодним потом і жахнувся власних слів. Чуже місце. Місце Дінара.

Декан потер скроню, гойднувся широкий рукав.

— Що ж, Соллю… Загалом ви маєте рацію. Розраховувати на ваші наукові успіхи не варто, і вільний слухач із вас, чесно кажучи, не надто старанний… Однак ось… — І Луаян витяг зі складок темного вбрання спочатку середніх розмірів том у шкіряній палітурці, а потім невелику книжечку в палітурці картонній. — Я попросив Торію підібрати вам щось зовсім просте… Для початку. Читати ж ви, на щастя, умієте. Коли впораєтеся із цим, візьмете ще… І не соромтеся звертатися, якщо виникнуть якісь складнощі, може, Торія спробує себе у якості педагога… А може, й ні — іноді мені здається, у неї абсолютно немає терпіння…

Декан кивнув, прощаючись, і вже в коридорі несподівано сказав мрійливо:

— Ось у кого був природжений дар педагога, то це у Дінара. Особливий дар — не нав’язувати думки, а змушувати мислити, причому для нього це була гра, азарт, задоволення… Ні, Соллю, не блідніть, я не докоряю вам… Але в мене, самі розумієте, немає на вас ні часу, ні інтересу. Я й подумав — непогано було б вам позайматися з Дінаром… Нічого, однак, не вдієш — працюйте самостійно.

З тим декан і пішов. Тільки тоді Егерт зрозумів, що навколо стоїть така суцільна темрява, що насправді неможливо роздивитися ані людське обличчя, ані одяг, ані книги. Вкриваючись сиротами, Солль простягнув руку до столу — книги були там, шкіряна палітурка здавалася холодною, а картонна — шорсткою, як мішковина.

Книги називалися «Світобудова» і «Бесіда з юнацтвом». Автор першої уявлявся Егерту сухим суворим старим, який викладав думки стисло, зрозуміло, й її читання потребувало від читача постійного напруження, а от автор другої любив довгі відступи, які переходили у нотації, звертався до читача «дитино моя» і здавався Соллю трохи сентиментальним рожевощоким товстуном-добряком.

Сторінки картонної книги навівали на Солля нудьгу, а крізь розділи шкіряного тому він продирався, наче крізь колючі зарості. Очі його звикли, нарешті, до щоденного читання й не сльозилися більше. Щоб розім’яти закляклу спину, Егерт занадився щоранку ходити до міста.

Виходив він неспішно, прогулянковим кроком, з виглядом людини, яка не вирішила ще, куди вирушити, однак щораз виявлялося чомусь, що Солль з невідомих причин потрапляв на розташований неподалік базар. Там він і проходжувався між рядами, смакуючи послідовно то сало й сметану, то фрукти й копчену рибу, поки серед мелькаючих капелюхів і косинок око його не знаходило чорноволосу голову Торії.

Вона помічала Егерта відразу ж, однак робила вигляд, що захоплена покупками й не бажає намарне видивлятися навсібіч. Переходячи від ряду до ряду, вибираючи товар і торгуючись, вона потроху наповнювала кошик їжею — Солль тримався неподалік, не втрачав Торію з виду, але й не потрапляв їй на очі.

Закінчивши покупки, вона вирушала назад. Егерту щораз доводилося долати незручність, коли, обігнавши дівчину по великій дузі, він нібито випадково виникав на її шляху.

Торія зустрічала його сухо й, здавалося, анітрохи не дивувалася. Отримуючи з її рук виту ручку кошика, Егерт вкривався сиротами.

Обоє мовчки поверталися до університету. Випадково скосивши очі, Торія бачила поруч кругле, обтягнуте сорочкою плече, руку із закасаним рукавом — кошик у ній здавався легким, як пір’їнка, і тільки трішки вигравали м’язи під білою, без сліду засмаги шкірою. Торія відверталася. Через дворик вони проходили до господарських прибудов і так само мовчки прощалися на кухні, причому Егерт отримував як винагороду за труди то кусень булки з маслом, то шмат смачнющих медових сот, то кружку молока. Несучи здобуток, він повертався до себе й з легким серцем сідав за книгу, а зароблені ласощі лежали поряд, чекаючи свого часу.

Три або чотири рази Торія, певно, на прохання декана, «випробовувала себе в якості педагога». Проби ці, на жаль, закінчувалися повною невдачею — і наставниця, і учень розбрідалися по різних кутках роздратовані й втомлені. Спільні заняття припинилися після одного пам’ятного епізоду, коли Торія, захопившись філософськими розмірковуваннями про світобудову й людство, вигукнула, гортаючи сторінки: «Та ні ж, Дінаре…»

Запнувшись, вона зустрілася з переляканим поглядом Солля, і відразу ж попрощалась. Того вечора двох людей у різних крилах великого темного будинку ніяк не полишали тяжкі думи.

Що ж до решти, то Егерт і Торія витримували тепер прохолодний нейтралітет — дівчина призвичаїлась кивати при зустрічі, а він навчився не бліднути в ту мить, коли чув наприкінці коридору легкий цокіт каблучків.

Тим часом ятки на ринку вгиналися від кавунів і динь, денна спека перемежовувалося з нічною прохолодою, а до університету потроху стали повертатися засмаглі, розповнілі на домашніх харчах учені юнаки.

Прибудови ожили — з коридорів, із зали й аудиторій виганяли пил, повернулася й стала до роботи кухарка, у Торії відпала потреба щодня відвідувати базар. Бабуся, яка приходила прибирати, вибивала подушки й перини, довкола хмарами здіймався пух, наче в університетському дворику зійшлися в смертельному бою незліченні полчища гусаків і качок. Ранками перед парадним ґанком тупцювали зазвичай двоє-троє юнаків з торбинками на плечах — це були абітурієнти, які явилися за знаннями з далеких міст і містечок. Роззявивши рота, новоприбулі розглядали залізну змію й дерев’яну мавпу, розгублювалися, коли до них зверталися з питанням, і нерішуче човгали за паном деканом, який запрошував їх на бесіду. Після такої розмови частина абітурієнтів, розчаровані й без настрою, відправлялися в зворотну дорогу. Егерту до болю шкода було дивитися на невдах — кожен із них достойний був звання студента набагато більше, ніж він сам.

Утім, літні дні, згаяні за книгою, таки дали свої скромні, але плоди: в науках Егерт почувався набагато впевненіше, хоча, безумовно, зірок з неба не хапав. Замість «Бесіди з юнацтвом» Солль отримав від декана книгу значних розмірів і під довгою назвою «Філософія зірок, каменів, трав, вогню й води, а також її безсумнівний взаємозв’язок із властивостями людського тіла», а на додачу до неї — наповнену барвистими картинками «Анатомію».

Картинки ці збентежили його, шокували і водночас з тим викликали небувалий інтерес. Егерт дивувався, розглядаючи хитросплетення судин, дивну будову чудернацьких кісток і значні розміри бурої, як на базарі, печінки. З сердешної простоти Солль завжди вважав, що людське серце виглядає абсолютно так само, як намальоване сердечко в кутику любовного послання, і зачудувався, побачивши на сторінці складний, схожий на волинку вузол з мішечками й трубками. Страшний кістяк, якому тільки коси в руки бракувало, втратив увесь свій жахний вигляд, варто було лишень Егерту заглибитися у вивчення дрібних написів-пояснень до нього — докладні й занудні, ці коментарі начисто відганяли думки про смерть, викликаючи натомість практичні й діловиті запитання.

За вивченням «Анатомії» Лис і застав Солля, коли повернувся з дому.

Зустріч вийшла напрочуд теплою і бурхливо. Лисове волосся кольору міді відросло до плечей, ніс обгорів під сонцем і злущувався, наче варена картоплина, а до звичок не додалося ні серйозності, ні статечності. У торбинці його виявилися закопчена гуска з чорносливом, кільце чорної кров’яної ковбаси, корж домашньої випічки й безліч по-різному приготовлених овочів. На самому денці Лисового мішка дрімала баклага густого, наче кров, вина. Їжу, яку любляча матінка Гаетана збирала синові на тиждень, знищено було за кілька годин — Лис був, без сумніву, лобуряка і пройдисвіт, але жодною мірою не скнара.

Перший же кухоль вдарив Соллю в голову. Безглуздо посміхаючись, він дивився, як кімната сповнюється знайомими студентами — незабаром не залишилося місця ні на ліжках, ні на столі, ні на підвіконні, й усі сміялися, галасували, розповідали хто про що, облизували жирні пальці й виголошували тости, відсьорбуючи вино просто з баклажки. Спустошивши Лисову торбинку, ненажерливі, як молода сарана, студенти зібралися йти до міста. У Солля не було вже грошей, але він вирішив приєднатися.

Відвідали «У зайця», засіли в «Будьмо», тут пиячила відважна компанія стражників, у яких, очевидно, закінчилася зміна. Егерт спочатку ніяковів від такого сусідства, однак стражники зустріли студентів сердечно й без жодної ворожості, та й хміль, від якого все ще макітрилося в Соллевій голові, брав своє й притупляв звичний страх.

Дві компанії обмінялися пляшками, потім заздоровницями, потім незлобивими жартами, потім стражі порядку затіяли древню забаву всіх озброєних людей — метання клинків у намальовану на стіні мішень. Студенти притихли, ліпше від усіх вправлявся з кинджалом широкоплечий, хижого вигляду парубок зі шкіряним ремінцем на волоссі й коротким мечем біля пояса. Егерт із цікавістю розглядав меч, такої зброї у Каваррені не носив ніхто.

Ножі й кинджали вгризалися в дерево то ближче, то далі від центру мішені, зображеної якимось жартівником у вигляді кривобокого яблука. Стражники ввійшли в азарт і почали грати на гроші. Плечистий власник короткого меча встиг добряче потрусити гаманці товаришів, коли комусь зі стражників спало на думку викликати на змагання захмелілих студіозусів.

На зміну розгубленості, яка, втім, швидко минула, дехто таки взявся відстояти славу університету. Лис метушився, роздавав поради й норовив підштовхнути чергового метальника якнайближче до мішені, причому стражники справедливо обурювалися й відтискували його на попередню, позначену крейдяною рискою позицію. На жаль, випущені студентською рукою ножі твердо не бажали встромлятися в стіну — вдарившись об мішень плиском, вони ганебно гепали на підлогу під сміх і жарти задоволених стражників, одначе, до образ і сварок справа не доходила.

Студенти програли три пляшки вина, жменю срібних монет і парадний капелюх Лиса. Гравець від природи, він ніяк не бажав визнавати поразки своєї команди й, зрештою, взявся за діло сам. Кожному кидку передувала азартна торгівля, і незабаром Лис витратив усі свої гроші й добротний шкіряний пояс.

Нітрохи не збентежений Гаетан програв би, мабуть, і батьківську аптеку, якби в цей момент на очі йому не трапив розімлілий і щасливий від загальних веселощів Егерт.

— Агов, Соллю, — замість пояса Лис підв’язував штани мотузкою, — що це ти за своїх не граєш? Кинув би разок, чи шкода монетки?

Ніяково посміхаючись, Егерт підвівся. Цієї миті посмутнілі студенти, чия поразка була вже безсумнівною і нищівною, дійсно здалися йому своїми, майже родичами, до того ж йому раптом стало жаль шикарного Гаетанового пояса.

Плечистий стражник з ремінцем у волоссі посміхнувся, подаючи Соллю кинджал, Егерт зміряв поглядом відстань до мішені, прищулив око — і тут незбагненним чином у ньому ввімкнувся давно забутий, але все ще безвідмовний механізм.

Рука сама зважила кинджал, визначаючи центр ваги, клинок ожив, наче спритне звірятко, крутонувся в Соллевій долоні, лезо блиснуло вигадливою дугою і з тріском урізалося в самісінький центр намальованого яблука.

У харчевні стало на диво тихо, з кухні виглянув здивований кухар.

Солль посміхнувся, наче просив вибачення, стражники здивовано перезирнулися, не вірячи власним очам і перевіряючи, чи бачив сусід те саме, чи, може, привиділося від випитого? Студенти просто закам’яніли з витягнутими фізіономіями. Загальне сум’яття порушив Лис:

— А… як ти це робиш, га? — поцікавився він нарочито п’яним голосом.

Плечистий стражник рішуче ступив уперед, потрясаючи гаманцем:

— Ставлю золотий… По п’ять кидків, годиться?

Егерт знову винувато посміхнувся.

Далі все пішло дуже швидко. Серед тиші, яку порушували тільки стишені ахання публіки та глухі удари клинків об дерево, Солль отримав назад Лисового пояса і капелюха, всі програні студентами гроші й усі монети, виграні плечистим у своїх же товаришів. Очі й руки Егерта діяли самостійно, виконуючи таку звичну й приємну роботу, кинджали танцювали в Соллевих руках, оберталися блискаючим віялом, злітали в повітря й знову, як приклеєні, зручно лягали в долоню. Він кидав їх, майже не цілячись, як заведений, і всі вони незбагненним чином прагнули втрапити в ту саму точку. Незабаром у центрі кривобокого яблука утворилася втикана друзками діра, а плечистий стражник з ремінною пов’язкою на волоссі сказав шанобливо:

— Клянуся Харсом… Цей хлопець не все життя за книжкою штани протирав, ні!

Нарешті, азарт Егерта вщух, глянувши ненароком на кинджал у своїй руці, він раптом побачив у ньому знаряддя вбивства і несподівано здригнувся від думки про розсічену плоть. Утім, ніхто не помітив його замішання, бо студентська компанія вже прийшла до тями від потрясіння, а натомість завирували гучні веселощі.

Солля оточили, тиснули руку, ляскали по плечу, по одному підходили стражники і з серйозним виглядом запевняли в щирій повазі. Пропивати виграні гроші вирушили в «Однооку муху». За тріумфуючими студентами ув’язалося слідом двійко дівчат, зачарованих, видно, красою й доблестю «білявого Егерта».

У студентському шиночку вшановування Солля тривало мало не до півночі. Тут Егерт уперше побачив давню подружку Лиса — гарненьку реготуху на ймення Фаррі. Скучивши за милим, дівчина то напинала ображено губки, то кидалася Гаетану на шию, то починала відчайдушно з усіма кокетувати, розраховуючи, очевидно, викликати ревнощі. Усе скінчилося тим, що, вибачившись перед Егертом і всією щирою компанією, Лис діловито згріб Фаррі в оберемок і поволік кудись за сарай.

Із цього моменту вечірка перестала цікавити Солля. Насилу відбившись від надокучливих дівчат, він вибрався на темну вулицю і, завернувши за ріг, зіштовхнувся з людиною в просторому плащі. Обличчя його приховував каптур.

— Доброго вечора, Соллю, — долинуло з темряви.

Голос був привітний і належав, без сумніву, Фагіррі, Егерт відсахнувся. За місяці, які минули після його візиту до Вежі Лаш, він устиг переконати себе, що братство втратило до нього інтерес і вже не хоче бачити серед своїх. Поява Фагірри була такою несподіваною, як грім серед ясного неба.

— Ви здивовані, Соллю? — посміхнувся під каптуром Фагірра. — Із задоволенням повідомляю вам, що перше випробування — таємницею — ви успішно витримали… Нас чекає бесіда. Може, відійдемо від галасливого шинку?

З «Одноокої мухи» дійсно долинали сміх і крики впереміж з п’яними піснями. Цієї миті хвацькі звуки студентської гулянки здалися Егерту рідними, як пам’ятна з дитинства колискова.

— Так, — промурмотів він невиразно, — звісно…

Взявши Солля під руку, Фагірра втяг його в якийсь провулок, Егерт злякався, що й тут виявиться раптом потайний хід, який веде до Вежі Лаш.

Фагірра зупинився, у темряві блиснули його білі зуби.

— Приємно бачити вас, Соллю, здоровим тілом і душею… У нас мало часу. Незабаром, воля Лаш, ми станемо соратниками, братами, а поки знайте, що світ змінюється, світ уже змінився. Люди надто далеко пішли від Лаш, собі на лихо… Ви помічаєте це, Егерте? Дурні, дурні… Міський суддя так само прислухається до порад Магістра, однак він дуже хворий, і хтозна, як вестиме себе його спадкоємець. Уже зараз лунають голоси, що суперечать волі Лаш… Собі на лихо, Соллю, все це, собі на лихо!

Егерт слухав, не розуміючи й не намагаючись зрозуміти, тільки гарячково роздумуючи, чого хоче від нього Фагірра.

— Не за горами випробування, Егерте… Випробування чекають на всіх, хто живе нині, а які — ви довідаєтеся, пройшовши обряд посвяти. Треба встигнути, Егерте… Встигнути поріднитися з Лаш раніше, ніж станеться… те, що станеться неодмінно. Ви зустрінете це з нами і врятуєтеся, тоді як інші завиють…

Слова звучали все швидше й пристраснішне, у темряві поблискували його очі, а Солля щохвилини охоплював чимраз дужчий страх, ніби над буденним, звичним життям він побачив раптом крила мороку.

— Невдовзі, Егерте… Але час ще є. Вам слід пройти друге випробування — воля Лаш, воно стане останнім, і Вежа закриє вас, посвяченого, від того… що буде тут, на землі. Ви готові вислухати?

Егертів язик відповів сам:

— Так…

Фагірра наблизив каптур до самісінького Соллевого обличчя.

— Послухайте… Це умова останнього випробування. По-перше, мовчати, як і раніше… А по-друге, і це головне, Егерте… Ви повинні дивитися й слухати. Для того маєте очі й вуха, Соллю… Дивитися й слухати, сам Магістр прийматиме ваші доповіді, в університеті вам стрінуться як наші друзі, так і вороги… Ми повинні розібратися хто є хто, особливо цікавить Магістра шанований пан декан і його прекрасна молода донька… Дивитися й слухати, вам, імовірно, відомі плани пана декана щодо книги, яку він пише?

Егерт стояв, ніби обухом пришиблений, страх майбутніх випробувань одразу вивітрився з його мізків. Щоки й вуха хлопця палали — щастя, що Фагірра не бачив цього в темряві. Небо, колишній Солль, той, давно забутий каварренський забіяка, та колись один би його ляпас поклав край подібній розмові, однак той Солль умер, і новий Егерт, позначений шрамом, тільки прошепотів тремтячим голосом:

— На жаль… ви перебільшуєте… мою поінформованість. Я… нічого не знаю про плани пана декана.

Фагірра по-приятельськи взяв його за плечі.

— Це випробування, Соллю… Нелегке випробування, не буду приховувати. Може, довідатися про це буде важко, але ж можливо, чи не так, Соллю?!

— Не знаю, — прошепотів Егерт, — я, далебі… Не впевнений.

— Со-оллю, — докірливо протяг Фагірра, — друже… Ви ж зробили перший крок, ви були присутні при таємному обряді… Вам довірились? А хіба довіру не треба виправдувати? Зараз ви перебуваєте під впливом хвилинної слабкості, а розплата за неї може бути надто важкою, просто-таки нелюдською… Не дайте ж боягузтву взяти гору — буде тільки гірше, повірте, я говорю з вами як майбутній брат… Вам легше буде доповідати самому Магістрові чи, може, спочатку мені?

Егерт насилу стримував крупний дрож. Руки Фагірри все ще лежали на його плечах, і служитель прекрасно це відчував.

— Вам, — промурмотів Егерт, прагнучи одного, аби все скоріше скінчилося.

Фагірра помовчав. Сказав м’яко:

— От і чудово… Я сам вас знайду. Ваша справа — дивитися й слухати… І ще запитувати, запитувати якомога приязніше, але без нав’язливості — пан декан розумний…

І, уже віддаляючись, Фагірра раптом обернувся.

— І не треба так болісно до цього ставитися, Егерте… Ви потім зрозумієте. Вам пропонують руку допомоги, вам надають унікальний шанс, ви усвідомите це пізніше — поки треба тільки повірити. Гаразд?

Егерт не знайшов у собі сил на відповідь.

* * *

Історія з кинджалами стала надбанням університету, і навіть зовсім незнайомі Егерту студенти підходили до нього в коридорах, щоб потиснути руку й запитати про щось незначне. Почався навчальний рік, і Солль не пропускав жодної лекції, але на душі в нього було тяжко.

Після зустрічі з Фагіррою він дав собі слово не з’являтися більше в місті — хоча хтозна, чи захистять від ордена Лаш університетські стіни? Егерт знав, що підлий страх зрадить його за першої ж нагоди, і хто б він не був, за необхідності зуміє витягнути з нього все, що тільки побажає. Орден Лаш знає або здогадується про його боягузтво, а це означає, що він бранець ордена, шпигун і донощик, і ніяка гордість, ніяка шляхетність не врятують Солля, коли коліна його підігнуться від страху, а пересохлий язик прилипне до гортані, щоб вимовити потім зрадливі слова…

Довгий звук з Вежі тепер наводив на нього жах.

Одного разу, зібравшись із силами, він відвідав декана, маючи на меті зізнатися у всьому. На підході до кабінету перед очима його постало обличчя Фагірри, а у вухах загугнявів переривчастий голос, що оповідав про майбутні лиха. Насилу переступивши поріг, Егерт зміг вичавити із себе тільки невиразне питання: що має трапитись… Чи має щось трапитись… У найближчому майбутньому?

Декан здивувався. Зі зворушливою серйозністю припустив, що незабаром щось таки має трапитись, а в недавньому минулому, на жаль, уже було. Егерт зніяковів, попросив вибачення й пішов, добряче здивувавши декана.

Іноді Солль заспокоювався, Фагірра, а тим паче сивий Магістр, здавалися йому людьми, гідними довіри. Можливо, він дійсно знає надто мало, можливо, довірена йому місія — не зрада, а навпаки, послуга університету… Говорив же Фагірра: «Ви зрозумієте згодом… Поки треба просто повірити… Гаразд?»

«Добре», — шепотів собі Солль, і йому легшало. Він навіть всерйоз замислювався, як краще виконати покладену на нього місію, але раптове усвідомлення власної підлості викликало розпач, і тоді, скулившись на підвіконні, він не відповідав на стурбовані запитання Лиса й не дивився в чесні, кольору меду очі.

Лис тепер ставився до Солля з набагато більшою повагою, причиною цього було не тільки рідкісне Егертове вміння метати кинджали, а й книги, які він читав, — «Анатомія» і «Філософія трав…», отримані, за словами Егерта, від самого декана. Гаетан навчився не чіпати Солля, якщо бачив, що той прагне самотності. Одного разу ввечері, задувши свічу, Лис насмілився запитати в дивного сусіда:

— Слухай, Соллю… А ти, взагалі-то, хто?

Егерт, який, дрімаючи, згадував про дім і батьків, стрепенувся.

— Га? Що-що?

Лис скрипнув ліжком.

— Ну… Тихий та боязкий, тільки ножі від тебе ховати треба, а то, на лиху годину…

— Не бійся, — гірко посміхнувся Егерт. Лис сердито завертівся:

— Ну так… Мені б таку гарненьку, як у тебе, фізіономію — усіх дівчат у місті… перепсував би… Вони ж за тобою самі бігають, як прив’язані, так ні, навіть не глянеш… У тебе загалом із цим… тим самим усе гаразд, га?

Егерт знову посміхнувся. А Лис, і не збираючись лишати Солля в спокої, приспів з новим запитанням:

— А хто це писок тобі сполосував?

Солль зітхнув. Запитав пошепки:

— Слухай… А День Великорадіння уже скоро?

Лис здивувався в темряві. Відгукнувся трохи згодом:

— Ще місяць… А що?

Місяць. Залишився місяць до призначеного строку. Егерт твердо знав, що не стане негідником і донощиком, якщо протримається до зустрічі з Мандрівцем. Зараз він раб закляття, але вільному Соллю не страшні будуть ні прямі погрози, ні обіцянка майбутніх бід, орден Лаш втратить тоді над ним будь-яку владу. І як приємно буде сказати в обличчя Фагіррі: пошукайте собі інших шпигунів! І Карвер… І повернення в Каваррен, зустріч із батьком… А потім — Егерт вирішив це майже точно, — потім він знову заявиться в університет і попросить декана прийняти його, можливо… Але це потім. Спочатку — Мандрівець, і зустріч відбудеться через місяць.

Думки про те, що буде, коли зустрічі не відбудеться або Мандрівець відмовить у порятунку від закляття, Егерт просто не впускав у свою свідомість.

Кілька ночей підряд Торії марилися незвичайно яскраві, дивні сни.

Одного разу їй наснилося, що вона стоїть на палубі вітрильника. Такі кораблі вона часто бачила на гравюрах і жодного разу — на власні очі. Навколо лежала синя чиста поверхня — море, над головою куполом вигиналося небо, а поруч стояв батько, і в руці його була чомусь пташина клітка. У клітці вертілася маленька, менша від горобця піщуга, на душі в Торії було незвично легко, і вона сміялася уві сні. Але на далекому обрії збиралася чорна, як попелище, хмара, і капітан — а на кораблі був і капітан — сказав з усмішкою: «Насувається шторм, але нам він не страшний».

Торія не злякалася. Однак хмара наближалася швидше, ніж годилося, а капітан зачув лихо надто пізно — у небі над кораблем уже висіла немислимих розмірів сова, і була вона водночас птахом і хмарою, тільки от хмар таких не буває. Очі її, два круглих блюдця, світилися білим тьмяним вогнем, а розведені крила затуляли небо; капітан закричав і, жахнувшись, заволала команда — тоді батько Торії, декан Луаян, відкрив дверцята пташиної клітки, що тримав у руках.

Пташинка, легка, менша від горобця, випурхнула на волю та стрімко метнулась угору й просто на очах зачудованих людей стала збільшуватись, рости, чорніти, й перетворилася на хмару, і зрівнялася за розмірами із совою, і в небі зчепилися вони у двобої не на життя, а на смерть. Тільки хто переміг у цій битві, Торії так і не довелося довідатися, бо вона прокинулася.

Роздумуючи, що б це могло означати, Торія вирушила до міста — напередодні батько просив її зайти в аптеку. Повертаючись, вона зустріла біля парадного входу двох панянок у чарівних капелюшках, прикрашених червоними й зеленими квітами. Дівки, соромлячись і підштовхуючи одна одну, звернулися до неї з питанням: чи тут живе… тобто вчиться… такий високий хлопець, блондин, зі шрамом?

Торія сторопіла. Дівки, чимраз більше хвилюючись, пояснили: вони познайомилися нещодавно… в одному місці… І домовилися про зустріч, але, хоч добродії студенти бувають у місті доволі часто, цей хлопець, такий білявий… Знаєте? Так от, він не з’являється вже кілька тижнів… Може, він хворий?

Торія спочатку зібралася розсміятися, потім передумала й вирішила розлютитися, потім, спохопившись, сказала собі: а що, власне, у цьому такого? Яке їй діло до сердешних уподобань Солля?

І, сухувато пояснивши дівкам, що «блондин зі шрамом» цілком здоровий і незабаром явиться в «одне місце», Торія пройшла до себе, а вслід їй долинуло: може, вона передасть цьому хлопцеві, що його шукали Ора й Розалінда?

Торія була би щиро здивована, коли б напередодні хтось сказав їй, що про цю неждану зустріч вона згадуватиме не раз і не двічі, однак згадувала, жалкуючи й дивуючись з власної дурості. Можливо, її дратував вибір Егерта — якісь вульгарні вуличні дівки… Втім, студенти завжди були трохи нерозбірливі… Але Солль!.. Світле небо, а чим він гірший чи кращий за інших?!

Зустрівши Егерта наступного дня, Торія не втрималася від шпички:

— До речі, вас шукали ваші приятельки… Ви, схоже, зовсім про них забули, Соллю?

Якийсь час він здивовано дивився на неї, вона встигла роздивитися, що повіки в нього червоні, а очі втомлені, як після довгого нічного читання.

— Хто? — запитав він нарешті.

Торія напружила пам’ять:

— Ора й Розалінда… Ну й смаки у вас, Соллю!

— Я не знаю, хто це, — сказав він байдуже. — Ви впевнені, що їм потрібен був саме я?

Торія знову не втрималася:

— А хто ще в нас «високий, білявий, зі шрамом»?

Звично торкнувшись рукою щоки, Егерт гірко посміхнувся, дівчині чомусь стало ніяково. Промурмотівши щось невиразне, вона поспішила піти геть.

Через якийсь час Торія побачила його в компанії, де за головного явно був рудий Гаетан, Солль виглядав на голову вищим від усіх своїх товаришів. Компанія направлялася, звісно ж, до міста, студенти радісно галасували, Солль мовчав, тримався осторонь, однак повз увагу Торії не пройшла та повага, з якою зверталися до нього інші студіозуси. Поруч із Егертом усі вони чомусь здавалися трохи незграбними, вайлуватими, трішки простакуватими, Солль, у кожному русі якого відчувалася якась інстинктивна, напіввійськова грація, виглядав у юрбі студентів породистим конем, який затесався в табун симпатичних мулів.

Невдоволена, Торія піймала себе на якійсь подобі інтересу. Звісно, Ора й Розалінда окрилені, та й скільки ще юних кізок стукнуть копитцем, прагнучи запопасти такого кавалера!

Через кілька днів Егерт несподівано отримав звісточку з Каваррена — поштовий служака, захекавшись, притяг до університетської канцелярії важкий мішок, обліплений сургучевими печатками, до нього додавався маленький, зім’ятий лист. Рознощик не заспокоївся, поки не отримав срібну монетку за труди. Мішок заповнений був домашньою їжею, а лист, написаний на жовтуватому поштовому папері, пах серцевими краплями.

Егерт не впізнав почерку — його мати писала нечасто й досить неохоче, і ніколи жодне з її послань не адресувалося синові, але запах він упізнав одразу, і від хвилювання мороз миттєво пробіг з голови до ніг.

Лист був дивним, рядки загиналися донизу, й думка раз у раз обривалася, у ньому не було ні слова про втечу Егерта чи про теперішнє життя в Каваррені. Все послання присвячувалось спогадам про Егерта-дитину й Егерта-підлітка, причому сам він не міг пригадати про це майже нічого, а мати, виявляється, увесь цей час тримала в пам’яті й кольори скатертини, з якої маленький син стяг на себе тарілку гарячого супу, і жука, якому він жваво й наполегливо намагався приклеїти відірвану ногу, і ту зухвалість, за яку батько хотів його покарати, а вона заступилася, придумавши синові виправдання… Солль ледве дочитав лист до кінця, ним оволоділо незрозуміле, щемливе, хворобливе відчуття.

Щоб його притупити, він звелів Лисові поскликати на бенкет усіх, хто встигне поміститися в склепінній кімнатці. Студенти, товариські й зголоднілі, не змусили довго на себе чекати, незабаром ліжка вгиналися під вагою учасників бенкету, і загрожувало відвалитися підвіконня, і обурено тріщав стіл, що мав би слугувати опорою для наукових досліджень, а не сидінням для міцних молодих задів. Мішок з їжею, якого вистачило б Соллю на місяць, спустошений був за кілька годин, і всі були дуже задоволені — включно з Егертом, який у гучній і хмільній гулянці зумів втопити і гіркоту, й тугу, і страх перед майбутнім.

День Великорадіння був уже не за горами — Соллю хотілося то пришвидшити його, то будь-яким чином відтягти. Лис усе частіше стурбовано цікавився, чи все гаразд, бо Егерт впадав то в безпричинну нервову веселість, то в глибокий транс, годинами сидів біля вікна, бездумно гортаючи книгу про закляття, майже нічого не їв, зате вставав ночами, щоб напитися із залізного бака в коридорі, і дзенькіт ланцюга, на якому висіла кружка, будив сусідів і тим самим викликав їхні нарікання.

До фатального дня залишався тиждень, коли декан Луаян попросив Егерта зайти до нього.

Солль очікував побачити й Торію, яка звично сиділа б на краєчку столу й погойдувала ногою, однак у щільно заштореному кабінеті був тільки суворий, зосереджений декан і його нервовий, напружений гість.

Посадивши Солля у високе крісло, Луаян довго мовчав. Усередині скляної кулі з нанесеними на неї обрисами континентів горіла свіча, і від її світла сталеве крило, підвішене над столом, здавалося живим і готовим до польоту.

— Через день-два він буде в місті, — тихо повідомив Луаян.

Долоні Солля, що стискали дерев’яні підлокітники, умить змокріли, наче жаб’ячі лапи.

— Послухайте, Егерте, — промовив декан так само стишено, але від цього голосу в Солля мурашки побігли по шкірі, — я знаю, що ви пережили заради цієї зустрічі… Тепер я запитую вас востаннє: ви дійсно хочете говорити із Мандрівцем? Ви впевнені, що для вас це єдиний вихід?

Егерт пригадав Фагірру, потім дівчину в диліжансі, яка стала іграшкою для зграї розбійників, і тільки потім Карвера.

— Упевнений, — відгукнувся він глухо.

Якийсь час декан поїдав його очима, та Егерт витримав цей погляд.

— Гаразд, — відвернувся, нарешті, Луаян, — тоді я розповім вам… Усе, що знаю сам, а знаю я, на жаль, небагато.

Він відійшов до вікна, відсунув край фіранки й так, стоячи спиною до Егерта, почав:

— Я вже якось розповідав вам про чоловіка, позбавленого магічного дару, якого чекав непростий шлях випробувань. Я казав вам про Двері, бачені мною в Дзеркалі Вод, я був тоді ще хлопчаком, мій учитель помер, і я залишився один-однісінький… Перед Дверима в моєму мареві хтось стояв, і засув був наполовину відсунутий… Ви не зрозуміли тоді, навіщо я згадую все це, та тепер ви повинні зрозуміти, то ж слухайте. Землею блукає Блукач Мандрівець, ніхто не вкаже вам імені його і ніхто не знає точно, яка безодня його породила. Він носить у собі силу, невідому нікому, навіть магам. Жодного разу, як не намагався, я не зміг побачити його в Дзеркалі Вод, а я дуже вправний, Егерте, і будь-яка людина, яка володіє магічним даром, рано чи пізно там віддзеркалювалась… Та Мандрівець недоступний для мого погляду, скажу більше, щоразу, намагаючись знайти його, я ніби натикався на глуху стіну… Незбагнене лякає, Егерте. Мандрівець лякає мене, а я ж не маля… Не буду стверджувати, нібито він — втілення зла, але хто знає напевно, що є добро на землі, а що — зло?

Декан замовк, і Егерт, притискаючи долоню до позначеної шрамом щоки, несподівано для себе сказав:

— Закляття — зло.

— А вбивство? — здивовано обернувся декан.

— І вбивство — зло, — глухо відгукнувся Егерт.

— А якщо вбити вбивцю?

Свіча усередині скляної кулі потроху обпливала.

— Гаразд, — зітхнув декан, — я розповідатиму далі… Піввіку тому світ стояв на краю прірви… Хоча більшість із живих так цього й не зрозуміли. Щось, що явилось іззовні — літописи називають це Третьою силою, — побажало ввійти в світ і запанувати в ньому. Щоб здолати Двері Світобудови, Третій силі знадобився Брамник… Ним стала та сама людина, позбавлена магічного дару, ображена людьми й осліплена гординею. Відчинивши Двері, він отримав би немислиму могутність, але засув так і залишився на місці, бо хтозна-чому останньої миті Брамник відмовився від місії… Невідомо, що було згодом, але у світ живих повернулася людина, яка посміла відкинути Третю силу, і обпалена нею, отримала чи то прокляття, чи то спадщину… Подейкують, що відтоді він мандрує ним же врятованим світом, звідси й прізвисько — Мандрівець… Схоже на правду?

Егерт мовчав.

— От і я не знаю, — легка посмішка ледь-ледь торкнулась деканових вуст, — може, це зовсім інша людина і природа його сили інша… Раніше я хотів з ним зустрітися, тепер не хочу. Хтозна… Він чужий, уникає зустрічі, і тільки час від часу я чую про нього випадкові розповіді…

— А я ниточка, — сказав Солль.

Декан стрепенувся.

— Що?

— Ниточка, що прив’язує вас до Мандрівця… Саме тому цікавлю вас, чи не так?

Декан насупився.

— Так… Ви правильно помітили якийсь прагматизм мого до вас ставлення… Ви — ниточка до Мандрівця, Соллю, і ви ж — убивця мого улюбленого учня, нареченого моєї доньки… Ви — жертва жорстокого закляття. І ви ж — людина на шляху випробувань. Усе це ви, — декан знову відвернувся до вікна.

Свіча всередині скляної кулі догоріла й згасла, у кімнаті стало темніше.

— Що я повинен йому сказати? — запитав Егерт.

Декан повів плечем.

— Що хочете. Ви змінилися достатньо, аби вирішувати самому… Не намагайтеся розжалобити його — це не допоможе, не принижуйтеся, але й не здумайте грубіянити — буде тільки гірше. А головне, Егерте, добряче подумайте помізкуйте, чи взагалі під силу вам ця зустріч. Може статися так, що він обдарує вас чимось іще, та таким, що колишнє закляття видасться жартом.

Декан допитливо схилив голову до плеча, Егерт прошепотів ледь чутно:

— Звісно, страшно… Але ж якось я вже бачився з ним… Можливо, я знайду слова… Я знайду.

* * *

Егерт слухав лекцію пана ректора, коли, наче метелик, що пурхав по рядах, у залі опинилася записка. Егерт не звернув на неї жодної уваги, і тому свистячий шепіт змусив його підскочити.

— Агов! Соллю!

На згорнутій трубочкою записці був напис, що беззаперечно свідчив: послання адресоване саме йому, Егерту. Здивовано розгорнувши твердий папір, Солль прочитав коротке речення посеред чистого аркуша: «Він у місті».

Деренчливий голос пана ректора розбитим склом вибухнув у його вухах, щоб одразу ж віддалитися, затихнути й обернутися на дзижчання набридливої мухи.

До свята залишалося три дні. Рожевощокі служниці знесилювалися, тягаючи заповнені їжею кошики, з навколишніх сіл з’їжджалися торговці м’ясом — просто на вулицях торгували закривавленими поросячими тушами, свинячими й коров’ячими головами, кролячими стегенцями й цілими в’язанками забитої птиці. Егерта нудило, коли погляд його випадково падав на байдужу безоку морду, насаджену для продажу на залізний штир.

Людське море несло його все далі й далі вулицями. Гарячково вдивляючись у всі звернені до нього обличчя, він кілька разів здригався, вкривався потом і кидався вперед і щораз, помилившись, зупинявся, аби заспокоїти дихання і втамувати скажене серцебиття.

В аристократичних кварталах було трохи спокійніше. Сміючись і перегукуючись, покоївки натягали з вікна до вікна гірлянди, розвішували на вітрі стрічечки й прапори, виставляли на підвіконня клітки з голосистими пташинами й до блиску надраювали бруківку. Вгледівши наприкінці вулиці сірий плащ із каптуром, Егерт пірнув у бічну вуличку й притулився до стіни.

Посеред дня погода зіпсувалася, задощило й похолодало. Вимоклий до нитки, голодний і втомлений, Егерт вирішив, що взявся за діло неправильно — просто тиняючись вулицями, він не знайде Мандрівця. Треба було зібратися з думками й уявити, де людина, яка напередодні з’явилась у місті, усього найімовірніше, може бути.

Помізкувавши таким чином, Солль почав обходити готелі й постоялі двори. Подекуди на нього косували, подекуди відразу ж виганяли. Знемагаючи від страху, він виймав з кишені монетку й через силу розпитував служителів і постояльців про високого, літнього приїжджого із прозорими очами без вій.

Гаманець його незабаром спорожнів, у двох або трьох готелях йому вказали навіть номер, у якому, зі слів покоївок і слуг, зупинився розшукуваний високий старий. Щораз завмираючи, Егерт стукав у готельні двері й отримував запрошення ввійти, а ввійшовши, відразу був змушений вибачатися, визнавати помилку й ушиватися.

Ледве переставляючи ноги, щораз ризикуючи наткнутися на Фагірру чи іншого служителя Лаш, Солль повернувся на головну площу. Тут щосили цокали сокири й верещали пилки — навпроти будинку міського суду зі страченою лялькою біля входу споруджували широкий ешафот.

Егерта пересмикнуло від згадки про обов’язкову страту, яка передує відкриттю свята Великорадіння. Заклопотаних тесль зграєю оточували хлопчаки їм було жахливо цікаво, вони наперебій поспішали на допомогу, а якщо комусь довіряли потримати молоток — гордості щасливця не було меж.

Зціпивши зуби, Егерт вирішив про себе, що до моменту страти він буде вже звільнений від закляття, а отже, хоробрий і холоднокровний. Швидко сутеніло, дощик, що притомився було, замрячив знову, і Солль, сили якого випарувалися раптово й ущент, поволікся до університету.

Наступного ранку він вийшов на вулиці ще й на світ не зазоріло — і майже відразу побачив високу, літню людину в зачовганій куртці й зі шпагою біля пояса. Розплатившись із торговцем, який, очевидно, продав йому пряжку для перев’язу, високий неспішно рушив вулицею, і Егерт, боячись помилитися, боячись згубити старого з очей, боячись забаритися й спізнитися, кинувся слідом.

Незважаючи на ранню годину, на вулицях було повно люду, Солля сварили, відштовхували убік, але, не випускаючи з очей крислатий капелюх високого, Егерт із наполегливістю маніяка рвався за ним навздогін.

Високий завернув на бічну вуличку, де народу було менше, майже наздогнавши його, Солль із останніх сил видихнув:

— Пане!

Перехожий не обернувся. Задихаючись, Егерт підбіг ближче й зібрався було вхопитися за рукав шкіряної куртки, але не посмітив, а тільки прохрипів благально:

— Пане…

Незнайомець здивовано озирнувся й аж відсахнувся, побачивши поряд із собою сильного парубка із блідим перекошеним обличчям.

Сахнувся й Егерт, перехожий якщо й був схожий на Мандрівця, то тільки звіддалік. Це був звичайний добропорядний городянин, який і шпагу, напевно, носив лише з поваги до поколінь шляхетних предків.

— Вибачте… — прошепотів Егерт, відступаючи, — помилився…

Перехожий знизав плечима.

Розчарований невдачею, Солль знову обійшов людні місця, заглянув навіть на вулицю звідниць, хижі баби кинулися на нього, як на ласу здобич, і він ледве вирвався з їхніх чіпких рук.

Тоді Егерт вирушив по шинках. З порога оглядаючи зал і переконавшись, що Мандрівця тут немає, він долав спокусу присісти й перекусити — у нього й грошей не було — і замість цього квапився далі. У невеличкому шиночку під назвою «Сталева ворона» натрапив на служителів Лаш, які випивали й вели неспішну бесіду.

Егерт не знав, чи привиділися йому уважні погляди з-під трьох опущених каптурів, та отямившись уже на вулиці, він дав собі слово надалі бути обережнішим.

Другий день пошуків результату не дав. З відчаю Егерт звернувся до декана: не зміг би той вказати місцеперебування Мандрівця точніше?

Той зітхнув.

— Соллю… Коли б це був хтось інший, я б улаштував вам зустріч. Але над Мандрівцем я не владний — тому мені його не знайти, якщо тільки сам він не захоче виявити себе… Він ще в місті — це кажу вам точно, і пробуде, мабуть, цілий день свята, але не довше… Поспішайте, Соллю, поспішайте. Я не допоможу вам.

Напередодні Дня Великорадіння місто гуло, наче вулик, Егерт, тягнучи як той хворий старигань, ноги, брів від будинку до будинку, вдивляючись в обличчя перехожих. Надвечір уздовж стін уже валялися в блаженних позах перші п’яні, і обвішані лахміттям злидарі підбиралися до них нишком, як шакали до здобичі, збираючись витрусити з кишень пияків останні гроші.

Ще не смеркло. Егерт стояв, привалившись до стіни, і байдуже дивився на вуличного хлопчиська, який задумливо розкручував на мотузці прив’язаного за хвіст дохлого пацюка. Тушку, очевидно з нагоди свята, пов’язано було синьою стрічечкою.

Хтось пройшов мимо, мало не зачепивши Егертове плече, призупинився й озирнувся. Ссил, щоб боятися, у Солля вже не залишилось, і він повернув голову.

На тротуарі просто перед ним стояв Блукач Мандрівець, Егерт до найдрібніших рис бачив прорізане вертикальними зморшками обличчя, опуклі прозорі очі, холодні, важкі повіки, позбавлені вій, вузький рот з опущеними кутиками… Постоявши так якусь мить, Мандрівець повільно повернувся й рушив геть.

Егерт ухопив ротом повітря. Хотів крикнути, та голосу не було. Тоді, рвонувшись, він кинувся навздогін, але, наче уві сні, ватяні ноги спотикалися й не бажали йти. Мандрівець ішов не кваплячись, хоча й дуже швидко, Егерт уже майже біг, коли чиясь чіпка рука вхопила його за комір.

Солль рвонувся, Мандрівець ішов собі далі, а рука, що втримувала Егерта, і не збиралася розтискатися, а над вухом пролунав сміх.

Тоді тільки Егерт обернувся. Його оточували троє, і людину, яка вхопила його за комір, він навіть не відразу впізнав.

— Привіт, Соллю! — радісно вигукнув той. — Ось де стрілись-таки, ну ти подумай!

Це був Карвер, новенький мундир його блищав шнурами й ґудзиками, а нашивка лейтенанта займала мало не половину грудей. Попутники його теж були гуардами — Боніфор і незнайомий Соллю парубок з маленькими вусиками.

Егерт глянув услід Мандрівцеві, той завертав за ріг.

— Пусти, — сказав він швидко, — мені треба…

— По великому чи по маленькому? — співчутливо поцікавився Карвер.

— Пусти! — Солль рвонувся, але слабо, бо Карвер, посміхаючись, підніс до його обличчя важкий кулак у рукавичці.

— Не поспішай… Ми довго шукали тебе в цій смердючій дірі й не для того, щоб просто так випустити…

Усі троє розглядали Солля з неприхованою цікавістю, наче мавпочку на ярмарку. Боніфор протяг здивовано:

— Дивись ти… Ну справжнісінький студент! І шпаги немає…

— Гей, Соллю, де ж твій клинок? — з навмисним сумом поцікавився Карвер.

Боніфор витяг з піхов свою шпагу. Егерт ослаб, відчуваючи, як страх паралізує його, паралізує до останньої жилки. Боніфор вищирився й провів пальцем по лезу, Карвер поплескав Егерта по плечу:

— Не бійся… Ти, друзяко, позбавлений як військової честі, так і дворянської, позбавлений прилюдно, перед строєм, шпагу проти тебе оголювати ніхто не стане… У пику тобі заїхати — це, звісно, можна… Ще відшмагати можна, ти вже вибач… Це неприємно, еге ж… Але ну ду-ду-же повчально, так?

— Що тобі треба? — запитав Егерт, насилу повертаючи пересохлим язиком.

Карвер посміхнувся.

— Добра тобі хочу… Адже ти друзяка мій, як не як… Скільки разом пройдено. — Він посміхнувся, і Егерт злякався цієї усмішки більше, ніж оголеної шпаги.

Карвер неквапливо продовжував:

— Додому поїдемо… У вас тут Великорадіння, тож полікувати тебе якраз немає жодної змоги… Дезертир ти, Соллю, зі служби втік найганебнішим чином, мундир осоромив. Веліли нам тебе знайти, відловити й на суд представити, а там уже видно буде…

Він випустив Соллів комір, тепер двоє його підручних міцно тримали Егерта за лікті, у цьому, власне, й потреби не було, бо страх зв’язував його міцніше за сталевий ланцюг.

Мандрівець давно пішов, розчинився на людних вулицях, і з кожною секундою ймовірність зустріти його знову зменшувалася, танула, як льодяник.

— Слухай, Карвере, — сказав Егерт, намагаючись, щоб голос не дрижав. — Ти… Давай домовимося, га? Мені необхідно побачити одну людину… Ти скажи, куди потім прийти, я прийду, слово честі… Але зараз мені дуже треба…

Соллю самому стало огидно — так жалібно й благально пролунали ці слова, Карвер же розцвів, як букет під вікном нареченої.

— Ну, якщо настільки треба… Може, ми відпустимо тебе, га?

Парубок із маленькими вусиками здивувався, Боніфору довелося двічі підморгнути йому, перш ніж він зрозумів, що слова Карвера — простий жарт.

— Мені треба зустрітися, — безпомічно повторив Егерт.

— Попроси, — серйозно запропонував Карвер. — Добре попроси. Навколішки стань… Умієш?

Егерт дивився на Карверові чоботи зі слідами недавнього чищення й ще свіжішої брудної калюжі, до правої підошви прилипло кілька гнилих соломинок.

— Що роздумуєш? — здивувався Карвер. — Побачення — діло серйозне… Вона гарна, Соллю? Чи просто шльондра?

— Що я тобі зробив? — вичавив крізь зуби Егерт.

Вечірня вулиця оживала, заповнюючись веселими компаніями гуляк, які танцювали й цілувалися. Карвер наблизив обличчя до самісіньких Егертових очей. Сльози в їхніх кутиках страшенно потішили парубка, і той похитав головою.

— Ти боягуз, Соллю… Який же ти боягуз… — і додав, лагідно посміхаючись: — Добродії, не треба його тримати — він не втече…

Боніфор з товаришем неохоче випустили Егертові лікті. Карвер посміхнувся ще ширше.

— Не плач… Станеш на коліна — відпустимо тебе на побачення, хай так… Ну?

На бруківці під ногами лежала іржава половина підкови. «Хіба це перше приниження, — подумав Егерт. — Хіба не траплялося гіршого…»

— Не стане, — впевнено сказав парубок з вусиками. — Бруківка задрипана, штани забруднить.

— Стане, — хихикнув Боніфор. — А штани він уже забруднив, йому не звикати…

Це востаннє, сказав собі Солль. Точно востаннє… Мандрівець не встиг відійти далеко, одне, останнє приниження…

— Ну? — не витримав Карвер. — Довго ще чекати?

Розчинилися двері сусіднього шинку, і відважна, п’яна, нестримна компанія вихлюпнулась на вулицю, як шампанське із пляшкового горлечка. Хтось ухопив Егерта за вуха з наміром палко поцілувати. Краєм ока він устиг помітити дівку, що повисла одночасно на Карвері й Боні форі, — і скажений хоровод рвонув Солля убік, затяг геть. У юрбі промайнуло збентежене обличчя з маленькими вусиками, а Егерт уже біг, не чуючи під собою ніг, з незбагненною спритністю лавіруючи між хмільними гуляками, одержимий однією тільки думкою: Мандрівець! Може, він ще тут…

Пізно вночі Солль повернувся у флігель, Лис злякався, побачивши його перекошене від розпачу обличчя. Зустріч не відбулася, і тепер в Егерта залишався один тільки день — День Великорадіння.

Ешафот перед будинком суду був готовий в останню хвилину — загаялися робітники, які любовно обшивали лобове місце чорним сукном. На сукні шикарно виглядали гірлянди свіжих квітів — свято все-таки. Дерев’яна плаха була вкрита лаком і розписана, як барабан.

Солль тинявся вулицями від раннього ранку і вже встиг отупіти від безперервного напруженого розглядання облич, а тому не відразу зрозумів, куди несе його святкова юрба. Не бажаючи йти на площу, він примудрився завернути в бічний провулок і знову потрапив у збуджений людський потік, від якого несло потом, вином і свіжовичиненою шкірою. Потік цей сунув до будинку суду, до ешафота.

Йому ніколи не доводилося плавати проти сильної течії в бурхливій ріці, а то б він обов’язково спізнав страх і розпач плавця, якого безжально зносить до водоспаду. Юрба несла його, як повноводдя несе тріску, і рух її сповільнився тільки тоді, коли смакуючі видовище люди вилилися на широку площу з потворною спорудою в центрі. На Егерта поглядали із заздрістю: такий здоровань, не треба навіть навшпиньки ставати!

Він безпомічно озирнувся — голови, голови, голови, ціле море рухливих голів, і йому пригадалися курчата, що заповнювали кошик птахівниці. Всі обличчя спрямовані були до ешафота, всі розмови вертілися навколо майбутньої страти. Засуджених, за чутками, було двоє, обоє лісові розбійники й винні однаково, але одного за традицією помилують. Хто буде цим щасливчиком, вирішить жереб, вирішить просто зараз, на очах у всіх. Ах, дивіться, дивіться, уже йдуть!

Заговорили барабани, на поміст піднялася процесія на чолі з міським суддею. Нестарий ще, худий і кволий, він був вочевидь підточений якоюсь хворобою, тьмяні очі його губилися в складках численних зморшок, але хода й манера триматися залишалися величними й сповненими гордині.

Суддю супроводжували переписувач і кат, схожі, наче близнюки, тільки переписувач був одягнений у непоказне безбарвне вбрання, а кат радував око малиновою, як літній захід, накидкою, перший озброєний був сувоєм з масивними печатками, другий тримав у опущеній руці сокиру — так скромно, наївно й по-селянськи, як тримає своє знаряддя господар, який зібрався вранці нарубати дрівець.

Оточені стражниками, на ешафот піднялися засуджені — їх дійсно було двоє. Егерт глянув на них, і насилу встояв на ногах. Фатальне відчуття, що проявлялося до цього двічі, повернулося до нього раптово й немилосердно.

Засуджені ледве трималися, у душі кожного надія боролася з розпачом, кожен жадав життя собі й смерті — другому. Юрба уявлялася густим киселем суперечливих відчуттів, серед яких були й захват, і жалість, хоча переважала цікавість, жадібна цікавість дитини, яка прагне роздивитися, що в комашки всередині.

Солль намагався вибратися з юрби, але зусилля його скидалися на потуги мухи, що загрузла в меду. Площею гулко лунало:

— Ім’ям міста… За обурливе… зухвале… а також… грабежі… розбій… убивства… відплата й покарання… шляхом усікновення голови й забуття…

Ці розбійники були такими ж мерзотниками, як і ті, які зупинили в лісі пам’ятний Егерту диліжанс. Ґвалтівники й убивці, повторював про себе Солль, але йому ставало все гірше.

Мимоволі він знову глянув на ешафот — суддя тримав у руках дві однакові за розміром дерев’яні кулі: біла означала життя, а чорна повинна була принести одному із них неминучу смерть на пласі. Переписувач розкрив звичайний полотняний мішечок, кулі полетіли в нього одна за другою.

Він довго й ретельно тряс знаряддя жеребкування, і всередині полотняного мішечка смерть із глухим дерев’яним стукотом ударялася об життя. Надії обох засуджених досягли піка, і найбільшої напруги досяг жах смерті, завмерла юрба, шматована цікавістю. За знаком судді обоє засуджених одночасно всунули до мішечка руки.

Зав’язалася мовчазна боротьба — обличчя суперників вкрилися потом, а руки гарячково вимацували в полотняній темряві. Кожному хотілося заволодіти саме тією з куль, яку вже тримав супротивник. Напруження чужої надії й чужого розпачу змусило Егерта застогнати, варта поряд здивовано покосувала на нього.

Нарешті, обоє засуджених обрали собі долю і, важко дихаючи, обмінялися довгим поглядом.

— Виймайте! — звелів суддя. Юрба завмерла в очікуванні.

Вони загаялися ще секунду, потім одночасно рвонули руки з мішка, і кожен втупив очі у кулю… в руці сусіда.

Народ на площі заревів, на очах численних глядачів власник білої кулі впав навколішки, звівши до неба руки й беззвучно відкриваючи й закриваючи широкий круглий рот. Чоловік, який стискав чорну кулю, стояв нерухомо й наче не вірив своїм очам він переводив погляд зі спустілого мішка на власний, затиснутий у кулаці вирок.

Суддя подав знак, очманілого від щастя повели з ешафота, а його товаришеві скрутили за спину руки, і чорна куля гупнула об дошки. До Егерта донеслося пронизливе: ні!

Тим часом нещасний не зронив ані звуку, однак вся істота його пронизливо волала про помилку, про несправедливість, про жахливе непорозуміння. Як! Чому? Чому саме його?! Хіба це мислимо, хіба це можливо?!

Беззвучний крик, що летів від плахи, змусив Егерта скорчитися від болю. Юрба накрила його потужним, як органний акорд, подвійним суперечливим почуттям: азартною радістю за помилуваного й нетерплячим бажанням швидше побачити страту другого, тепер уже приреченого.

Від кинутої на плаху людини несло благанням, страхом і розпачем. Солль затис долонями вуха й замружив очі, але пронизливе «ні!» проникало в його свідомість без допомоги зору чи слуху. Злетіла у небо сокира — Егерт відчув мурашки, що пробігли цієї миті по шкірі сотень глядачів, і на вищій, ридаючій ноті беззвучне благання обірвалося, обернулося на конвульсію, згасло. Слідом за тим на площі зринула каламутна хвиля огидного збудження, втіхи від рідкісного видовища, що приємно лоскотало нерви…

Егерт заволав. Не в змозі стримувати жах і біль, він кричав, зриваючи горло. Від нього сахнулися навсібіч, та Солль уже не бачив і не чув більше нічого. Він вив і пробивався крізь желеподібну людську стіну. І нарешті настав момент, коли свідомість милосердно дала йому спокій.

Торія не знаходила собі місця від самої появи Мандрівця в місті.

— У Солля є шанси? — прохолодно поцікавилася вона, провівши очима Егерта, який вирушав на пошуки.

Декан тільки знизав плечима.

Передсвяткові клопоти відволікли її увагу, однак наступного дня вона все-таки поцікавилася:

— Ні? Не знайшов?

Декан похитав головою.

— Хтозна… Мандрівець може бути голкою в купі сіна, може бути й вугіллям за пазухою — хто знає…

Вранці третього дня Торія ні про що не запитувала, але спохмурнілий декан сказав їй напівголосно:

— Нічого, очевидно, не вийде. Мандрівець не з тих, хто переглядає вироки… Ти можеш не вірити, але мені жаль Солля. Просто по-людськи жаль.

Торія тільки брови звела й нічого не сказала у відповідь.

Найменше їй хотілося стати свідком страти, що готувалася на площі. Наглухо зачинивши вікна, вона, як крізь вату, чула й гомін схвильованої юрби, і гуркіт барабанів. Якоїсь миті їй страшенно захотілося довідатися, де зараз Солль, вона насилу поборола в собі бажання навідатися у флігель.

Минуло кілька хвилин, Торію терзало передчуття, вона ходила з кутка в куток, потім, закусивши губу, із гуркотом відчинила віконницю.

Наче живим рухомим килимом, площа була вкрита людьми, і Торія не сумнівалася більше, що десь у строкатій гущі загубився й Солль. Внутрішньо здригнувшись, вона подивилася на ешафот — цієї самої хвилини там блиснуло опадаюче лезо.

Юрба ойкнула, як одна людина, і набрала повітря у свої численні груди, збираючись вибухнути ревом. Але її випередив один-єдиний людський голос, надривний, сповнений болю, голос цей змінений був до невпізнанності, та Торія упізнала його, впізнала і вжахнулася.

«Давно це у вас, Соллю?» — «Я над цим не владен».

Перед її очима вже миготіли щаблі витих сходів. Сама не знаючи навіщо, вона бігла до виходу, а у вухах її дзвеніло й повторювалося втомлене: «Я над цим не владен… Не владен… Не владен…»

Над площею запалахкотів феєрверк — офіційне святкування Дня Великорадіння розпочалося.

Споночіло, але вулиці були освітленими, як удень, — в усіх руках горіли смолоскипи, й цілі грона ліхтарів і світильників перетворювали місто на один суцільний шинок веселощів. Над площею шаленів феєрверк, а під розсипами вогнів невтомно вправлялися в майстерності мандрівні жонглери й акробати. Найбільша й найуспішніша трупа захопила як кін спустілий ешафот, і конкуренти могли тільки заздрісно зітхати, бо безглуздий ковпак, яким щохвилини обносили юрбу, щоразу наповнювався все вище й дзвінкіше.

На всіх перехрестях стояли бочки з вином, і п’яні собаки, нахлебтавшись із рожевих струмочків, що розтікались бруківкою, похитуючись, заповзали в підворіття. Над містом стояла багатоголоса, різка, зате превесела музика. Хто тільки ладен був, грав на чому попало: будь то вівчарська сопілочка чи винна пляшка, дерев’яна тертушка чи дитяча тріскачка. І з цього далеко не музичного шуму раз по раз зринала пронизлива мелодія якоїсь заблукалої скрипки… Вервечки людей, взявшись за руки, пританцьовуючи й регочучи, шмигали із провулка в провулок; і часом бувало, що голова людського ланцюжка вже звертала з вулиці, на яку щойно вибирався хвіст неймовірно довгої низки.

Безумство власної витівки Торія зрозуміла відразу ж — розшукувати у святкуючому місті одного, нехай навіть дуже помітного чоловіка було безглуздим заняттям, гідним дурня. Солля або затоптали там же, на площі, або сам він давно вже п’є й танцює разом з усіма. Якщо ж із ним дійсно трапилося лихо й він потребує допомоги, чому вона відразу не звернулася до батька, навіщо кинулася стрімголов у цей хмільний святковий казан?

Як слід вилаявши себе, Торія неохоче повернула назад, але в цей момент на вулицю перед нею звідкілясь вискочила танцююча вервечка. Зупинившись, дівчина дивилася, як у світлі смолоскипів і ліхтарів зливаються в одне регочуче обличчя обличчя всіх, хто, вхопившись за руки, проносив перед нею з провулка в провулок. Останнім у ланцюжку був молодий, щасливий хлопець у білій сорочці, і чіпка рука його вхопила Торію за зап’ястя:

— З нами, сестричко! Потанцюймо, ех!

І вулиця помчала їй назустріч.

Ледве встигаючи бігти, спотикаючись і намагаючись вирватися, Торія летіла у хвості жвавої вервечки. І ось ще хтось причепився позаду й стиснув її долоню спітнілими пальцями. Від страху впасти й бути розтоптаною вона намагалася вловити рухи партнерів, не пропустити різкого повороту, не налетіти на стіну. Якоїсь миті ланцюжок порвався, на Торію мало не звалилися задні танцюристи, але вона спритно вивернулася й, залишивши позаду людський смітник, кинулася геть.

Серце її скажено стугоніло, груди ходили ходором, але повітря однаково не вистачало, гладенька зачіска розкуйовдилася, а вузьконосі черевички були такими брудними та затоптаними, як і бруківка. Тримаючись рукою за стіну, Торія здригнулася — вона побачила людину, яка нерухомо лежала під цією стіною. Долаючи страх, підійшла, заглянула в обличчя — п’яничка мирно спав. Це був брюнет з пишними вусами, і в такт молодецькому сопінню чорні пишні волоски в носі то ховалися всередину, то визирали назовні.

Торія відсахнулася й побрела геть. Якийсь молодик спробував засунути їй просто до рота обслинену карамельку — вона так глипнула на нього, що бідолаха змушений був заковтнути цукерку сам. Широкою вулицею туди-сюди снували вершники, і дівчина з втомленим обуренням подумала про вбивчі кінські копита й захмелілих пішоходів, яким зовсім не до обережності.

Ось один із них звалився просто посеред вулиці, Торія заціпеніла, бо скажені вершники поверталися.

— Стережися! — начальницьки вигукнув хтось. Підковані копита цокнули об каміння біля самісінької голови лежачого, але шляхетні тварини, що явно перевершували мудрістю людей, які їх загнуздали, примудрилися не наступити на п’яничку, і кавалькада погнала далі.

Людина на бруківці не поворухнулася. Торія поборола страх і огиду й підійшла.

Чоловік на диво високий і широкий у плечах. Світле волосся склеїлося на потилиці від чорної засохлої крові — видно, падіння було не першим.

Відчуваючи, як скажено пульсує серце, Торія присіла поруч навпочіпки й заглянула в обличчя людини, яка лежала на бруківці.

— Соллю…

Він не відповідав. Обличчя його скидалося на сіру запилену маску, прорізану борозенками сліз.

— Соллю, — сказала вона злякано, — тут не можна… залишатися… вас затопчуть, чуєте?!

Мимо мчала нова танцююча валка. Чиясь нога у важкому черевику, спіткнувшись, вдарила Егерта по спині. Він не здригнувся.

Торія вхопила його за плечі.

— Егерте… Опам’ятайтеся! Ну ж бо, миттю опам’ятайтеся!

Наприкінці вулиці зацокали копита. Тягти Солля було справою безнадійною — надто високим і важким він був. Тоді, зціпивши зуби, вона перевернула його на спину, потім знову на живіт, потім знову на спину. Торія котила його, як лісоруб колоду, голова зі світлим скошланим волоссям безсило теліпалася.

Вершники проскакали там, де щойно лежав Егерт, їхні копита висікали веселі іскри. Торія відчула подув вітру, що пах вином і димом. Вона привалила Солля до стіни, очі його були розплющені, але безтямний погляд спрямований був крізь схилену над ним дівчину. Торія злякалася, ніколи раніше вона не бачила в людей такого дивного погляду.

— Соллю, — кинула вона розпачливо, — будь ласка… Ви мене чуєте?

У тьмяних нерухомих очах не з’явилося ні тіні думки.

Борючись із переляком, вона спробувала розсердитися:

— Ах, так?! Ну чому, скажіть, я зобов’язана морочитися з кожною п’яною скотиною?

Вона нахилилася над його обличчям, намагаючись вловити густий винний запах. Запаху не було, та й Торія не була настільки наївна, аби не розуміти, що Солль насправді тверезий.

Тоді вона розгубилася. Найприроднішим бачилося їй бігти до батька по допомогу, і вона вже зробила кілька кроків, однак повернулася. Щось дуже виразно підказувало їй, що залишити зараз Егерта означає вбити його. Батько не встигне, ледве живого Солля поглине штовханина свята, і тільки вранці міські служителі притягнуть до університету його понівечене тіло…

Щосили зціпивши зуби, вона притулила пальці до Егертових скронь. Шкіра була теплою, і під нею в такт серцебиттю посмикувалися жилки — принаймні Солль був живий. Торія перевела подих і методично, як учив її батько, взялася розминати й масажувати його шию й потилицю. Нерухомий погляд лякав її, і тремтячим голосом вона почала приговорювати:

— Егерте… Отямтеся, будь ласка… Що ж мені робити, якщо ви не прийдете до тями?

Пальці її німіли, відмовлялися рухатися, а в очах Солля досі не спалахувала іскра життя. Зате у дівчини міцніла впевненість, що Егерт збожеволів, і від цієї думки її вкрили сироти.

— Ні, — бурмотіла вона, — це занадто… Не треба так, Соллю, ну не треба ж!

Навколо кружляли, притупуючи, десятки ніг, і хтось дер горло, перекрикуючи загальний шум сороміцькими куплетами.

Торія готова була заплакати, коли широко розплющені сірі очі, нарешті, здригнулися. Повіки впали на них і відразу піднялися знову, тепер Егерт дивився на Торію, тупо й здивовано.

— Соллю, — сказала вона швидко, — треба йти додому… Чуєте?

Губи його беззвучно ворухнулися, потім ще раз, і дівчина почула:

— Ти хто?

Її пройняло потом. Невже він таки втратив розум від пережитого на площі потрясіння?

— Я — Торія… — прошепотіла вона розгублено. — Ви… не впізнаєте?

Розпухлі Егертові повіки заплющилися знову.

— Це на небі, — сказав він тихо, — такі зірки.

— Ні, — вона знову вхопила його за плечі, — не так… Немає неба, немає зірок, я — Торія, а мій батько — декан. Згадуйте, Егерте!

Останнє слово перейшло в схлипування. — Солль знову підвів погляд, очі його дивно потеплішали.

— Я… не божевільний. Ви… не бійтеся, Торіє. Зірки… Сузір’я, як родимки… на шиї.

Торія мимоволі вхопилася рукою за свою шию. Егерт знову ворухнув губами:

— Співають…

Звідкілясь долинала хмільна пісня. З найближчого даху чулося сопіння: гуляка, який казна-як потрапив туди, рішуче вивертав флюгер.

— Це ніч? — запитав Егерт.

Торія перевела подих.

— Так… Сьогодні був День Великорадіння.

Очі Солля затуманилися.

— Не знайшов… Не знайшов… Тепер уже не знайду… Ніколи…

— Мандрівець? — пошепки запитала Торія.

Егерт насилу поворухнувся, сів, спираючись на стіну. Повільно кивнув.

— Але на наступний рік він з’явиться знову, — сказала вона якомога безтурботніше.

Егерт похитав головою.

— Цілий рік… Я вже не доживу.

У його словах не було позірства чи кокетства, тільки спокійна впевненість.

Торія наче опам’яталася:

— Соллю… Треба йти. Вставайте, і ходімо.

Не рухаючись із місця, він знову важко хитнув головою:

— Я не можу… Я залишуся. Ви… йдіть.

— Не можна, — вона намагалася говорити впевнено й м’яко, — не можна, Егерте… Вас тут затопчуть, ходімте…

— Але я ж не можу, — пояснив він здивовано і продовжував без переходу, ніби роздумуючи: — Жук без крил… Той був без крил. Назад… не можна. Не виходить, мамо… Чому не виходить? Мертві… Напевно… не ходять. Назад не можна!

Очі його знову затуманилися. Панікуючи, Торія взялася щосили трясти його плечі.

— Ти живий! Ти живий! Егерте! Вставай, ну!

— Торія, — прошепотів він відчужено. — Торі-я… Таке ім’я… Я живий. Ні, не це. Торія… — Він простягнув уперед складені човником долоні. — Це ніби метелик… Сів на руку, сам… Наче подарунок… Один раз у моєму житті… І я вбив його, Торіє… Тоді, у Каваррені. Убив… його. І вбив себе, бо… — Егерт розвів долоні, нібито пропускаючи через них невидимий пісок, — бо втратив… Торію. — Він безсило відкинувся назад.

Вона безвідривно дивилася на нього, не знаючи, що й казати.

— Це справді ти? — запитав він пошепки. — Чи це все-таки… мене зустрічають… там?

Торія злякалася.

— Ні… Це я…

Він непевно простягнув руку й обережно доторкнувся до її щоки.

— Нічого й ніколи в мене не було. Жебрак… Солль. Небо порожнє, ані зірочки… Нічого… справжнього… Одна тільки Торія… Нічого немає. Дорога гаряча, сонце… І я один… Не треба мені жити. Я… там. Дякую… що я тебе бачив. — Його рука впала. — Спасибі, люба Торіє…

— Соллю… — прошепотіла вона злякано.

— Так гірко, — сказав він, знову опускаючи повіки. — Намисто з зірок… Я так скривдив тебе. Ніколи в житті… Пробач…

Він здригнувся. Розплющив очі.

— Торіє… Площа вбивць. Убивці на пласі, убивці на площі і я — убивця… Голови, очі, зуби, роти… Чому ніхто не хоче… мене прикінчити?! — Він раптом рвонувся, майже встав і знову знітився, осів, обм’як.

— Егерте, — сказала вона глухо, — про це не можна зараз думати. Якщо ти цієї секунди не встанеш… Я не знаю, що зроблю. — І Торія справді не знала.

— Іди, — відгукнувся він, не розплющуючи очей. — На вулиці… Багато всякого. Свято… Ніч. Вони захочуть… Якщо вони захочуть ґвалтувати, я не врятую тебе, Торіє. Я буду поруч і дивитимуся… А допомогти не зможу… Іди. — Очі Торії зустрілася з його безнадійним, ласкавим, сповненим болю поглядом.

— А от за мене не бійся! — вигукнула вона, намагаючись упоратися з незрозумілим почуттям, що раптом перехопило їй горло. — Я сама за себе… Вставай!

Чи то голос її мав особливу наказову силу, чи то, нарешті, Егерт почав приходити до тями, та тільки спільними зусиллями вони змогли поставити на ноги важке, неповоротке Соллеве тіло. Торія підставила шию, рука Егерта тепер лежала на її плечах, і навіть крізь грубу тканину плаття дівчина відчувала, як вона напружується, боячись заподіяти їй біль.

— Та сміливіше, — прошепотіла вона, намагаючись стати зручніше, — тримайтеся, Соллю… Дурниці, дійдемо…

Іти виявилося важче, ніж вона думала. Ноги Егерта не слухалися, впавши у відчай не раз і не двічі, вона нарешті видихнула:

— Ні… Так не вийде… Я сходжу до університету… Покличу допомогу!

Солль негайно ж осів на бруківку, та й Торія ледве встояла. Відчуваючи дивну незручність, повторила якомога впевненіше:

— Я швидко… Тут не дуже… Далеко. Ви зачекаєте, так?

Він підвів голову. Торія побачила його очі й присіла поруч.

— Егерте… Та я ж не кину… Я людей покличу, батько допоможе… Егерте, я не кину тебе, клянуся…

Солль мовчав, опустивши голову. Тихо кинув:

— Звісно… Йди.

Вона посиділа поряд, потім сказала бадьоро:

— Та ні… Ми самі дійдемо. Ми відпочинемо трохи, і буде легше… Так?

Усе ще ховаючи погляд, Егерт узяв її за руку. Вона здригнулася, але не відібрала.

Він довго гладив пальцями її долоню. Потім стис — не боляче, але Торія відчула биття пульсу в його долонях.

— Спасибі… Напевно, я… не заслужив.

Зупиняючись, відпочиваючи, пробираючись серед сп’янілих і радісних, вони йшли аж до світанку. Засірів новий день — місто, притихле і втомлене, здавалося величезним спустошеним столом, що зустрічав ранок після веселого й щедрого весілля. Розвіявся дим смолоскипів, феєрверків і петард, ранковий вітер вовтузився в купах розкиданого мотлоху, ганяв по залитій вином бруківці пробки від пляшок, обірвані стрічечки й кільця серпантину, рвав на жмуття сирий туман, що причаївся в підворіттях і до кісток пробирав двох змучених подорожан.

Торія й Егерт вийшли до горбатого містка над каналом. Шорсткою, як тертка, поверхнею води подорожував загублений кимось паперовий ковпак з китицею. Порожні вулиці й сліпі вікна здавалися покинутими, нежилими, ніде ні душі, і тільки на самій середині містка нерухомо стояла висока людина й дивилася на воду.

— Уже близько, — прохрипіла Торія, зручніше поправляючи руку Солля на своїх плечах. — Уже майже прийшли…

Вільною рукою Егерт ухопився за поруччя і раптом устав, наче по коліна вгруз у камінь.

Людина на мосту повернула голову, Торія побачила літнє, прорізане вертикальними зморшками обличчя з прозорими очима, і воно здалося Торії знайомим. Тільки за кілька секунд вона пригадала, що людина, яка стояла перед нею, жила колись у трагічно пам’ятному каварренському готелі «Шляхетний меч».

Мандрівець стояв нерухомо, не зводячи з Егерта та Торії очей, погляд його нічого не виражав — так у всякому разі їй здалося.

— Егерте… — сказала вона пересохлими губами. — Це… доля.

Вчепившись руками в поруччя, Солль ступив уперед і зупинився, не в змозі вимовити ні звуку.

Мандрівець відвернувся. У правиці його була затиснута жменя дрібних камінчиків, один із них полетів у канал, залишивши на воді широке коло.

Солль мовчав. Хвилина тяглася за хвилиною, і один за другим падали у воду камінчики.

— Егерте, — прошепотіла Торія. — Ну ж бо… Спробуй… Спробуй… Ну…

Витративши весь свій запас, Мандрівець кинув прощальний погляд на двох заціпенілих пішоходів і, запахнувши поли плаща, покрокував геть із мосту.

Почулося сухе шипіння — Солль втяг повітря запеченим, схожим на чорну щілину ротом.

Тоді, відкинувши його руку, Торія метнулася вперед так, що поділ темного плаття залопотів на вітрові, як вітрило.

— Пане! Зачекайте… пане!

Мандрівець не відразу, але призупинився. Обернувся повільно.

— Слухаю.

Торія опинилася так близько, що за бажання могла доторкнутися протягненою рукою до вигадливого ефеса шпаги біля його пояса. Заледве витримуючи пильний погляд, кинула просто в зморшкувате обличчя:

— Тут… Одна людина. Він хоче… Йому треба з вами поговорити, це питання життя і смерті. Благаю, вислухайте його!

Довгий тонкий рот ледь ворухнувся:

— Він німий?

Торія розгубилася.

— Що?

Мандрівець шумно зітхнув. Посміхнувся, тепер уже точно посміхнувся, але усмішка ця не принесла Торії полегшення.

— Хіба ця ваша людина німа? Чому за нього говорите ви?

Торія безпомічно оглянулася на Солля. Той стояв на мосту, вчепившись рукою в поруччя, і мовчав, наче навіки втратив мову. Вітер смикав світле закудлане волосся.

— Егерте! — гукнула йому Торія. — Візьми себе в руки… Скажи… Ти ж хотів сказати, скажи!

Солль дивився так, як дивиться на мисливця лисеня, що втрапило в капкан, і мовчав.

Мандрівець легенько вклонився Торії і рушив геть. Вражена безглуздістю й неправдоподібністю того, що сталося, вона кинулася за ним, як базарна жебрачка кидається за кожним, хто покаже монетку:

— Пане! Будь ласка…

Здається, вона навіть ухопила його за рукав. Торія готова була впасти навколішки, коли Мандрівець обернувся, тепер уже здивовано.

— Що ж?

— Не йдіть, — прошепотіла вона, задихаючись. — Він зараз скаже… Він скаже.

Мандрівець зміряв її уважним, вивчаючим поглядом, вона затремтіла, почуваючи себе прозорою, видимою наскрізь. Тонкі губи знову здригнулися в усмішці.

— Що ж… Може, ви й праві… Може… — І, повернувшись, Мандрівець так само неспішно повернувся на міст.

Егерт стояв на тому самому місці; Мандрівець підійшов близенько, майже впритул, і очі його були на одному рівні з очима високого Солля.

— Ну?

Егерт проковтнув клубок, що застряг у горлі. Вимовив ледве чутно:

— Каваррен…

— Пам’ятаю, — посміхнувся Мандрівець терпляче, — гарне місто… — І раптом запитав ні сіло ні впало:

— А от як ви думаєте, це жеребкування перед стратою — милосердя чи, навпаки, жорстокість?

Солля пересмикнуло. Він прошепотів через силу:

— І те і друге… Надія на ніч перед стратою… І сумнів… Мука… Перехід від розпачу до віри… Потім обман надії — і людина не готова… Умерти гідно…

— Не всі вміють гідно вмерти, — зазначив Мандрівець. — Однак звідки ви знаєте? У вашому житті ж не було ночі перед стратою, звідки вам знати, що таке розпач і що таке надія?

— Мені здається… — зітхнув Солль, — що я вже трохи знаю… Не дуже багато. Я… навчився. Але… вам, звісно, видніше — ви ж знаєте, що таке ніч перед стратою…

Торія, яка стояла поруч, вклякла. Мандрівець, здається, зачудувався.

— Так? Що ж… Мені багато чого відомо, це правда… А ви старанний учень… Соллю.

Егерт здригнувся від звуку свого імені. Притулив долоню до шраму.

— Можна… це… зняти?..

— Не можна, — кинув Мандрівець, дивлячись у воду. — Відрубані голови назад не приростають. Тільки малюк може мучити жука, намагаючись прилаштувати на місце лапку, яку сам же й відірвав… І деякі закляття теж не мають зворотної сили, Соллю. Доведеться упокоритися.

Запала тиша. Паперовий ковпак, що весь цей час блукав від берега до берега, нарешті розмок, розклеївся й став потроху тонути.

— Я так і думав, — глухо сказав Солль. У голосі його пролунало щось таке, від чого в Торії волосся стало сторчма.

— Егерте… — Ввона ступила крок йому назустріч і вчепилась у його руку. — Егерте, усе буде… Усе буде добре. Не треба… Ходімо додому. Усе буде… От побачиш, Егерте… — Але в цю хвилину воля зрадила її, і вона гірко заплакала.

Солль, який напрочуд твердо стояв на ногах, підставив їй руку, і тепер уже вона обіперлася на його лікоть. Повільно й мовчки вони рушили геть, як раптом позаду пролунало тихе:

— Хвилинку…

Здригнувшись, обоє обернулися.

Мандрівець стояв, обіпершись об поруччя, і замислено розглядав носок власного ботфорта. Підвів голову, примружився назустріч вранішньому сонцю.

— Закляття не має зворотної сили, але може бути зняте… За виняткових обставин. Раз у житті трапляється така мить, хто пропустив її — втрачає надію назавжди. А умови такі…

Легко закинувши плащ за спину, він спускався їм назустріч, і Егерту здалося тоді, що Мандрівець — його ровесник.

— Слухайте й запам’ятовуйте, Соллю.

КОЛИ ПЕРШЕ У ВАШІЙ ДУШІ СТАНЕ ОСТАННІМ…

КОЛИ ШЛЯХ БУДЕ ПРОЙДЕНО ДО КІНЦЯ…

КОЛИ НА П’ЯТЬ ЗАПИТАНЬ ВИ П’ЯТЬ РАЗІВ ВІДПОВІСТЕ «ТАК»…

Мандрівець замовк. Додав тихо:

— Закляття зніметься саме по собі… Тільки не помиліться. Помилитися легко, і помилка дорого вам обійдеться… Прощавайте, добродії. Не повторюйте своїх помилок…

Служитель, який ледве продер очі, обімлів від здивування, побачивши, як підіймалися парадними університетськими сходами вільний слухач Солль і донька декана Торія. Обоє були бліді, наче небіжчики, і готові впасти, втративши опору, а опорою цією для кожного була рука товариша.

Частина третя

ЛУАЯН

Розділ сьомий

За літній день кам’яний майданчик, що слугував двориком, розпікався, як підошва чавунної праски, і повітря над ним тремтіло й колихалося. Вулиці селища, яке лежало під скелею, сходили тоді з місця й змінювали обриси. Учитель Орлан таємниче посміхався: «Видимість… У знайомому приховане незнайоме, у відомому сидить невідоме, з дна цього колодязя ти не зачерпнеш, скільки б не намагався… Втім, навіщо тобі дно? Напийся і будь вдячний…»

Маленький Луаян не відразу зрозумів, про який колодязь говорить учитель. У дворику не було колодязя, воду доводилося тягати знизу, а це так важко…

Зате в будинку старого мага було прохолодно навіть у найспекотніші дні, і сталеве крило, закріплене над входом, мало оберігати житло від напастей, хвороб і ворогів… Луаян чітко знав — допоки живий учитель Орлан, так воно й буде.

Допоки живий учитель…

Декан відірвав погляд від жовтого полум’я, що танцювало в каміні, зазвичай після Дня Великорадіння починалася справжня осінь — сира, вогка. Його вчитель мав звичку палити й серед літа. Він стверджував, що вогонь у каміні спонукає до роздумів. Можливо, він мав рацію, однак Луаян не встиг перейняти в нього цю повадку, і влітку камін його стояв порожній і холодний.

Хтозна, як склалася б його доля, якби Орлан прожив ще хоч кілька років?

Безліч помилок… Усе життя — сховище помилок, і завжди напередодні нещастя він відчував тягучий холод у грудях, як оце сьогодні.

Луаян обернувся. Торія, донька його, сиділа на краєчку столу, й освітлене каміном обличчя її здавалось строгим, навіть суворим, ніби зараз на декана вже вкотре докірливо глянула інша жінка — її настільки ж молода й прекрасна мати. Він у задумі потер скроню, але те невиразне передчуття не зникло; за спиною в Торії стурбовано поблискували в напівмороку очі Егерта Солля.

Декан поворушив у каміні поліна, й вогонь запалав яскравіше. Луаяну пригадалося, як так само жваво палав вогонь у будиночку біля скелі й стояли одне напроти одного два крісла з високими спинками, в одному з них сидів старий, а в другому — зачарований його мовою хлопчик… «Старію, — подумав він з іронією. — Надто промовисто пригадується минуле, і звідки це ниюче, невизначене передчуття лиха?»

— П’ять «так»… — укотре промурмотів з темряви Егерт. — Хтось… Запитає п’ять разів? І треба встигнути відповісти?

Торія дивилася на батька майже вимогливо.

Той відвернувся. Хіба це Луаян загадав загадку, хіба він знає відповідь… Він сам потребує тепер допомоги, але той, хто не раз допомагав йому й підказував, уже багато десятиліть лежить у кам’яній могилі під видовбаним у скелі крилом…

Торія здригнулася, підвів голову й Егерт — у важкі двері часто й хаотично постукали. Декан здивовано звів брови.

— Заходьте.

У щілину боязко просунулося вилицювате обличчя Гаетана. За його спиною вгадувалося ще кілька постатей, вони перешіптувались, переминались з ноги на ногу, шикали один на одного.

— Пане декане… — видихнув Лис. — Там… На площі… Лаш.

Егерт відчув хвилю могильного холоду, що підіймалася в грудях.

Площа була звично заповнена народом і незвично тиха. Вежа Лаш розкрила навстіж свої вічно зачинені ворота, і з них густою стіною валив важкий, сповнений ароматами дим. Під його пеленою миготіли сірі плащі, однак ніхто з вражених небувалим явищем міщан не міг як слід розгледіти того, що відбувалося, в щільних, як повсть, коричневих клубах.

Групка студентів розітнула юрбу, наче ножем, вістрям якого був декан Луаян. Егерт тримався позаду, і у вухах його стояв вкрадливий голос Фагірри: «Не за горами випробування, Егерте… На всіх, хто живе нині, чекають випробування… Треба встигнути, Егерте… Перш ніж станеться… те, що станеться неодмінно… Ви зустрінете це з нами і врятуєтеся, тоді як інші — завиють…»

Важкий коричневий дим став підійматися до неба. На тому місці, де він щойно клубочився, опинилося нерухоме людське кільце — пліч-о-пліч, щільно, як загострені коли в частоколі, кільцем стояли служителі Лаш. Усі каптури були низько опущені, і обличчя, звернені до здивованих обивателів, закривала груба тканина. Егерт сховався за чиєюсь спиною, йому здавалося, що з-під каптурів його видивляються чіпкі уважні очі.

— Що це за… — глумливо почала було Торія, і цієї миті довгий, проникаючий у душу звук відразу позатикав роти всім, хто зібрався сьогодні на площі.

У сірому кільці плащоносців майнуло вогненно-червоне вбрання знайомого Егерту карлика, потім з-за нерухомих, наче кам’яних, спин піднявся стоп диму, й, немов піднесений на його клубах, над площею вознісся Магістр. Можливо, тільки Солль здогадався, що це саме Магістр, усі інші побачили тільки білу кулю кошлатої сивини, що зійшла, як місяць, над зубчастою стіною з каптурів.

Площа зашепотіла, завовтузилася, запереглядалася, протяжний звук повторився, і знову запала мертва, неприродна для людного місця тиша. Важкий дим підіймався до небес знехотя, ніби мимоволі.

У кільці плащоносців знову майнуло червоне вбрання, і карлик зі своїм музичним інструментом теж опинився на підвищенні. Тонкі губи його ворухнулися, — чи так тільки здалося Егерту? — і з розтруба разом із важким димом вилетіло таке ж важке, неповоротке слово:

— НЕ ЗА ГОРАМИ…

Егерт закляк. «Не за горами випробування…»

— ПРИГОТУЙ… СЕБЕ… ПРИГОТУЙ… СВІЙ ДІМ… ПРИГОТУЙ… СВОЄ ЖИТТЯ…

«Треба встигнути, Егерте…»

— ЧАС… ЗБІГАВ Й ЗБІГАВ. ЧАС… ЗБІГ, БО Й РІКА НЕ ВІЧНА… ЧАС… МИНУВ, ОСЬ ВІН, НЕЗАБАРОМ… КІНЕЦЬ ЧАСІВ!

Площа мовчала, не розуміючи.

— КІНЕЦЬ… ЧАСІВ, — глухо виривалося з розтруба, перемежовуючись зі струменями диму, — КІНЕЦЬ… ЛАШ БАЧИТЬ. КІНЕЦЬ… УСЬОМУ. ОСЬ ВІН… ОСЬ. ПРОСТЯГНИ РУКУ — І ОСЬ ВІН… ТИЖДЕНЬ ЧИ ДВА, А МОЖЕ, ТРИ, АБО ДЕНЬ, АБО ГОДИНА ЗАЛИШИЛИСЯ ДО КІНЦЯ… ЛАШ БАЧИТЬ, ЛАШ БАЧИТЬ… КІНЕЦЬ СВІТУ, КІНЕЦЬ ЖИТТЯ, КІНЕЦЬ ЧАСІВ НАВІКИ… ЛАШ БАЧИТЬ…

Карлик відвів трубу від скривлених губ, зачекав і смачно сплюнув.

— Усе! — тонко викрикнув раптом Магістр. — Пісок у ваших годинниках збіг… Кінець!

Наче скоряючись мовчазному наказу, сірі фігури повільно звели руки, широкі рукави одночасно зметнулися, і на всіх присутніх повіяло вітром. Тієї хвилини багатьом здалося, що вітер цей холодний і пахне склепом.

— Кінець… — прошелестіло з-під каптурів. — Кінець…

І знову повалив дим, цього разу чорний, як від всесвітнього пожарища. Дим сховав від очей фігуру Магістра, і карлика у вогненно-червоному, і стіну з нерухомих безликих людей. Видовище це було величне й водночас настільки моторошне, що в юрбі неподалік від Солля забилася в істериці жінка:

— Ой… Ой людоньки, ой… Ой, як же це… Не хочу, не треба, ой…

Егерт озирнувся, жінка була вагітна й, голосячи, притискала долоні то до мокрих від сліз щік, то до величезного круглого живота.

Стрій плащоносців беззвучно й за одну мить втягся у ворота Вежі — так само беззвучно зачинилися ворота, і тільки з-під залізних стулок цівками виповзав дим. Чорні цівки, наче потривожені гадюки, вигадливо звивалися.

Егерту раптом дуже захотілося опинитися поруч із деканом. Піймавши запитальний погляд Торії, він слабо посміхнувся. Посмішка була задумана як заспокійлива, але дівчина тільки ще більше насупилася. Луаян поклав руку їй на плече:

— Ходімо…

Юрба розходилася, розгублені люди ховали очі, десь ридала налякана дитина, та й у багатьох жінок по-зрадницькому тремтіли губи. Якийсь старий, очевидно глухуватий, хапав усіх підряд за рукави, намагаючись дізнатися, що все-таки говорили «ці, з накидками». Від старого відмахувалися хто похмуро, а хто й роздратовано. Звідкілясь раптом почувся натужний, неприродний сміх.

— От придумали, га? Оце жарти, га?

Його не підтримали, і регіт цей якось миттєво захлинувся.

Біля порога університету, просто між змією й мавпою, юрмилися студенти. Усі погляди відразу ж звернулися до декана, але він пройшов, не промовивши ні слова, через коридор, що утворився в цій юрбі, й німі запитання юнаків залишилися без відповіді. Егерт і Торія пішли слідом за Луаяном.

В університетському дворику їх зустрів Лис. Сидячи на плечах якогось здорованя й неприродно надуваючи щоки, Гаетан старанно дув у бляшану лійку, час від часу понуро постогнуючи:

— Не за горами… Не за… В…

* * *

…І був день, коли в крісло його вчителя сіла інша людина.

Не раз і не двічі хлопчик чув від Орлана про Ларта Леґіара. Зустріч із ним у будиночку біля скелі могла обійтися Луаяну ой як дорого, бо, юний і самовпевнений, він мало не вступив з незваним гостем у двобій.

Самолюбству Луаяна того дня був нанесений відчутний удар — він змушений був здатися на ласку сильнішого, а Леґіар, без сумніву, багаторазово перевершував у майстерності не тільки чотирнадцятилітнього хлопчиська, а й багатьох досвідчених магів. Не в характері Ларта було щадити супротивника — хоча й молодого-зеленого, однак хлопчик здався, і нагородою для нього стала довга, спочатку тяжка, а потім захоплююча й пам’ятна розмова.

Над ранок великий маг Ларт Леґіар покликав хлопчика із собою — це був шанс змінити долю, шанс знайти нового наставника. Луаян не пропустив цієї нагоди — він просто відмовився від нього, відмовився спокійно й свідомо. Він був не з тих, хто так просто міняє вчителів — хоча стати учнем Леґіара було б для нього нечуваною честю.

Безліч разів, подорослішавши, Луаян запитував себе: а чи варто було? Та вірність могилі Орлана — чи не надто дорого вона йому обійшлася? Зоставшись у чотирнадцять років у товаристві мудрих, але байдужих книг, він зробив себе магом, однак великим магом йому не стати ніколи.

Це гірке усвідомлення жило в ньому довгі роки. Люди в очі й позаочі називали його «паном магом» і «великим чарівником», і ніхто навіть не здогадувався, що від часу свого отроцтва літній уже Луаян прикро мало досяг у мистецтві магії.

Утім, він і не втратив ні краплини з того, що було надбано під сталевим крилом Орлана. У магічному мистецтві Луаян залишався досить вправним, хоча й далеким від досконалості. Він заглибився в науку, став неперевершеним знавцем історії, та в душі його завжди жевріли дві хворобливі іскорки. Першою була нещасна мати Торії, друга мучила його усвідомленням нездійсненої величі.

…І ніколи ще він настільки сильно не шкодував про непідкорені вершини. Зачинивши за собою двері кабінету, Луаян трохи простояв під сталевим крилом, намагаючись зібратися з думками. Розум його повторював заспокійливо, що нема чого хвилюватися, власники сірих плащів завжди любили розраховані на глядачів ефекти, і кінець часів — лише нова хитрість, аби прикувати до Вежі увагу обивателів, що останнім часом дещо послабилась. Так повторював його розум, однак передчуття лиха міцніло, і декан знав з досвіду, що цьому передчуттю можна вірити.

Йому було знайоме це відчуття. Особливо гостро воно проявилося тієї ночі, коли він відпустив назустріч неминучій загибелі кохану, хоча й ненависну жінку, яка так довго його мучила, відпустив, ображений і вражений її презирством.

…Крило над його головою веліло відкинути заборонені зараз думки. Постоявши якийсь час перед високою шафою, замкненою на замок і для надійності на заклинання, Луаян зітхнув і зняв те й друге.

На чорній атласній подушечці спочивала яшмова скринька — маленька, розміром з табакерку. Декан потримав її на долоні, потім доторкнувся до кришки — та легко подалася.

На оксамитовому денці скриньки лежав медальйон — витончена штучка із чистого золота на такому самому золотому ланцюжку. Декан мимоволі затримав дихання, поклавши на долоню тьмяно блискаючу пластинку зі складним фігурним прорізом. Здавався би, ну що може бути простіше — глянути крізь проріз на сонячний промінь, однак Луаян затрепетав від самої думки про це. Він — хоронитель, але не хазяїн…

…Вдруге у своєму житті він зустрівся з Лартом Леґіаром, коли був уже шанованим магом і деканом університету.

Луаян на той час знав і про Третю силу, що марно ломилася у Двері Світобудови, і про Брамника, який відмовився відкрити засув і впустити її. Роль Ларта Леґіара в цій історії була прихована від людей. Декан здригнувся, кинувши перший погляд на обличчя свого гостя. Великий Леґіар постарів, і обличчя його вкрили шрами, яких раніше не було, одне око осліпло й дивилося крізь співрозмовника, зате друге, вціліле, було, як і раніше, чіпке й глузливе.

— Світ залишається незмінним, — заявив Леґіар замість вітання.

— Зате ми змінюємося, — відгукнувся Луаян, напружено намагаючись розгадати наміри візитера.

Якийсь час вони дивилися один на одного. Луаяна мучило безліч питань — і про чужу Третю силу, якій забажалося увірватися у світ, і про долю Брамника, і про власну Леґіарову долю, — однак він мовчав, більше того, твердо знав, що так ні про що й не запитає.

— Ні, — зітхнув, нарешті, Леґіар, — ти не змінився. Майже не змінився.

Луаян зрозумів, що має на увазі його гість, і посміхнувся, прагнучи приховати жаль.

— Що ж… Чим менше в цьому світі великих магів, тим рідше вони зустрічаються один з одним, тим легше живеться нам, магам звичайним…

Леґіар здивовано скинув брову.

— Ти упокорив власну гординю? Під час попередньої нашої зустрічі я був упевнений, що це неможливо… Чи ти кривиш душею?

— Не всім дано бути великими, — зазначив Луаян відчужено.

— Але тобі БУЛО дано, — заперечив Леґіар.

Обоє замовкли. Луаян насупився й твердо, з ледве помітним докором глянув Леґіару прямо у вціліле око.

— Я залишився учнем Орлана… Думаю, він би зрозумів.

Одноокий посміхнувся.

— «Він би зрозумів…» Чому ти вирішив, що я… не розумію?

Знову запала тиша, Леґіар з інтересом вивчав стелажі, щільно заповнені книжковими корінцями. Луаян не квапив його, терпляче чекав продовження розмови.

— Ти досяг значних успіхів… — Леґіар обернувся, здуваючи з пальців книжковий пил, — успіхів у науці… Але я прийшов до тебе не як до вченого, і не як до декана, і навіть не як до мага… Я прийшов до тебе як до учня Орлана.

Луаян дивився, не відриваючись, у пильну вузьку зіницю. Мертве око його гостя здавалося круглим шматочком льоду.

— Як до учня Орлана… Поглянь, — на долоні Леґіара лежала золота пластинка зі складним вирізом у центрі, й золотий ланцюжок звішувався між пальцями, яскравий жовтий зайчик бігав по темній стелі.

— Це Амулет Віщуна, — глухо продовжував Леґіар. — Сила Амулета відома, але до кінця його властивостей не знає ніхто. Відтоді, як загинув його хазяїн віщун на ім’я Орвін, з тих самих пір він осиротів, і сам тепер повинен вибирати… шукати нового хазяїна, нового віщуна. Той, хто надягне його, віднайде здатність заглядати в майбутнє, але тільки у разі, якщо медальйон обере його сам. Марнославного або дурного, котрий захоче скористатися ним без повного на це права, медальйон просто вб’є — золото не пробачає… Я не можу тримати його в себе — я ж йому не хазяїн. Я не можу віддати його нікому з магів — тоді мене гризтимуть сумніви, підозри, заздрість зрештою… У руках не-мага медальйон недоречний — що ж мені робити?

Леґіар примружився, зряче око його звузилося в щілинку, а мертве набуло дивного, майже лукавого виразу.

— Я приніс медальйон тобі, Луаяне. Ти учень Орлана… Марнославство і гординя оминули його серце… Він був мудрий, мудріший від усіх нас, що живуть нині. Він був твоїм наставником недовго, але він є в тобі, є, я бачу… Я приніс би медальйон йому, але його немає. Візьми ти, збережи. Добре?

Луаян прийняв золоту пластинку в долоню. Медальйон здавався теплим, як жива істота.

— Що я повинен робити? — почув він власний голос.

Леґіар посміхнувся.

— Нічого. Сховати… Зберігай. Він вибере хазяїна сам, не допомагай йому… І поглядай на нього іноді, чи немає… іржі. Так, я знаю, він золотий… Іржа на ньому з’являється, коли виникає небезпека для живих, так стверджував ще Перший Віщун, і, бачить небо, старий мав рацію… — Кутик довгого Леґіарового рота стражденно вигнувся.

І, вже рушивши, він кинув з порога:

— Бачиш-но, я — старий… Багато хто сьогодні вже старики, а ті, які повинні були прийти на зміну… Не прийшли. Ти щасливий у своєму університеті… А десь по землі блукає ще одна нездійснена надія — колишній Брамник, я навіть не знаю, хто він тепер. Бережи медальйон… І прощавай.

Він пішов, Луаян ніколи більше не бачив його, але від тієї пам’ятної зустрічі почалася робота його життя: історія діянь великих магів.

…Медальйон так само зручно лежав на долоні. Декан підніс його до очей, чимдуж вдивляючись, — іржі не було. Ні крапелиночки, ні цятки, однак передчуття лиха наливалося й зріло, наче яблуко, як нарив.

* * *

Минуло півтора тижня після оголошення про Кінець часу часів. З Вежі Лаш по декілька разів на день лунав той самий звук, від якого кров холонула в жилах пересічних городян, із заґратованих вікон знехотя піднімався в небо важкий дим, і жоден плащоносець не з’являвся на вулицях міста. Міські жителі терзалися тривогою.

Споживання спиртного зросло в місті разів у десять — про те, що хміль відгонить роздуми й притупляє страх, виявляється, було відомо не тільки Егерту Соллю. Дружини чекали на чоловіків з тугою й тривогою, ті поверталися додому навкарачки чи поповзки і насамперед плутано заявляли, що Кінець Часів насправді скасують. Майстрові й торговельні квартали потроху спивалися, в аристократичній частині міста поки що дотримувалися пристойності, однак і тут можна було зустріти лакея напідпитку або кучерів, які мало не падали з передків. Високі вікна багатих будинків були щільно завішені, хтозна, що діялося за цими щільними шторами, крізь які навіть повітря не проникало. Багато мешканців, які мали родичів у селах і передмістях, вирішили за краще нанести їм тривалий візит — удень із міських воріт одна за другою викочувались підводи, навантажені домашнім скарбом.

Шинки процвітали, власники пивних і трактирів збували з рук як першокласний, так і давно застояний у бочках товар. Але якщо в більшості подібних закладів пили нервово, від самого тільки бажання залити страх, то в студентській таверні «Одноока муха» панували найщиріші й найневимушеніші веселощі.

Лис мав колосальний успіх, з десяток разів за вечір він по черзі зображав то плащоносців, то Магістра, то карлика із сурмою. Моторошний тягучий звук цього інструмента ставав у Лисовому виконанні просто смішною непристойністю. Студенти плескали, розлігшись на лавах, один тільки Егерт не брав участі в загальних веселощах.

Звично забившись у куток і насилу вмістивши під лавою довгі ноги, Солль колупав стільницю кінчиком тупого ножа. Губи його ворушилися, беззвучно повторюючи нескінченні «так», і склянка вина, що стояла перед ним на столі, залишалася майже непочатою.

Шлях повинен бути пройдений до кінця. Перше в душі повинно стати останнім… Що все-таки перше в його душі? Невже одвічний страх? Тоді для того, щоб позбутися закляття, необхідно спочатку позбутися страху, а це замкнене коло — щоб не боятися, треба перестати боятися… Але, якщо головне в Соллеві не страх, тоді що?

Егерт зітхнув. Він ходив по колу, як кінь, запряжений у молотарку. Головним у його душі було або боягузтво, або бажання його позбутися — нічого третього йому на думку поки не спадало.

Довгий стіл гойднувся, хтось присів поруч. Солль не відразу підвів голову — мало хто з приятелів-студентів відколовся від гучної компанії, аби у відносному спокої допити своє пиво, закушуючи рум’яним пиріжком. Тим часом Лис, який було притомився за вечір, поновив свої балаганні штучки, і серед реготу, що сповнював таверну, Егерт розрізнив десь поряд тихий смішок.

Тоді він обернувся й подивився на сусіда. З першого погляду цей міцний парубок видався йому абсолютно незнайомим, але вже наступної секунди Егерт, ціпеніючи, впізнав Фагірру.

Фагірра сидів у студентській таверні, де зроду не з' являвся жоден плащоносець. Він був одягнений небагато й просто, як кожен із Соллевих товаришів, і тепер, без лиховісного каптура, здавався навіть молодшим за свій вік — мало не Егертовим ровесником. Ніхто не звертав на Фагірру особливої уваги. Схожий на інших, він недбало потягував щось із високого кухля й по-дружньому дивився на вкляклого Солля, з-під рукава сорочки ледь помітно визирало татуювання — знак професійного фехтувальника.

Егерт не знайшов нічого ліпшого, як взяти свою склянку й теж хильнути, Фагірра посміхнувся.

— Здрастуйте, друже мій… Напередодні великих випробувань мені особливо приємно бачити вас здоровим тілом і душею.

Солль невиразно промурмотів вітання. Лис, який зібрав навколо кафедри цілу компанію слухачів, зубоскалив і кепкував. Жарти, один зліший за другого, адресовані були ордену Лаш. Студенти реготали.

Фагірра уважно вслухався, і з обличчя його не сходив трохи неуважний, доброзичливий вираз — так старий учитель вислуховує плутану відповідь учня-двієчника, хоча подумки уже відраховує різочки для такого школярика. Егерту знову стало страшно.

— Бачу, що проведені за навчанням години не додали юнакам мудрості, — зітхнув Фагірра. — Тим часом термін наближається…

— Який термін? — вирвалося в Егерта, та він одразу зніяковів. — Я хотів запитати коли…

Фагірра знову м’яко посміхнувся.

— Ми знаємо коли… Але знання це призначено тому, хто з нами. А ви з нами, Егерте?

Солль запнувся. Йому раптом дуже захотілося відповісти «так» і тим самим умилостивити Фагірру. Окрім того, у нього майнула раптом дика думка: а що як ця відповідь виявиться першою у ланцюгу п’яти «так»? Що як ребус Мандрівця пов’язаний з орденом Лаш?

— Що ви, Соллю? — докірливо зітхнув Фагірра. — Вагаєтеся? Напередодні великого Кінця ви вагаєтеся?

Лис загорнувся в скатертину, спорудивши з її краю каптур, і тепер походжав таверною, похмуро погойдував головою та раз по раз зводив до прокопченої стелі очі. Солль мовчав.

Фагірра знизав плечима, ніби промовляючи: оце так невдача! Потім блискавичним, непомітним зі сторони рухом приставив руку до Егертових ребер.

— Сидіть, Соллю… Не рухайтеся, заради неба. Спокійно…

Егерт скосив очі. Біля самісінького його боку тьмяно поблискував невеликий витончений стилет з темною крапелькою на вістрі.

Солль не пам’ятав, коли востаннє його охоплював такий цілковитий тваринний жах. Він не підхопився, волаючи, тільки тому, що руки й ноги раптово відмовилися йому служити.

— Це не миттєва смерть, — так само неголосно заспокоїв Фагірра. — Це довго, Егерте… Довго й, як би пояснити… неприємно, чи що. Одного уколу вистачить, ранка буде невеличка… Ви чуєте мене?

Солль сидів блідий як вибілена на сонці кістка, і у вухах його важко стугоніла кров.

— Тепер уважно, Егерте… Ви були з деканом, коли він почув про Кінець Часів?

Егертове горло пересохло, він зміг тільки кивнути.

— Добре… Що сказав пан Луаян, що він зробив?

Сам себе жахаючись, Егерт вичавив:

— Він пішов… До себе в кабінет…

— І що він робив у кабінеті?

Соллю раптом полегшало, він зрозумів, що нічого про це не знає.

— Що він робив у кабінеті, Егерте?

Студенти танцювали, навколо Лиса вертілася гарненька Фаррі, і посеред веселої гулянки неймовірними здавалися й шурхітливий голос Фагірри, і крапля отрути на кінчику витонченого стилета.

— Не… знаю, — прошепотів Солль. — Я не бачив…

— Вас же просили дивитися й слухати, ви пам’ятаєте?

Кінчик стилета майже торкнувся сорочки.

— Ніхто не бачив. Це неможливо… Він замкнув двері…

Фагірра розчаровано зітхнув.

— Погано, дуже погано… До речі, пан декан колись відмикав при вас свій сейф? Він замкнений на замок чи на заклинання?

Пам’ять Егерта відразу по-зрадницькому підсунула йому картину — ось декан підходить до однієї із замкнених шаф…

— На замок, — простогнав він, аби хоч щось сказати.

— Що там усередині, ви бачили?

Жоден із веселунів-юнаків не зауважував, звісно ж, ні стилета, ні Егертової блідості. Лис на повен голос заявив, що ось і настав великий час сходити випорожнитися.

— Ні, — видихнув Егерт. — Я не знаю…

Фагірра раптом перестав посміхатися, лагідний вираз його обличчя став твердим, як плаха.

— Не треба викручуватися. Докладно. Чи збирається пан декан вживати якихось заходів напередодні великого Кінця?

Важкі вхідні двері з гуркотом відлетіли до стіни. Учені юнаки здивовано обернулися.

У трактир ввалилася спочатку нога в заляпаному багнюкою ботфорті, потім величезний, блискаючий позолотою ефес, а тоді й сам пан Карвер Отт. За ним хвостом тяглися загрозливих розмірів шпага й двоє гуардів — один Боніфор, а другий безіменний з вусиками.

«Одноока муха» давненько не бачила таких гостей, чи ж варто було дивуватися, що всі присутні мовчки витріщилися на нових відвідувачів. Навіть Фагірра перервав допит і насупився.

Карвер обвів студентів круглими, злегка затуманеними очима — новоспечений лейтенант теж був п’яний, однак від погляду його не сховався ні Егерт, який скорчився в темному кутку, ні Фагірра, що присунувся до нього.

— А-а! — вигукнув Карвер голосно й радісно. — Це твоя подружка?

Усі мовчали. Тупаючи ботфортами й чіпляючись шпорами за все навкруги, Карвер перетнув трактир і зупинився навпроти Егерта й Фагірри, стилет якого був надійно схований від сторонніх очей під масивним столом.

— Я чогось не розумію, — задумливо протяг Карвер, переводячи погляд з Егерта на Фагірру й назад, — хто тут чия подружка, га? Боніфоре, — він оглянувся на приятеля, — дивись, як голуб’ята сидять, один до одного пригорнулися… — Він гикнув і продовжив, звертаючись до другого свого супутника, який у такий спосіб віднайшов, нарешті, своє ім’я: — Дірку… А давай їх обох заберемо… Що нам цього, другого… знедолити, чи що?

Солль відчув, як знехотя відсувається отруєне вістря, і зітхнув вільніше.

— Агов, добродії зі шпагами! — Студенти зібралися в тісну групку, і спрямовані на прибульців погляди виражали аж ніяк не зворушливу прихильність. — Ви щось загубили? Допомогти знайти?

Карвер покосував на неозброєних юнаків і недбало сплюнув на затоптану дощану підлогу. Плювок невдало потрапив на чобіт вусатому Дірку, той поспішно витер постраждалий ботфорт об халяву другого. Дзвякнула шпора.

— Вставай, Соллю, — задушевно запропонував Боніфор. — Прощайся з милим… Пора.

Скосивши очі, Егерт бачив, як отрутне жало стилета ховається в мініатюрних залізних піхвах у Фагірри за халявою, йому хотілося гаряче розцілувати й Карвера, і Боніфора, і вусатого Дірка.

Карвер тим часом зробив крок уперед, і рука його чіпко вхопила Егерта за комір. Виникла певна незручність, бо одночасно ту ж операцію захотіли зробити й Дірк із Боніфором. Фагірра неспішно підвівся й відступив убік.

— Гей-ей-ей! — застережливо закричало відразу кілька голосів. Щільна групка студентів розпалася, і вчені юнаки оточили гуардів і Егерта.

— Соллю, що це за..?

— Ґудзички он як блищать… Пообриваємо?

— Дивись-но, троє на одного, та ще й зуби скалять!

— Дайте Соллю кілька ножиків, нехай кине… Ґудзички самі відпадуть!

Карвер зневажливо посміхнувся й поклав руку на ефес, стіна студентів трохи відсунулася, однак учені юнаки не поспішали розбігатися.

Саме тоді Лис, упоравшись із природними потребами, повернувся в трактир у найкращому настрої. Проштовхавшись крізь юрбу товаришів і окинувши поглядом трьох озброєних візитерів, які нависали над блідим Соллем, Гаетан миттю оцінив ситуацію.

— Тату! — завищав він, кидаючись на шию Карвера.

Дірк із Боніфором залишили Егерта в спокої й здивовано витріщилися на рудого хлопчака, який ридав на лейтенантових грудях.

— Татусю… Нащо ти ма-аму кинув?

Студенти захихотіли. Карвер розлючено намагався віддерти руки Лиса від нашивок і еполета.

— Ти… ти… — чмихав він, не в змозі нічого додати.

Лис обхопив його ще й коліньми, Карвер ледве втримався на ногах. Гаетан ніжно взяв його за вуха.

— Ти пам’ятаєш, як тяг мою маму на сінник?!

— Та заберіть його! — гаркнув Карвер товаришам.

Лис із сумом вигукнув:

— Як?! Ти відмовляєшся?!

Зіскочивши з лейтенанта, він, вражений, вп’ялив у нього круглі очі кольору меду.

— Відмовляєшся від рідного сина?! Та подивись на мене — я ж твоя копія… Противна ти пика!

Студенти розреготалися, і навіть Солль слабо посміхнувся. Дірк нервово оглядався, а Боніфор усе швидше обертав налитими кров’ю очима.

Миттєво, наче осяяний здогадом, Лис підозріливо зіщулився примружився.

— А може… А може, ти взагалі не вмієш робити дітей?!

Карвер, отямившись нарешті, вихопив шпагу. Студенти відсахнулися, тільки Лис, гірко скривившись, узяв зі столу перечницю й, нешироко розмахнувшись, висипав її вміст в обличчя лейтенантові.

На дикий крик збіглися хазяїн, кухар і прислуга. Задихаючись і кашляючи, обличчя Карвера вмить стало бурячковим, і він осів на підлогу, намагаючись видряпати власні очі. Дірк і Боні фор, у свою чергу, вхопилися за зброю — на голови їх зусібіч посипалися табуретки, пивні кружки й кухонне начиння, що потрапило під гарячу студентську руку. Обсипаючи кпинами й образами, залишаючи за собою гори перевернутих меблів, намарне розмахуючи клинками й обіцяючи ще повернутися, добродії гуарди безславно залишили поле бою.

* * *

Наступного дня Торія звично піднялася на свою драбину, заглянула в лекційний зал через кругле віконце… і не побачила серед студентів Егерта Солля.

Не раз і не двічі пробігши очима по рядах, вона насупилася. Відсутність Егерта зачепила її — адже на кафедрі був її батько! Спустившись, вона деякий час роздумувала, розсіяно спостерігаючи за веселими іграми кота-мишолова, потім, незадоволена собою, відправилась у флігель.

Дорогу до цієї кімнати вона пам’ятала чудово. Дінар не любив, коли вона приходила до нього, — певно, соромився. Втім, вона все одно приходила й всідалася на край столу, бідака тим часом метушився, збираючи розкидані речі й долонею стираючи пил з підвіконня…

Згадавши про Дінара, Торія зітхнула. Підійшла до знайомих дверей, пом’ялася в нерішучості, за дверима стояла тиша й, найімовірніше, у кімнаті взагалі нікого не було. «Як жахливо я виглядаю», — подумала Торія й, постукавши, увійшла.

Низько опустивши голову, Егерт сидів біля столу. Торія мигцем помітила аркуші паперу, що лежали перед ним, і забруднене чорнилом перо. Солль обернувся назустріч гості й рука здригнулася від несподіванки, зачеплена нею чорнильниця, вмить перекинулася.

Хвилину або й дві обоє мовчки й зосереджено затирали калюжу на стільниці та підлозі. Погляд Торії мимоволі впав на пописані, безліч разів покреслені аркуші, й вона мимохіть прочитала під жирною кривуватою рискою: «і тоді ми зможемо пригадати все, що сталося…». Дівчина поспішила відвести очі, помітивши це, Егерт втомлено посміхнувся.

— Я… ніколи не писав листів.

— Зараз лекції, — зазначила вона сухо.

— Так, — зітхнув Солль. — Але мені дуже треба… саме сьогодні. Написати листа… одній жінці.

Осінній вітер за вікном дужчав, підвивав і ляскав незакріпленою віконницею. Торія якось раптово помітила, що в кімнаті вогко, холодно й майже темно.

Егерт відвернувся.

— Так… Я вирішив, нарешті, написати матері.

Вітер кинув у вікно плескатий кленовий лист, жовтий, наче сонце. Приклеївшись на секунду, він відірвався й жваво полетів далі.

— Я не знала… Що в тебе є мати, — сказала Торія тихо й відразу зніяковіла. — Тобто… що вона жива.

Егерт опустив очі.

— Так…

— Це добре, — промурмотіла Торія, бо нічого кращого на думку не спадало.

Солль посміхнувся, але посмішка вийшла гірка.

— Так… Тільки я от не дуже хороший син. Напевно.

За вікном натужно рвонув вітер, по-хазяйськи перебираючи папери на столі, кімнатою пробіг протяг.

— Мені чомусь здається… — несподівано для себе сказала Торія, — що сина, який завдає прикрощів… люблять однаково. Може, навіть сильніше…

Егерт швидко глянув на неї, і обличчя його раптом проясніло.

— Правда?

Невідомо чому, але Торія згадала незнайомого малюка, який ридав якось над здохлим горобцем. Їй було років чотирнадцять, вона підійшла й серйозно пояснила, що птаха слід залишити в спокої, тоді з’явиться горобиний цар і оживить свого вірного підданого. Сповнені слізьми очі покруглішали, і малюк запитав з такою ж раптовою, щирою надією: «Правда?»

Цей спогад викликав у дівчини посмішку.

— Правда…

У тьмяне вікно забарабанив дощ.

…Щоразу, коли Торія прибігала додому з черговою діркою на панчосі, мати, мовчки похитавши головою, діставала з полички коробочку з шиттям. Дівчина жадібно заглядала в її таємничі надра — з плутанини вовняних і шовкових ниток визирали, наче чиїсь очі, блискучі перламутрові ґудзики. Мати витягала з подушечки голку й бралася до справи, час від часу перекусуючи нитку гострими білими зубами. Незабаром на місці потворної дірки з’являвся червоний у чорну цяточку жучок. Нові панчохи Торії вже за кілька тижнів розшивалися, цілим виводком червоних жучків, маленьких і великих. Їй подобалося уявляти, як вони оживають, повзають по колінах і лоскочуть їх лапами…

А що як мати залишилася б жива? Якби батько не відпустив її тоді, закрив, забарикадував двері, замкнув заклинанням?

Багато років батько й донька провели разом, і за весь цей час вона не пам’ятає поряд із ним більше жодної жінки. Ні однієї.

…Вежа Лаш сповнилася сумним виттям. Торія досадливо скривилася й одразу насупилася, побачивши, як перемінився на обличчі Солль. Нелегко, мабуть, жити у постійному страху.

— Нічого, — сказала вона бадьоро. — Не слухайте… не слухай. У цю нісенітницю про Кінець Часів вірять хіба трунарі… Сподіваються заробити.

Вона посміхнулася своєму незграбному жарту, але Егерт не повеселів — між брів у нього темніла страдницька складка.

Звук повторився — ще тужливіший, з істеричним надривом. Торія побачила, як у Солля починають трястися губи, пересмикнувшись, він поспішив відвернутися. Хвилину чи дві Егерт мовчки намагався взяти себе в руки,і Торія, якій теж було ніяково, була свідком цієї мовчазної боротьби.

Деякий час вона вирішувала, що робити: делікатно вийти чи, навпаки, зробити вигляд, що нічого не відбувається. Нарешті, Вежа замовкла, але тепер Егерта били дрижаки, щоку доводилося притримувати рукою. Не кажучи ні слова, Торія вийшла в коридор, наповнила залізний кухоль водою з бака й принесла Соллю.

Він випив і закашлявся. Бліде обличчя його налилося кров’ю, на очі навернулися сльози. Щоб хоч якось допомогти, Торія раз чи двічі ляснула його по спині — сорочка була мокра, наче з корита пралі.

— Усе буде добре, — промурмотіла вона, зніяковівши. — Послухай… Не буде ніякого Кінця Часів. Не бійся…

Тоді він перевів подих і раптом розповів їй усе. Про Фагірру, про Магістра, про обряд у Вежі, про обіцянки й погрози, про таємне доручення… Торія вислухала до кінця, не перебивала ні єдиним словом. Солль замовк, тільки коли дійшов до останньої зустрічі з переодягненим плащоносцем.

— Це все? — Дівчина заглянула йому в очі.

— Усе. — Він відвернувся.

Кілька хвилин тривала мовчанка.

— Ти мені не довіряєш? — запитала Торія тихо.

Він посміхнувся — дивне запитання після усього щойно сказаного!

— Говорити — то до кінця. — Торія насупилася.

Тоді він розповів і про отруєний стилет.

Тепер мовчання тривало хвилин десять. Нарешті, Торія підвела голову.

— І… ти так нічого йому й не сказав?

— Я нічого не знаю, — втомлено пояснив Солль. — А коли б знав, то залюбки доповів би…

— Ні, — заперечила Торія, здивована самою можливістю такого повороту подій. — Ні… Ти не сказав би. — Тут її голос втратив упевненість.

— Ти ж бачиш, що зі мною діється, — кинув Егерт досадливо. — Це… вже не я. Це якась бридка боягузлива тварюка…

— А ти можеш… спробувати подолати це? — запитала Торія обережно. — Взяти й… не боятися?

— Спробуй взяти й не кліпати. — Егерт знизав плечима.

Торія спробувала. Якийсь час вона мужньо дивилася у вікно широко розплющеними очима, потім повіки її сіпнулися й, не дослухаючись наказу розуму, кліпнули.

— Ось бачиш, — Егерт втупив у підлогу погляд. — Я раб… Я цілковитий раб закляття. Усе думаю, що в моїй душі перше, що останнє… І хто запитає п’ять разів, щоб п’ять разів відповісти «так»…

Торія потерла скроню — зовсім як батько.

— Не можу повірити… А якщо тебе змусять робити… Щось ну зовсім уже неймовірне? Ти не зможеш опиратися?

Егерт криво посміхнувся.

— Якщо приставлять кинджал до горла…

— Але… ти ж… не негідник? — буркнула вона непевно.

Він промовчав. Мокрим університетським подвір’ячком урочисто, як бургомістр, розгулював величезний нахабний ворон.

Егерт видихнув, наче йшов на ешафот, і, запинаючись, розповів про дівчину в диліжансі й розбійників, які перепинили екіпаж на великій дорозі.

Знову запало мовчання. Егерт чекав, що Торія просто встане й піде, але вона не поспішала.

— А якби, — запитала вона нарешті, й голос її крижанів, — якби там… була… я?

Солль затулив обличчя руками.

Торія довго дивилася на сплутані хвилі світлого волосся, на атлетично широкі плечі, що здригались, як у дитини потім поклала на одне з них вузьку долоню.

Егерт завмер. Торія промовила якомога впевненіше:

— Ти ж не відповідаєш… За свої вчинки. Ти просто хворий… І потрібно роздобути ліки. Ми обов’язково роздобудемо…

Вона говорила через силу, як лікар, який переконує умираючого, вкритого виразками хворого у швидкому видужанні. Напружене плече, здригнувшись під її рукою, трішечки розслабилось. Зміна ця була ледве вловимою, але наступної секунди Торія відчула все сум’яття Соллевих почуттів — і надію, і подяку, і бажання вірити. Тоді вона побажала з миттєво виниклим жалем, щоб її вимучені слова виявилися правдою.

Скрипнули, відчиняючись, двері — з парою розшарпаних книжок під пахвою, широко всміхаючись, до кімнати увірвався Лис.

Примружені очі кольору меду зупинилися на Егерті, який понуро сидів на краю ліжка, на Торії, чия рука лежала на Соллевому плечі. Кілька секунд нічого не відбувалося, а потім вилицювате обличчя Гаетана вмить стало схоже на шматок сиру з великими дірками: так округлилися очі й широко відкрився від здивування його рот. Буркнувши якісь невиразні вибачення, Лис вискочив геть, навіть не намагаючись підібрати книги, що впали на підлогу.

Торія на забрала руку. Дочекавшись, поки тупіт Гаетана стихне в коридорі, сказала серйозно:

— Я ось що думаю… Закляття буде знято, якщо ти потрапиш у безвихідне становище і переможеш… «Шлях буде пройдено до кінця…» Хіба Мандрівець говорив не про це?

Егерт не відповів.

* * *

За кілька днів на зміну дощам прийшли ясні погожі дні. Мружачись на осіннє сонечко, городяни трішки повеселішали. «А Часи і не думають кінчатися, — говорили один одному сусіди, виходячи вранці на ґаночок, — навпаки… Розгулялися Часи…»

Вежа Лаш височіла на площі, як застережливий перст. Здавалося навіть, що останнім часом вона всохла й зашкарубла, наче старечий палець. На площі навколо Вежі утворилася така собі плішина — кожен намагався обійти лиховісну будівлю, тим паче що дим з вікон підіймався все густіший, тужливі звуки лунали все частіше, а випадкові перехожі, які опинилися на площі пізно вночі, запевняли потім знайомих, що чули з надр її глухий підземний гул.

Міська влада мовчала й не збиралися, очевидно, вживати ніяких заходів. Серед студентів вважалося добрим тоном глузувати й єхидничати на адресу ордена Лаш. Лис згадував із цього приводу власну дурну няньку, яка послідовно лякала тим самим бабаєм чотирьох аптекарських синів, а він так нікого й не злопав! Заняття тривали, ніби нічого й не трапилося, і тільки кілька збентежених юнаків під різними приводами роз’їхалися по домівках.

— Батько переживає, — сказала якось Торія.

Пізнього вечора вони сиділи в бібліотеці, і на столику-візку догорала єдина свічка.

— Він і бровою не веде… Але я його знаю. Його хвилює Лаш.

Свічка спливала крапельками воску.

— Лаш, — ледь чутно повторив Егерт. — Тоді, у Каваррені… Ви шукали… Рукопис… Ти казала, орден Лаш був заснований якимсь божевільним магом?

— Священна Примара… — прошепотіла Торія. — Вважається, що той маг став після смерті Священною Примарою. Доконечно нічого не відомо… Батько просив Дінара… зайнятися цим. Але ми нічого не знайшли. Нічого… Минула така сила-силенна років… Усі рукописи, що стосуються історії Лаш, або загублені, або попсовані, та так, ніби хтось спеціально знищував їх…

— Вони кажуть — таємниця, — похмуро посміхнувся Егерт. — Вони чудово вміють її оберігати…

Торія помовчала. Зізналася неохоче:

— Вони… діставали батька. Пропонували… Не знаю що. Співробітництво? Гроші? Владу? Але він завжди гидував ними. А зараз… Він переживає. Він чекає… навіть не знає чого.

Солль здивувався:

— Хіба… Адже магам доступні… Мусять бути доступні будь-які таємниці… Навіть майбутнє!

Торії привидівся в цих словах сумнів у магічній силі батька. Вражена, вона підвела голову.

— Що ти знаєш!.. Так, батькові багато чого відомо… Нам не зрозуміти. Але ж він не Віщун!

Егерт визнав за краще промовчати, йому не хотілося втрапити в халепу, до того ж неприємно було демонструвати неуцтво. Торія засоромилася своєї нестриманості, пробурмотіла примирливо:

— Розумієш… Майбутнє бачать Віщуни. Це маги особливого дару, які, окрім цього, володіють ще й Амулетом… Амулет потрапив у світ з рук найпершого Віщуна й відтоді переходить від попередника до послідовника…

Торія хвилювалася й не могла підібрати підходящих слів.

— Від батька до сина? — жадібно запитав Егерт.

— Ні… Віщуни не пов’язані кровними узами. У світі може бути тільки один Віщун, і коли він помирає, Амулет сам шукає йому заміну… Речі теж уміють шукати, але ж Амулет — це більше ніж річ… Це неймовірно древнє… Я, чесно кажучи, навіть не знаю, що це таке. — Торія перевела подих.

Егерт підняв голову, з усіх полиць на нього дивилися книги, і йому здалося, що обличчя його торкнувся вітер з потаємних, сповнених магії джерел. Він давно й безнадійно мріяв поговорити з Торією про світ чарівників-магів. Тепер найстрашніше було злякати заповітну, настільки цікаву для нього тему. Він запитав обережно:

— А… Де зараз Віщун? Той, котрий… Хто носить Амулет зараз, цієї секунди?

Торія спохмурніла.

— Немає зараз Віщуна… Останній умер років п’ятдесят тому, і відтоді… — Вона зітхнула. — І таке трапляється. Напевно, новий Віщун ще не народився…

Егерт помовчав, не знаючи, чи має право запитувати далі, однак, цікавість виявилася сильнішою за побоювання, і він так само обережно поцікавився:

— А що тоді робить цей… Амулет? Він подорожує, чи чекає, чи ховається від людей?

— Він лежить у сейфі мого батька, — бовкнула Торія й відразу прикусила язика.

Минула хвилина чи дві, Егерт дивився на дівчину круглими очима, в яких зачаїлася глибока образа.

— Навіщо… ти… сказала… мені?!

Торія збагнула, що зробила помилку, однак спробувала звести все до простої балаканини.

— А що, власне, такого? — поцікавилася вона, нервово розгладжуючи зборки плаття на колінах. — Ти ж не збираєшся доповідати про це всім підряд, чи не так?

Егерт відвернувся. Торія чудово розуміла, що він мав на увазі, і Солль про це знав.

Ворушачи кочергою дрова в каміні, декан Луаян скоса поглядав на обох.

Схожість Торії з покійною матір’ю часом лякала його, він боявся, що разом із красою, вишуканою красою мармурової статуї, вона успадкує й трагічну мінливість, і жорстоку долю своєї матері. Даючи згоду на шлюб дочки з Дінаром, він щиро сподівався, що в неї все буде по-іншому, але нещастя, яке трапилося невдовзі, розвіяло його надії. Торія була надто схожою на матір, аби стати щасливою. Безліч разів серце декана завмирало, коли він бачив у напівтемряві бібліотеки горду, завжди самотню фігурку в незмінному темному платті.

Зараз Торія сиділа на низькій табуретці, підібгавши коліна до підборіддя, напиндючившись, наче мокрий горобець, люта на себе через власну дурість — бовкнула зайве, а вона ж не базікало! Обличчя її, навіть із гримаскою роздратування, залишалося тонким і жіночним, і декан з подивом зрозумів раптом, що ті зміни, які він помітив у дочці нещодавно, міцніють.

Солль стояв поруч, майже торкався рукою її плеча, але не наважувався доторкнутися. Навіть Дінару, вже в статусі нареченого, Торія не дозволяла стояти так близько. Після загибелі його все погіршилось, постійно замкнута в прозору шкаралупку власного горя, власного потаємного життя, строга донька Луаяна відлякувала молодих людей ще звіддалік — вони розліталися, як хмари осіннього листя, сприймаючи її відчуженість за презирство й гординю. Тепер поряд із нею стояв убивця Динара, і Луаян, який поглядав на обох через плече, зі здивуванням помічав у доньці безліч дрібних, небачених дотепер рис.

Вона стала жіночнішою. Вона, безсумнівно, стала жіночнішою, і витончені лінії гарних вуст пролягають тепер м’якше, навіть зараз, коли вона набурмосилася. Їй далеко не байдуже, що поруч стоїть Солль — людина, яку вона не так давно готова була знищити!

Тріщали, займаючись, сухі поліна. Декан насилу змусив себе повернутися до розмови.

— Це я винна, — сказала Торія жалібно. — Клятий мій язик…

Луаян з осудом покосував на неї.

— Будь обережнішою з прокльонами…

Потім, подумавши, підійшов до однієї з високих шаф і відімкнув дверцята.

— Батьку… — Голос Торії крижанів.

Декан витяг із сейфа яшмову скриньку, відкрив кришку, взяв із чорної оксамитової подушечки щось, що тихенько дзвякнуло жовтим ланцюжком.

— Ось він, Соллю… Гляньте, можна.

На долоні його лежала золота пластинка з фігурним прорізом — медальйон на ланцюжку.

— Це Амулет Віщуна… Неймовірно цінна річ, збережена в таємниці.

— Мене не можна випускати з цієї кімнати, — сказав Солль, жахаючись. — Я ж усе їм доповім…

Декан піймав співчутливий погляд Торії, кинутий на Егерта, подумав, похитав головою.

— Я в силі зробити так, щоб ви забули… про побачене. Як забув ваш друг Гаетан один випадок, свідком якого він випадково став… Це можливо, однак я не робитиму цього, Егерте. Ви повинні пройти свій шлях до кінця. Боріться… за свою волю, — останні слова декан вимовив, звертаючись до медальйона.

— Але що як Лаш довідається?! — занепокоїлася Торія.

— Я не боюся Лаш, — відгукнувся декан глухо.

Полум’я в каміні розгоралося усе сильніше, і медальйон на долоні Луаяна відкидав зблиски на стелю.

— Він абсолютно чистий, — сказав декан напівголосно. І Егерт, і Торія здивовано глянули на нього.

— Що?

— Він чистий, — пояснив декан, — золотий… Ні цятки іржі. Ні грама… Але ж напередодні великих випробувань… Він відчуває небезпеку, що нависла над світом, й іржавіє. Так було півстоліття тому, коли на порозі стояла Третя сила… Тоді, пам’ятаю, мене, хлопчака, теж діймали передчуття — і, подейкують, медальйон, цілком вкрився іржею. Тепер він чистий… Наче й нічого не загрожує. Але я ж знаю, що це не так!

Стримавши гіркоту, декан серед цілковитої мовчанки сховав медальйон назад у сейф.

— Загрожує… Лаш? — запитала Торія пошепки.

Декан підкинув поліна у камін, Солль відскочив від каскаду іскор.

— Не знаю, — зізнався Луаян неохоче. — Лаш має до цього якесь відношення… Але найстрашніше щось інше. Або… хтось інший.

* * *

Зима настала раптово, за одну ніч.

Прокинувшись рано-вранці, Солль побачив, що сіра сира стеля тісної кімнатки збіліла, як пелена вінчального плаття. Не було чутно ні вітру, ні кроків, ні стукоту коліс на площі — серед урочистої тиші землю засипали сніги.

За традицією у день першого снігу відмінялися всі лекції. Довідавшись про такий звичай, Егерт зрадів навіть більше, ніж сам міг очікувати.

В університетському дворику незабаром стало весело. За ватажкування Лиса мирне студентство раптово перетворилося на орду природжених воїнів — нашвидку зліплена сніжна твердиня встигла здатися, і не раз, перш ніж у битву вступив Солль.

Якось так сталося, що незабаром він, як древній герой, опинився один проти всіх. Здавалося, що рук у нього було не дві, а десять, і жоден кидок не витрачався намарне — кожна запущена сніжка знаходила свою ціль, щоб перетворитися на сніжну крихту на чиємусь порум’янілому лиці. Атакуючи з усіх сторін, він ниряв під ворожі снаряди, і вони зіштовхувалися в нього над головою, обсипаючи світле волосся снігом. Втративши надію поцілити в надто рухливу мішень, супротивники його, змовившись, збиралися вже кинутися в рукопашну й запхати непереможного в замет, коли, озирнувшись, веселий Солль раптом побачив Торію, яка спостерігала за сутичкою.

Лис з товаришами відразу ж стушувалися. Торія, не поспішаючи, нагнулася, зачерпнула снігу і зліпила його в кульку, потім несильно розмахнулась і кинула, втрапивши Соллю просто в чоло.

Він підійшов, стираючи з обличчя сніжну воду, Торія серйозно, без тіні посмішки дивилася в його мокре обличчя.

— Сьогодні перший сніг… Я хочу щось тобі показати, — не кажучи більше ні слова, вона повернулася й пішла геть, Егерт, наче на прив’язі, рушив за нею.

Сніг засипав університетські сходи, і на головах залізної змії й дерев’яної мавпи здіймалися неосяжних розмірів зимові шапки.

— Це в місті? — запитав Егерт стурбовано. — Я б не хотів… зустрічатися з Фагіррою.

— Хіба він посміє наблизитися до тебе в моїй присутності? — посміхнулася Торія.

Місто потопало в безмовності, замість гримучих возів вулицями безшумно скрадалися сани, і широкі сліди їхніх полозів здавалися твердими, наче порцеляновими. Сніг порошив і падав, укриваючи плечі пішоходів, плямуючи білим чорних здивованих собак, приховуючи від очей гидь і нечистоти.

— Перший сніг, — сказав Егерт. — Шкода, що розтане.

— Зовсім ні, — відгукнулася Торія, — кожна відлига — наче маленька весна… Нехай тане. А то…

Вона хотіла сказати, що сніжна пелена нагадує їй чисте простирадло, яким накривають небіжчика, але промовчала. Нехай Егерт не думає, що вона так похмуро жартує завжди. Зима ж дійсно гарна, і хто винен, що в заметі можна замерзнути на смерть, як її мати?

На виступаючих зі стін балках сиділи червоногруді снігурі з білими сніжинками на спинах, схожі на стражників у їхній яскравій формі. А внизу прогулювалися й стражники з довгими піками, червоно-білі, наїжачені, схожі на снігурів.

— Тобі не холодно? — запитав Егерт.

Вона глибше засунула руки в стареньку муфту.

— Ні. А тобі?

Він був без шапки, сніг лягав йому просто на волосся й не танув.

— А я ніколи не мерзну… Мене батько виховував як воїна, а воїна, крім усього іншого, за звичаєм загартовують. — Егерт посміхнувся.

Проминули міські ворота, мокрий сніг заліпив вискалені пащі сталевих змій і драконів, викутих на важких стулках. Великою дорогою тяглися санні обози. Торія впевнено завернула й вивела Егерта до самого берега ріки.

Наче скло, вкрите памороззю, поверхня води була затягнута кірочкою льоду — щільною й матовою біля берегів, тонкою й візерунковою посередині. Сама ж бистрина залишалася вільною, темною й гладкою, і на самісінькому краєчку льоду стояли юрбою чорні, сповнені поважності ворони.

— Ми підемо уздовж берега, — сказала Торія. — Подивись… Отут повинна бути стежка.

Стежку замело снігом. Егерт крокував попереду, і Торія намагалася потрапляти черевичками в глибокі сліди від його чобіт. Так ішли досить довго, сніг, нарешті, перестав падати, і крізь рвані діри в хмарах вигулькнуло сонце.

Торія примружилася, засліплена — таким білим, таким блискучим став раптом світ. Егерт озирнувся — у його волоссі спалахували кольоровими вогнями сніжинки.

— Довго ще?

Вона посміхнулася, майже не розуміючи питання, — тієї миті слова здалися їй необов’язковим додатком до сніжної, залитої сонцем пишноти цього дивного дня.

Егерт зрозумів і нерішуче, наче запитуючи дозволу, посміхнувся у відповідь.

Далі пішли поряд — стежка вибігла на пагорб, де сніг уже не був таким глибоким. Одну руку Торія ховала в теплих надрах муфти, а другою опиралася на руку супутника — Солль щільніше притискав до себе лікоть, щоб долоня її, сховавшись у складці рукава, не мерзла.

Зупинилися ненадовго, оглянулися на ріку й на місто, над міською стіною сизими стовпчиками куріли цівки диму.

— Я ніколи тут не був, — зізнався Егерт здивовано. — Як красиво…

Торія коротко посміхнулася.

— Це пам’ятне місце… Тут був старий цвинтар. Потім, після Чорного Мору, тут поховали в одній ямі всіх померлих… Кажуть, від мертвих тіл пагорб на третину повищав. Відтоді це місце вважається особливим: одні говорять — щасливим, другі — проклятим… Діти іноді залишають на вершині пасмо свого волосся — щоб збулося бажання… Чаклуни з сіл ходять сюди на паломництво… А взагалі… — Торія запнулася. — Батько не любить це місце… каже… Але чого нам боятися? Такий чудовий білий день…

Вони простояли на вершині ще майже годину. І Торія, вказуючи замерзлою рукою то на ріку, то на засніжену стрічку дороги, то на близький сірий обрій, розповідала про віки, що пронеслися над цією землею, про войовничі орди, що підходили до міста відразу з трьох сторін, про глибокі рови, від яких залишилися тепер тільки сховані під снігом канавки, про неприступний, ціною безлічі життів споруджений вал — той пагорб, на якому стояли зараз Егерт і Торія, виявився рештками розмитого часом укріплення. Солль, який уважно слухав, припустив, що ворожі орди були виключно кінні, та ще й досить чисельні.

— Звідки ти знаєш? — здивувалася Торія. — Читав?

Солль, зніяковівши, зізнався в повному своему неуцтві — ні, не читав, але за розташуванням валів, як їх описує Торія, кожному стане зрозуміло, що будувалися вони не проти пішого ворога, а проти численних кіннот.

Якийсь час Торія спантеличено мовчала, Солль стояв поруч і теж мовчав, і на лискучій сніжній пелені зливалися їхні видовжені сині тіні.

— Якщо довго дивитися на обрій, — раптом тихо сказала Торія, — якщо довго не розплющувати очей… То можна уявити, наче під нами море. Блакитне море, а ми стоїмо на березі, на скелі…

Егерт стрепенувся.

— Ти бачила море?

Торія радісно засміялася.

— Так… Ще зовсім маленькою, але все пам’ятаю… Мені було… — Вона раптом посмутніла, потупила очі. — Мені було вісім… Ми з батьком багато подорожували… Щоб не так горювати за мамою.

Вітер, пустуючи зі снігом, пригорщами підхоплював білий алмазний пил, грався ним, розсипав, кидав і підбирав знову. Егерт не встиг зрозуміти, чи повернулася до нього болісна здатність відчувати чужий біль, однак миттєве бажання захистити й заспокоїти позбавило його розуму й боязкості. Плечі Торії схилилися, і тоді долоні його вперше в житті насмілилися на них опуститися.

Вона була на голову нижча і поряд із вона здавалася підлітком, майже дитиною. Крізь теплу хустку й не надто щільну шубку він відчув, як вузькі плечі здригнулися під його дотиком і завмерли. Тоді, щосили прагнучи втішити й смертельно боячись образити, він обережно пригорнув Торію до себе.

Сині тіні на снігу завмерли, злившись в одну, один боявся поворухнутися і тим самим злякати другого. Так само байдуже лежало за стіною місто, і холодно поблискувала замерзла ріка, і тільки вітер виявляв ознаки нетерпіння, вертівся, наче пес, навколо ніг, плутався в пелені Торії й обсипав халяви Солля сніжними бризками.

— Ти побачиш море, — сказала Торія пошепки.

Егерт мовчав. Пізнавши на своєму недовгому віку десятки найрізноманітніших жінок, він раптом здався сам собі недосвідченим, безпомічним хлопчиськом, дурним щеням — так учень ювеліра вихваляється майстерністю, шліфуючи скельця, і пітніє від страху, вперше отримавши в руки неймовірно рідкісний дорогоцінний камінь.

— Береги південного моря ніколи не вкриває сніг… Там тепле каміння… І білий прибій… — Торія говорила, наче уві сні.

Світле небо, він боїться розтиснути руки. Він боїться, що все це мара, він так боїться її втратити… Але ж він не має на неї права. Чи можна втратити те, що тобі не належить? І чи не тінь Дінара стоїть між ними?

Ніби відчувши цю його думку, Торія здригнулася, але не відсторонилася.

Над їхніми головами змінювали форму хмари, поверталися, підставляючи сонцю різні боки, як булки в печі. Торія відчула, як б’ється під курткою Егертове збентежене серце, і з майже забобонним жахом зрозуміла раптом, що щаслива. Їй надто рідко вдавалося піймати себе на цьому відчутті, ніздрі її роздувалися, вдихаючи запах снігу, свіжого вітру й Егертової шкіри, і хотілося підвестися навшпиньки, щоб дотягтися до його обличчя.

Вона ніколи не відчувала запаху Дінара. Немислимо, але вона не пам’ятає, як билося його серце. Обіймаючи його, вона відчувала дружню ніжність. Але куди було тій дитячій ніжності до цього солодкого заціпеніння, коли страшно не те що поворухнутися — зітхнути.

«Що ж це, — подумала вона, запанікувавши. — Зрада? Зрада пам’яті про Дінара?»

Синя тінь ледь помітно повзла по снігу, як стрілка величезного годинника. Просто перед очима Торії опустилася на Егертове плече кругла, плоска, наче точильний камінь, сніжинка. Сонце сховалося, і тінь на снігу згасла.

— Треба йти, — сказала Торія пошепки. — Нам треба… я ж обіцяла показати тобі…

Мовчки вони спустилися з пагорба, ріка тут повертала, оминаючи невеликий мис, схожий скоріше на півострів. Земля тут, очевидно, прийшлась до смаку високим ялинкам — безліч їх росло навкруги, і їхнє віття, обтяжене снігом, скидалося на обвислі старечі вуса.

Вони йшли, пробираючись між стовбурами, раз у раз обтрушуючи з гілок сніг, тоді звільнені пишні лапи кидалися вгору, злегка порушуючи одноманітність зимової картини. Нарешті Торія зупинилася й озирнулася на Егерта, наче запрошувала його у свідки.

Просто перед ними височіла занесена снігом кам’яна споруда — ніби залишки древнього фундаменту. Жовтий дірчастий камінь перемежовувався із сірим, гладким, Егерт ніколи раніше не бачив нічого подібного. Найдивнішим же було хирляве, тонке деревце, що вп’ялося в кладку корінням і наче росло на камені. Серед зими воно залишалося зеленим — ні сніжинки не впало на вузьке листя, і подекуди між ними тьмяно червоніли круглі пелюстки, несправжні з вигляду, наче вирізані з ганчірки, однак це були справжні квіти. Егерт переконався в цьому, коли на його пучці залишилося трохи чорного пилку.

— Ось, — сказала Торія, намагаючись за діловитим тоном приховати сум’яття, що запанувало в її душі, — ось, це могила… Їй кілька тисячоліть. Тут лежить якийсь древній маг — може, й сам Перший Віщун… А може, ні. Це дерево — воно квітне цілісінький рік, але не плодоносить… Кажуть, йому теж кілька тисяч років. Дивно, правда?

Магічне дерево не було набагато дивнішим, ніж те казкове дійство, що незримо відбувалося зараз між Торією і Егертом. Він хотів сказати про це, але не сказав, обоє стояли, дивлячись на тисячолітній курган, що став свідком їхнього мовчання. Засніжені ялинки теж мовчали — строго, але без осуду.

…Назад поверталися в сутінках. Мороз посилився, і біля міських воріт довелося зупинитися, аби погрітися біля багаття. Стражник із мідним від полум’я, блискучим від поту обличчям підкидав у вогонь дрова й хмиз, стягнені сьогодні з селян, які в’їжджали до міста, — взимку мито намагалися брати натурою. Дивлячись, як танцюють вогненні язики в нерухомих зіницях Торії, Егерт віднайшов у собі сміливість нахилитися до її вуха.

— Я… Скину закляття. Я поверну свою мужність… Хоча б заради… Ти знаєш. Я клянуся.

Вона повільно опустила повіки, ховаючи танцюючі в очах іскри.

* * *

Перший сніг розтанув, укривши драглистим брудом вулиці, пороги й перехрестя. Зранку до ночі безперервно вив холодний вітер, і в серця городян, що якось трохи заспокоїлися, знову заповзла тривога. Вежа Лаш зловісно здіймала до неба свої ароматичні дими: «Незабаром!» З університету зникли ще кілька студентів, і самі собою чомусь вщухли узвичаєні гучні вечірки в «Одноокій мусі». Декан Луаян став як би центром загального притягання, до нього горнулися, сподіваючись віднайти спокій, приходили зовсім незнайомі люди з міста, годинами простоювали на сходах з надією побачити великого мага, попросити в нього допомоги й розради. Луаян уникав довгих бесід, однак ніколи не вихлюпував на прохачів ні гніву, ні роздратування. Совість не дозволяла йому заспокоювати, розум не велів лякати — він пригощав своїх візитерів одноманітними філософськими притчами, що не мали, втім, жодного відношення до справи.

Перелякані люди тим часом усе йшли і йшли. Егерт нітрохи не здивувався, побачивши одного разу вранці на сходах між змією і мавпою втомленого старого з дуже прямою спиною і шпорами на чоботях. Вітально кивнувши, він збирався пройти мимо, але старий якось вимучено посміхнувся й зробив крок йому назустріч.

Егерт упізнав батька тільки за кілька секунд. Солль-старший став на диво схожим на портрет у своєму каварренському кабінеті — там зображений був Егертів дід уже похилого віку, сивий, з обвислими вусами та зморшкуватим обличчям. Згадавши про портрет, Солль-молодший упізнав батька і здивувався старості, що не пожаліла його.

Мовчки, під глухе побрязкування шпор, батько й син дісталися до маленького готелю, де зупинився Солль-старший. Старий довго черкав кресалом, перш ніж запалив свічі в канделябрі, слуга приніс вино й келихи. Сидячи в рипучому кріслі, Егерт із болем у душі дивився, як батько збирається з думками і не може зібратися, хоче розпочати розмову і не знаходить слів. Він із задоволенням допоміг би йому, але власний його язик теж був безпомічний і німий.

— Я… грошей привіз, — сказав нарешті Солль-старший.

— Дякую, — промурмотів Егерт і одягнув, нарешті, у слова запитання, яке цілісіньку дорогу його мучило: — Мама… як?

Батько розгладжував витерту оксамитову скатертину на круглому готельному столику.

— Вона… хворіє. Дуже. — Він підвів на сина змучені, сльозаві очі. — Егерте… Кажуть, тут… Часові надходить кінець. Часи скінчаються, так… Пес із ним, з полком, пес із ним, з мундиром… який полк, якщо… Егерте. Сину мій… У мого батька було п’ять синів… У нас ти був один, один і залишився… Мені вже важко… у сідлі… На ґанок піднятися і то важко… За що ти так з нами? Ні онуків…

Відчуваючи, як пересихає горло, Егерт буркнув у темний кут:

— Я… знаю.

Старий важко зітхнув. Покусав губу разом з вусами.

— Егерте… Мати просила. Пробачилося тобі… все. Мати просила… Їдьмо додому. Пес із ним, з усім… Їдьмо в Каваррен. Я й коня тобі привів… Кобила — чудо, — погляд батька трохи пожвавішав, — ворона, злюка… Донька нашого Тіка… Ти ж любив Тіка, пам’ятаєш?

Егерт водив пальцями над вогником свічі.

— Сину… Їдьмо сьогодні. Коні добрі… Я, звісно, втомлююся, не те що колись… але тут уже постарався б. І були б удома через тиждень… Так, Егерте?

— Я не можу, — Солль прокляв геть усе, перш ніж зумів вимовити ці слова. — Не можу я… Як же я повернуся… таким? — Рука його доторкнулася до шраму.

— Ти думаєш, — важко видихнув батько, — ти думаєш… матері не все одно… який ти?..

…Йому здавалося, що, коли не зустріне зараз Торію, щось у ньому зламається, не витримає, порветься усередині. На щастя, вона стрілася йому просто на сходах — чи ж не його чекала?

— Егерте?

Він розповів їй, як трусилися руки його батька, коли, прощаючись, Егерт ховав очі й буркав запевнення, що приїде швидко, як тільки зможе.

Хлюпотіла під ногами гидка рідота. Місто притихло, наче вимерло; не розбираючи дороги, вони брели вулицями й провулками, а Егерт усе говорив.

Матері зовсім зле, мати чекає на нього. Але як же можна повернутися, несучи закляття? Як можна приповзти до отчого порога, коли в душі живе та боягузлива тварюка, що будь-якої хвилини готова зробити його останнім з негідників? Він же дав клятву собі, він дав клятву Торії… Може, він не правий? Може, заради спокою матері варто сьорбнути нової ганьби, повернутися переможеним, боягузом? Принести до її ніг тінь, обтяжити новим горем?

Він, як міг, намагався пояснити це батькові. Він плутався у словах, в’яз у них, як невмілий рибалка у власній сітці, а старий не міг зрозуміти його. І, змучившись, Егерт сказав йому нарешті: я хворий, я повинен зцілитися, і тоді… Батько мовчав, уперше за пам’яті сина завжди пряма спина його втомлено згорбилася.

Усе це слухала зараз Торія. Сутінки густішали, подекуди чадно горіли ліхтарі, віконниці, всі до однієї, були щільно зачинені — здавалося, що будинки вперто заплющують очі на вечір, на бруд, на негоду… Якоїсь миті Торії здалося, що за ними на відстані слідують якісь нечіткі тіні, однак Егерт не зауважував нічого, він говорив і говорив і закликав Торію у свідки: невже він дійсно неправий?!

Рятуючись від вітру, вони завернули в якісь ворота й опинилися на подвір’ї, пустельному й захаращеному. Кухарка, повертаючись з комори, кинула в їхній бік трохи непривітний, а ще більш байдужий погляд. Гупнули двері, безжально придушивши клуби пари, що вибились було зсередини. Ліхтар тьмяно висвітлював табличку на дверях — «Козяче молоко». І тут же, у вузькій загороді під навісом, гибіли дві чи три недоглянуті кози.

Гойдався ліхтар. Торія зіщулилась, тільки зараз відчувши й вітер, і вогкість.

— Ходімо… Навіщо ми тут…

Егерт відкрив було рот, щоб знову повторити від початку всі свої доводи, але замовк, у тьмяному світлі ліхтаря перед ним височів, як мокра примара, лейтенант Карвер Отт.

Він виглядав кепсько, видно, за час, проведений у місті, мундир його добряче зносився, а гаманець охляв. Не ліпший вигляд мали й Боніфор і вусатий Дірк, які скидалися тепер радше на розбійників, ніж на панів гуардів. Обоє однаково тримали долоні на ефесах.

Торія не зрозуміла, у чому річ. Не впізнавши Карвера, вона вирішила було, що їх з Егертом вистежили звичайні грабіжники. Не чекаючи вимоги віддати гаманець, вона з презирливою посмішкою зібралася заговорити першою, однак Карвер випередив її. Він-то впізнав Торію навіть у тьмяному світлі ліхтаря, і його очі не втрималися в орбітах.

— Панянк-ко! Та ми знайомі! — протяг він вкрай здивовано. — Ай-яй-яй…

Боніфор і Дірк подалися вперед, щоб розгледіти Торію якомога ліпше.

— Оце так Солль, — продовжував тим часом Карвер, — таки свого… І що ж, люба пані, — звернувся він до Торії з відмінною ввічливою міною, — ви так легко пробачили йому підле вбивство вашого вченого нареченого?

— Хто ви такий? — крижаним тоном поцікавилася Торія.

Залізні нотки в її голосі змусили Дірка й Боніфора злегка відсахнутися, однак Карвер нітрохи не зніяковів.

— Дозвольте відрекомендуватися — Карвер Отт, лейтенант гуардів міста Каваррен, надісланий з особливим дорученням — доставити в полк дезертира Солля… Це мої бойові товариші, гідні молоді люди… Ось, пані, хто ми такі, а зовсім не нічні розбійники, як ви мали нахабство подумати! А тепер дозвольте запитати вас: хто така ця людина, що зараз ховається за вашою спиною?

Солль не ховався за спиною Торії, але інстинктивно відступив, з тугою відчуваючи, як піднімається в груди липка хвиля його одвічного супутника, тваринного страху. Слова Карвера шмагонули його, як батіг.

— Ця людина, — безтрепетно відгукнулася Торія, — перебуває під захистом університету й мого батька, декана Луаяна… А пан Луаян — маг, як ви, мабуть, чули. А тепер, будь ласка, звільніть дорогу, ми підемо.

— Але пані! — закричав збентежено Карвер. — Я не можу повірити, ви ж шляхетна особа, що вас пов’язує… з цим?.. — Губи лейтенанта мимоволі склалися в гримасу відрази, коли він поглянув на Егерта. — Повторюю, він убив вашого нареченого… Я думаю, уже тоді він у глибині душі був тим, ким став трохи пізніше… Знаєте ким?!

— Дозвольте пройти. — Торія зробила крок уперед, і Карвер, загаявшись, посторонився.

— Будь ласка… У нас і гадки немає нанести хоч тінь образи прекрасній доньці декана, пана мага… Однак ця людина, пані… Вам цікаво довідатися, ким є насправді Егерт Солль?

Егерт мовчав. Поступово, потроху до нього доходило, що трапилося, мабуть, щось страшніше від отруєного стилета Фагірри — сталося найжахливіше, і він, Солль, питиме цю чашу до дна.

Наче відповідаючи на його думки, Карвер невловимим рухом вихопив з піхов шпагу. У світлі ліхтаря Егерт побачив срібну стрічку клинка, і коліна його підігнулися.

— Ви відповісте, — притишено кинула Торія.

Карвер звів брови.

— За що?! Хіба я роблю щось негідне? Пані може йти, а може залишитися… Тоді вона побачить, нарешті, справжнє обличчя свого, гм, друга. — І кінчик неймовірно довгої Карверової шпаги піддів Солля під підборіддя.

Егерт ослаб. Голос Карвера продовжував доходити до нього наче крізь плюскіт колеса мірошника — це шуміла у вухах його власна кров. Марно намагаючись побороти жах, він пригадав раптом колись і кимось сказані слова: «потрапиш у безвихідне становище й переможеш… шлях буде пройдено до кінця… хіба Мандрівець… не про це?»

— Мені гірко за вас, пані, — говорив тим часом Карвер. — Жорстока доля зіштовхнула вас із людиною, м’яко кажучи, не цілком гідною… Навколішки, Соллю!

Егерт похитнувся, Торія піймала його погляд. «Потрапиш у безвихідне становище й переможеш…» Небо, як можна перемогти камінь, що несеться з гори, зсув, обвал? Усередині Соллевої душі вив, метався, тисячі разів умирав жалюгідний боягуз, і Егерт знав, що через секунду мерзенна тварюка здолає його повністю.

— Ти чуєш, Соллю? — повторив Карвер тихо. — Навколішки!

Торія тут, Торія дивиться. Невже вона думає…

Не довівши думку до кінця, він упав у липку грязюку під ногами. Коліна підігнулися самі, і тепер перед його очима опинився витертий Карверів пояс і лискучі кавалерійські штани.

— Ви бачите, пані? — донісся зверху докірливий голос. — Запитайте його тепер, запитайте що завгодно — він відповість…

Егерт не бачив Торію, він відчував її поруч, відчував її хворобливе напруження, і гнів, і розгубленість, і надію.

Вона сподівається… Вона не розуміє, що це неможливо. Неможливо перебороти силу накладеного Мандрівцем закляття. Ніколи.

Шпага сіпнулася в нетерплячій руці Картера.

— Кажи: я остання тварюка…

— Егерте… — відгукнулася Торія звідкілясь здалеку, зі світлого зимового дня, де вічнозелене дерево на могилі Першого Віщуна.

— Я остання тварюка, — видихнув він запеченим ротом.

Карвер задоволено гмикнув:

— Чуєте?! Повторюй: я боягузлива дамська болонка…

— Егерте… — повторила Торія ледь чутно.

— Я боягузлива дамська болонка… — Самі собою шепотіли його вуста.

Дірк із Боніфором, які притихли спочатку, залилися радісним реготом.

— Повторюй, Соллю: я покидьок і мужоложець…

— Облиште його! — вигукнула Торія мимоволі.

Карвер зачудувався:

— Ви так хвилюєтеся… Через нього? Через це… І потім він таки мужоложець, ми піймали його із дружком в одному шиночку… А ви, звісно, не знали?

До Солля долітало її беззвучне благання: зупини це, Егерте. Зупини… Зламай закляття…

Глухо гупнули двері, похмура куховарка пройшли до сараю, кинувши на людей біля паркану важкий, такий самий байдужий погляд. Виграючи клинком, Карвер дочекався, поки вона прошкандибала назад і стукнула важкими дверима, потім повертів шпагою перед самим обличчям жертви:

— Відповідай, покидьку… Ти Егерт Солль?

— Так, — прохрипів Егерт.

— Ти дезертир?

— Так…

І тоді він знову вкрився потом, але вже не від страху. Зламати закляття… П’ять разів вимовити «так».

— Ти, мерзотник, убив нареченого цієї прекрасної пані?!

Торію били дрижаки. Вона теж зрозуміла, згорбленою спиною своєю Егерт відчував її очікування, що межувало з нервовим зривом.

Карвер широко посміхнувся.

— Ти любиш цю пані, так, Егерте?

— Так! — вигукнув він учетверте, відчуваючи, як стугонить збожеволіле серце.

Йому здавалося, що він чує дихання Торії. Світле небо, допоможи мені. Адже шанс надається лише раз — і перше в душі повинне стати останнім… Це значить — відкинути страх?!

Він скинув голову, очікуючи п’ятого запитання. Зустрівшись із ним очима, Карвер мимоволі відсахнувся, наче побачив перед собою примару колишнього Егерта Солля. Відступивши на крок, ошелешено оглянув жертву, Солль дрижав. Карвер задоволено посміхнувся.

— Тремтиш?

— Так!

Він одним ривком підвівся з колін. Устиг помітити сум’яття в очах Карвера, встиг спиною відчути рух Торії, зробив крок уперед, маючи намір ухопити лейтенанта за худе горло. Карвер поспішно виставив перед собою шпагу. Егерт простягнув руку, щоб відвести вістря, і цієї миті напад нудотного, ще огиднішого страху перетворив його серце на жалюгідну пульсуючу грудку.

Ноги підігнулися, він знову осів на землю. Тремтячої рукою доторкнувся до щоки — шрам був на місці, твердий, зашкарублий рубець; шрам був на місці — і нікуди не подівся осоружний страх.

Скрипів, розгойдуючись ліхтар. Егерт відчував, як холонуть його коліна в крижаній рідоті. Звідкілясь із даху капала вода: кап… кап… Щось безпомічно прошепотіла Торія, Карвер, отямившись, зло зіщулився.

— Отже, так… Ти зараз доведеш пані свою любов. — І він круто розвернувся до супутників: — Боніфор… Там кізка в загоні, бачиш? Хазяїн не образиться, якщо ми позичимо її ненадовго…

Він усе ще сподівався, він ворушив губами і повторював численні «так», а Боніфор уже вовтузився біля загону, і Торія, усе ще не вірячи в поразку й нічого не розуміючи, оглядалася на Боніфора, на Карвера, на вусатого Дірка. Аспидно поблискувала чорна поверхня жирної калюжі.

Надія востаннє сіпнулася в душі і затихла, залишивши натомість глуху безнадійну тугу. Він відчув, як Торія теж зрозуміла це і відразу знесиліла. Очі їх зустрілися.

— Іди, — сказав він пошепки. — Будь ласка… йди.

Торія залишилася стояти — чи не розчула, чи не зрозуміла його, чи не змогла рушити з місця. Карвер гмикнув.

Кізка, худа й брудна, звикла, ймовірно, до жорстокого поводження — вона навіть не мекнула, коли Боніфор, лаючись упівголоса, скинув її зі спини під самісінькі чоботи Карвера. Той по-хазяйськи вхопився за мотузку на шиї нещасної тварини, співчутливо глянув на розгублену Торію:

— Так… Він любить вас, ви чули?

Солль дивився на сірий козячий хвіст, що посмикувався. Дива не станеться. Дива не станеться… Страх загарбав уже й волю, і розум, він втратив себе, він втратить Торію… Мандрівець не залишає лазівок.

Карвер розвернув козу мордою до Егерта.

— Ось… Ось гідна тебе пара. Ось твоя люба… Ану поцілуй її!

Невже Торія не розуміє, що повинна піти? Усьому кінець, чи ж варто мучити її цією огидною сценою?

З двох боків у нього вперлися шпаги Боніфора й Дірка:

— Глянь, яка хороша! Чарівне створіння… Цілуй негайно!

Смердючий запах роздирав Егерту ніздрі.

— Ви чули, він любить вас? — звідкись здалеку лунав тихий Карверів голос. — І ви вірили? Подивіться, він готовий проміняти вас на першу-ліпшу козу!

— Чому на першу-ліпшу? — театрально обурився Боніфор. — Чарівна кізка, найкраща в загороді… Так, Соллю?

— Як вам не соромно… — Егерт ледве впізнав голос Торії.

— Нам — соромно?! — Карвер, на відміну від Боніфора, обурився цілком щиро. — Нам, а не йому?

— Іди! — заблагав Егерт.

Торія стояла. Небо, невже в неї заніміли ноги?! Холодне лезо знову доторкнулося до його шиї.

— Ану, Соллю! Оголошую вас подружньою парою — тебе й любу кізку! Давай-но, ми чекаємо на першу шлюбну ніч!

Дірк і Боніфор, вражені винахідливістю Карвера, розвернули козу до Егерта хвостом.

— Давай-давай… Усього якихось хвилин п’ять… Давай, і підеш собі, даму свою додому проведеш… Так, пані? Адже вам не хочеться на самоті додому вертатися?

Здається, лив дощ, здається, по сплутаній козячій вовні струменіла вода. Коліна закоцюбли. Егерту уявилося раптом, що він хлопчик, стоїть по коліна у весняній річці Каві, а біля самого берега квітнуть якісь нестерпно жовті квіти, він тягнеться, намагаючись зірвати…

Він сіпнувся від болю — Карвер провів клинком по його вуху.

— Чому це ти роздумуєш? Гостра шпага може відрізати вухо, палець та все що завгодно… Чи тебе — уже?! Це правда, що студентів оскопляють, га, пані?

Страх відібрав у Егерта здатність думати й відчувати. Зі слів Карвера він зрозумів тільки, що Торія ще тут, і докірливо, з майже дитячою образою подумав: навіщо?

Розгойдувався під вітром скреготливий чорний ліхтар. Ніч перетворилася для Торії на плавку грудку смоли — липке повітря забивало їй гортань, і не можна було навіть зітхнути для слова чи крику. Напевно, треба було кликати на допомогу, бити кулаками у двері й ставні, зрештою, кидатися до батька… Але шок позбавив її можливості боротися, перетворивши на німого, безсилого свідка.

Кізка нерішуче сіпнулася. Боніфор обірвав її спробу вирватися, стиснувши коліньми, Карвер провів шпагою по горлу жертви.

— Ну, Соллю?! Розстібай пояс!

Тоді темрява загусла, здушила Егерта зусібіч, стиснула голову, груди, залила вуха, пробкою заткнула горло, не пускаючи в легені навіть крихітну повітряну бульбашку. На секунду йому здалося, що він живцем заритий у землю, що немає ні верху, ні низу, що земля тисне, тисне…

Потім полегшало, і останнім зблиском свідомості Егерт зрозумів, заспокоюючись, що вмирає. Слава небу, просто вмирає, легко й без мук. Клятий Мандрівець, таки не розрахував! Егерт не може подолати свій страх, але й перетнути межу він теж не може, не може, ось і смерть… Слава небу.

Він м’яко ткнувся обличчям в багновище, що здалося теплим і м’яким, наче перина. Як легко. Перевернувся чорний ліхтар, перевернулося чорне небо, і Карвер кричить і розмахує шпажкою. Хай… Егерта тут немає. Уже немає. Нарешті.

…Троє схилилися над лежачим. Нещасна кізка, відскочивши, тонко й жалібно мекнула.

— Соллю! Агов, Соллю… Не прикидайся, агов!

Рвонувшись, Торія поглядом відкинула в один бік Дірка, в другий — Боніфора. Егерт лежав на боці, його обличчя, бліде, застигле, то потрапляло в тінь, то знову вихоплювалося з темряви світлом від розгойданого ліхтаря.

— А ось тепер вам доведеться відповідати, — сказала Торія напрочуд спокійно. — Ось тепер ви відповісте за все… Ви вбили його, мерзотники!

— Але, пані… — промурмотів Боніфор у замішанні. Дірк позадкував, а Карвер кинув шпагу в піхви.

— Ми й пальцем його не зачепили… У чому, скажіть, наша вина?!

— Ви відповісте, — пообіцяла Торія крізь зуби. — Мій батько розшукає вас і під землею… Чи у вашому клятому Каваррені, чи на краю світу!

Дірк усе відступав і відступав, Боніфор, косуючи то на неживого Солля, то на Торію, вчинив так само. Карвер, здається, розгубився.

— Ви ніколи не бачили справжнього мага, — продовжувала Торія якимось не своїм дивним металевим голосом. — Але ви відразу впізнаєте мого батька… коли він явиться по вас!

Карвер підвів обличчя, і вона побачила в його очах звичний страх, викликаний не закляттям Мандрівця, а вродженим боягузтвом, що ретельно приховувалося.

Не в змозі стриматися, вона плюнула йому під ноги. За хвилину подвір’я спустіло, якщо не рахувати простягнутого на землі тіла та заціпенілої від горя жінки.

Якось їй уже доводилося ридати над нерухомим тілом. Тепер їй здавалося, що це повторення страшного сну. Вона знову залишилася одна, зовсім одна, і мрячив дощ, і збігали краплі по строгому, закам’янілому Соллевому обличчю. Вона так сподівалася, що закляття не витримає, відступить у боротьбі з його шляхетністю, та воно виявилося міцнішим, аніж його носій. Першим не витримав Егерт.

Торія сиділа в холодній багнюці, й пережите потрясіння паралізувало її руки, язик, голову: не намагалась повернути Солля до життя, не промацувала його пульсу, не розтирала скроні. Не в змозі вичавити й сльозинки, вона сиділа, безсило опустивши плечі, схрестивши занімілі руки.

Вони можуть поставити його на коліна, але перетворити на скотину у них не вистачить сил. Боягузи в душі, вони, принижуючи того, хто, на їхню думку, слабший, возвеличуються у власних очах… У Мандрівця не вистачить на всіх негідників заклять, а Егерт лежить шрамом у бруді, і ніякі п’ять «так» не позбавлять того жаху, що він уже пережив…

Вона заплакала, нарешті.

Звідкілясь із темряви пришкандибав бродячий собака, обнюхав лежачого, співчутливо заглянув у вічі Торії — та плакала, зводячи обличчя до неба, і дощ на її щоках змішувався зі слізьми. Собака зітхнув — піднялися й опали худі ребристі боки, — і, почухавшись, знову зник у темряві.

Багато років минуло відтоді, як поховали її матір, на могилі Дінара двічі зійшла й двічі вчахла трава. Здається, дощ ітиме вічно, і зів’яне вічнозелене дерево на могилі Першого Віщуна, і Солль проклятий назавжди. Чому?! Чому вона, Торія, пробачила йому смерть Дінара, а Мандрівець ні?! Чому закляття не має зворотної сили, чому хтось, окрім неї, вправі судити Егерта?

Їй здалося, що вії його ледь-ледь здригнулися — чи це гра мерехтливого ліхтарного світла? Вона подалася вперед. Відповідаючи на обережний дотик, Солль поворухнувся й через силу підняв повіки.

— Ти… тут?

Вона здригнулася — таким глухим і незнайомим був його голос. Він дивився на неї, і вона зрозуміла раптом, що очі його — це очі столітнього мудреця.

— Ти плачеш? Не треба… Все дуже добре. Я тепер знаю… Як умирають. Не страшно… Тепер усе буде добре… Ну, будь ласка. — Він спробував підвестися, з третьої спроби сів, і вона змогла, не стримуючись, увіткнутися йому в груди.

— Я такий… — сказав він тужливо, — такий… Чому ти не пішла? Чому ти залишилася зі мною? Чим я заслужив?

— Ти ж заприсягся, — прошептала вона, — що скинеш…

— Так, — бурмотів він, погладжуючи її волосся, — так, скину… Обов’язково… Тільки тут така справа, Торіє… Якщо не вдасться, ти вбий мене, гаразд? Це не страшно… Мені ніяково просити тебе, але кого ж мені ще просити?.. Добре, забудь, що я сказав… Я щось придумаю… Ти побачиш… Тепер усе буде гаразд, не плач…

З підворіття співчутливо дивився на них бродячий собака з ребристими боками.

За кілька годин у Торії почалася гарячка.

Постіль видавалася їй розпеченою, наче дах під сонцем. Егерт, якого вперше впустили до її маленької кімнатки, сидів на краю ліжка й тримав її руку у своїй. Декан, не мовивши ні слова, приніс і поставив на столик паруючу склянку з пахучим зіллям.

Торія лежала на спині, біла подушка ховалася під гривою густих пасом, і змарніле обличчя доньки, поплямоване пропасним рум’янцем, знову вразило Луаяна схожістю з жінкою з далекого минулого, давно померлою жінкою.

…Колись, мандруючи світом, він одного разу зупинився на ніч у невеликому селищі, занесеному снігом. Хазяї, які надали йому прихисток, не знаючи ще, що він маг, повідали про нещастя: по сусідству вмирає від невідомої недуги донька старости, дівчина неземної вроди. Тоді він уперше побачив свою дружину. Голова її так само потопала в подушці, й по білому простирадлу зміїлося чорне волосся, і змарніле розпашіле обличчя вже тавроване було близьким відходом до вічності.

Він зцілив її, виходив. Заструменіло щастя, раптове, як чорторий серед тихої і сонної ріки, потім страх втратити все, потім знову щастя — народження доньки… Потім болісні п’ять років, п’ять довгих літ зі спеки в холод. Вони навчили його прощати, всупереч власній гордині, жахливі роки, найкращі його роки. Згадка про них змушувала болісно бриніти його серце, та Луаян ладен був віддати геть усе, аби повернутися й прожити їх знову.

Ймовірно, довге життя їй не судилося. Одного разу ним уже врятована, вона азартно шукала власної смерті і знайшла її, залишивши на пам’ять чоловікові вічне почуття провини й маленьку Торію…

Торія повернула важку голову, і батько зустрівся з нею очима. За хвилину декан перевів погляд на Солля, той здригнувся і хотів випустити руку дівчини, але втримав.

Світле небо, вона надто схожа на матір. Вона надто схожа на матір, щоб бути щасливою… Даючи згоду на її шлюб з Дінаром, він знав принаймні, що робить, — спокій і впевненість, дружня турбота та спільна робота в старих стінах університету надійно поєднали б його доньку з його улюбленим учнем. Ці надії зруйнував Солль, і ось тепер він сидить на краю її ліжка, мучиться під декановим поглядом, розуміє, що повинен піти, але не випускає зі своїх рук її руки, і Луаян чудово бачить, як тулиться до його долоні долоня Торії…

У його житті немає нічого дорожчого від дочки.

Два роки тому її весілля здавалося йому природною, неминучою частиною спокійного впорядкованого життя. Сьогодні над містом, над університетом, над цими двома, які тримають одне одного за руку, нависла невиразна тінь — навіть будучи магом, він не може зрозуміти, що це за загроза, але присутність її щодень стає все відчутнішою. Як діяти сьогодні, якщо не знаєш, чи буде в тебе завтра?

Солль тяжко зітхнув. Краєм ока Луаян бачив, як він намагається порахувати її пульс, як тривожиться, як досадує на нього, Луаяна, за уявну бездіяльність — маг же, узяв би та й вилікував…

Солля затавровано. Він нестиме нещастя кожному, хто матиме необережність опинитися поряд, — так вирішив Мандрівець. Та хто знає, ким насправді є Мандрівець і який зворотний бік його закляття?

Торія поворухнулася. Декан знову зустрівся з нею очима, і йому здалося, що повіки її трішечки опустилися, наче Торія хотіла кивнути.

Луаян загаявся і кивнув їй у відповідь. Загаявся, ще раз окинув поглядом принишклого Егерта і вийшов, щільно причинивши за собою двері.

Залишившись удвох, вони довго мовчали. У каміні глухо, делікатно потріскували вмираючі поліна.

Нарешті Торія через силу посміхнулася.

— Твоя сорочка… Мала.

Егерт позичив сорочку в Лиса, його власний одяг потребував прання. Гаетанова сорочка небезпечно потріскувала при кожному Соллевому русі, волосся, вимите й ще вогке, виглядало темнішим, ніж зазвичай. Просто за його спиною мерехтів вогонь каміна, і Торії, яка знемагала від гарячки, здавалося, що в Солля мідні плечі.

Нахилившись до неї, він кілька разів повторив одне й те саме запитання, зосередившись, вона нарешті зрозуміла.

— Як тобі допомогти? Що треба зробити?

…Повернувшись тієї вогкої ночі, вона ще довго не могла спинити сліз. Торія сходила слізьми, захлиналася солоною водою, як гине в безодні моряк. Егерт, на долю якого того вечора випав ще сильніший удар, тримався набагато ліпше. Останній квартал до університету він ніс тремтячу Торію на руках — її ноги підгиналися й відмовлялися рухатися. За все життя від землі її відривав лише батько, та й то тільки в ранньому дитинстві. Вона притихла, опинившись у висячому положенні, а Солль ступав легко, ніби дійсно ніс дитя чи невагоме звірятко, яке потрапило у халепу.

Він ніс її й уперше відчував кожну напружену жилку, кожен тріпотливий м’яз, биття її серця, втому й горе. Тоді він міцніше пригортав її до себе, йому хотілося оповити її своєю ніжністю, закрити, зігріти, захистити.

Зустріч із деканом, якої він так боявся, минула без єдиного слова. Скоряючись Луаяну, Солль допоміг Торії дійти до постелі, поруч уже чекала, охаючи, бабуся-служниця. Декан уважно оглянув напруженого Солля, який почувався жахливо винуватим, і знову промовчав.

…По вугіллі в каміні блукав вогник, Торія знову легенько посміхнулася. Усе страшне залишилося далеко позаду, теперішній її стан, гарячка, розслабленість не пригнічували її — навпаки, дівчині хотілося вічно перебувати в цій вогненній хмарі, насолоджуватись власною слабістю, спокоєм і захищеністю.

— Тор… Чим тобі допомогти?..

Їй було приємно від Егертової турботи й занепокоєння. А батько… Батько завжди все знає.

На столику парувало приготовлене деканом зілля.

— Нічого, — прошепотіла Торія, легенько стискаючи Соллеву руку, — нічого страшного… Ліки допоможуть.

Він відійшов, щоб підкинути в камін полін. Вогонь запалав яскравіше, Торії знову ввижалися мідні язики, що оповили Егерта. Вона насилу сіла на ліжку, притримуючи ковдру біля грудей.

— Подай мені… Склянку.

Черпаючи зілля з його долонь, вона довго розтирала собі скроні. Невдовзі сил залишилося зовсім мало, але про те, щоб покликати бабусю-служницю, Торія не подумала. Побачивши, що вона втомилася, Егерт узявся за діло сам — обережно, долаючи незручність, він почав втирати мазь у шкіру її обличчя й шиї. Запах ліків був сильний і гіркий, так не пахне навіть розпечений під сонцем полин.

Жар спав майже миттєво, але натомість вона знову відчула тугу і, вкриваючись потом, спочатку схлипнула, а потім втратила над собою контроль, затремтіла й знову заплакала.

Солль розгубився, зібрався було бігти за деканом, але не зміг випустити зі своїх долонь мокрої тремтячої руки. Схилився над Торією, знайшов сухими вустами спочатку одне повне сліз око, потім друге. Відчуваючи гіркий присмак у роті, гладив закуйовджене темне волосся, дряпав шрамом шкіру її щік.

— Тор… Подивися на мене… Не плач…

Рівно горів камін, парувало, не остигаючи, тепле зілля. Егерт бурмотів щось невловимо-ласкаве, заспокійливе, ніжно гладив її шию з плетивом родимок — тим самим, пам’ятним до останньої крапочки сузір’ям, прикрасою його неба, лихом його снів… Потім він став розминати, розтирати зіллям плечі, тонкі руки, по черзі вивільняючи їх з-під ковдри — адже в кімнаті було тепло, навіть задушливо. Торія потроху затихала й схлипувала усе рідше, під тонкою сорочкою високо здіймалися від нестачі повітря вологі від поту груди.

— Слава небу, — шепотів він, відчуваючи, як зникає її хворобливе тремтіння, — слава небу… Усе буде добре… Тобі вже ліпше, так?

Очі Торії здавалися непроникно-чорними від розширених, як у нічного звіра, зіниць, вона безвідривно дивилася на Егерта. Руки її судомно стискали кінчик відкинутої ковдри. Догоряв камін, варто б підкинути дрів — та в Егерта не стало сил залишити її ні на секунду, в кімнатці тихо скрадалися сутінки, на стінах упереміш із червоними відблисками танцювали тіні. Торія гірко схлипнула й притягла Егерта до себе.

Вони лежали поруч, Солль вдихав гіркий, неочікувано приємний запах ліків і боявся обійняти її плечі надто сильно й заподіяти біль. Блаженно заплющивши очі, Торія уткнулась носом в його плече. Камін догоряв, і густішала темрява.

Тоді рука його, катуючись власною зухвалістю й не в змозі з нею боротися, доторкнулася крізь сорочку до гарячих грудей, що здригалися від ударів серця.

Торії здалася, що вона лежить на дні червоно-чорного розпеченого океану і язики полум’я танцюють над її головою. Не розуміючи, що робить, не бажаючи замислюватися ні про що, вона перестала боротися із запамороченням. Рука Солля, перетворившись на окрему живу істоту, блукала по її тілу, і Торія відчувала щиру вдячність до цього ласкавого, дуже рідного створіння.

У напівсні-напівмаренні, розчинившись один у одному, вони лежали в темряві, і Егерт усвідомив раптом, що він, досвідчений коханець, жодного разу за свою буремну юність не відчував почуття, яке хоч віддалено нагадувало це щемливе бажання доторкатися, віддавати тепло, обволікувати.

Ковдра зісковзнула кудись до стіни. Зайвим стало тонке полотно сорочки, своїм тілом Егерт відгородив Торію від решти світу.

На якусь мить вона раптом протверезіла. Усі її чуттєві відносини з Дінаром обмежувалися обережними цілунками. Усвідомивши, що відбувається, вона злякалася і завмерла від ласок. Миттєво відчувши це, Егерт доторкнувся устами до її вуха.

— Що?

Вона не знала, як це пояснити. Зніяковівши, невміло провела рукою по його обличчю.

— Я…

Він чекав, дбайливо поклавши її голову на своє плече. Боячись скривдити його або здивувати, вона не знаходила слів, соромилася й томилася.

Тоді, про все здогадавшись, він обійняв її так міцно й так ніжно, як ніколи ще не обіймав. Усе ще повна страху й скутості, вона вдячно схлипнула — пояснювати, виявляється, нічого не треба.

— Тор… — прошепотів він, заспокоюючи, — ну що ти… Страшно, так?

Їй таки страшно. Кімнатою пливла ніч, сходив теплом згаслий камін, і душа Торії наповнювалася ніжністю й дитячою вдячністю до людини, яка все розуміла без слів.

Він лагідно пригорнув її до себе.

— Нічого… Все, як ти захочеш… Як скажеш… Тор, чому ти знову плачеш, га?

Їй пригадалася раптом бабка, що залетіла в дитинстві до її кімнати. Важка, зелена, з круглими краплями темних очей, вона шелестіла в кутку, терлася об стіну всіма своїми мереживними крильцями, злітала до стелі й падала майже на саму підлогу. «Дурненька, ти дурненька, — сказала сміючись мати. — Піймай її й випусти».

Звідки цей спогад, навіщо?

Тоді Торія піймала ту бабку. Обережно, боячись надто сильно стиснути руку, винесла бідолаху на подвір’я і, провівши поглядом, довго ще відчувала на долонях легке подряпування її крил і кігтистих лапок…

Вона уривчасто зітхнула. Це відбудеться сьогодні, просто зараз, скільки страхів і надій, скільки снів… Це має бути зараз, і вона зміниться, стане іншою, їй лячно, а інакше й бути не може… Це неминуче, як схід сонця.

Егерт знову зрозумів її без слів, його радість передалася їй, притупляючи страх. Звідкілясь із темряви їй вчувався власний щасливий сміх, а вслід йому не поспівала розгублена думка — чи ж личить сміятися?! Перед очами миготіли крила бабки, вогні за рікою, виблискуючий на сонці сніг, і, майже провалюючись у забуття, вона встигла подумати: уже.

Розділ восьмий

Чорного зимового вечора декан Луаян перервав звичну роботу.

Просохло чорнило на недописаному аркуші, і висохло перо в завмерлій декановій руці, а він сидів, заціпенівши за робочим столом, не відриваючи замисленого погляду від опливаючої в канделябрі свічі.

За вікном шаленів вогкий вітер тривалої відлиги, у каміні рівно, по-домашньому горів вогонь. Декан сидів, широко відкривши сльозаві від напруження очі, з полум’я свічки на нього дивився нічний, непроглядний жах, і такий самий жах піднімався йому назустріч із глибин деканової душі.

Передчуття мага, що навіть не досяг величі, не буває випадковим. Тепер лихо підійшло так близько, що від подиху його ворушилося волосся. Зараз, уже зараз, може, й пізно щось урятувати.

Амулет!

Він різко встав. Заклинання, що замикає сейф, злетіло відразу, але замок довго не піддавався, не слухався тремтячих рук. Відчинивши, нарешті, яшмову скриньку, Луаян, зроду не страждаючи від короткозорості, болісно примружився.

Медальйон був чистий. Ні цятки іржі не спотворювало золоту пластинку — медальйон був чистий, а декан задихався від смороду лиха, що насувалося.

Не вірячи собі, він ще раз оглянув медальйон, потім сховав його й, похитуючись, поспішив до дверей:

— Торія! Тор…

Він знав, що вона поряд, у себе. Йому й раніше доводилось кликати її на допомогу, але зараз вона з’явилася майже миттєво і майже така ж бліда, як і він сам: видно, щось у його голосі налякало її.

— Батьку?

За її спиною він розгледів силует Егерта Солля. Останніми днями ці двоє нерозлучні… Небо, допоможи їм.

— Торіє… І ви, Егерте… Воду з п’яти джерел. Я скажу яких і де… Візьміть мій ліхтар, він не гасне навіть від найдужчого вітру. Ти, Торіє, надягни плащ… Швидше.

Коли вони й хотіли про щось запитати, то не змогли чи не наважилися. Декан був сам на себе не схожий, навіть Торія відсахнулася, зустрівшись із ним очима. Не сказавши ні слова, вона взяла з його рук п’ять баклажок на ремінній зв’язці, Егерт накинув їй на плечі плащ, і вона відчула лагідний, підбадьорливий дотик його долонь. На вулиці вила гнила, без морозу зима. Егерт високо підніс палаючий ліхтар, Торія обіперлася на його руку, і вони пішли.

Як у ритуальному дійстві, вони пробиралися від джерела до джерела — усього їх було п’ять. Тричі воду довелося набирати із замурованих у камінь труб, одного разу — з маленького колодязя в чиємусь дворі й ще раз — із залізної зміїної морди занедбаного фонтана. П’ять баклажок заповнилися. Зв’язка їх відтягала Егерту плече і плащ Торії наскрізь промок, коли, хитаючись від утоми, вони переступили поріг деканового кабінету. Завжди похмурий, тієї ночі він був яскраво освітлений — стовпчики свіч юрмилися на столі, на підлозі, тулилися до стін. Усі ці вогненні язички здригнулися, коли відчинилися двері, і затріпотіли, наче вітаючи новоприбулих.

Посеред кімнати височіла дивної форми підставка на пазуристих лапах, ще три лапи, зігнувшись, підтримували над нею круглу срібну чашу.

Скоряючись нетерплячому жесту декана, Егерт відступив у дальній куток і всівся там просто на підлогу, Торія влаштувалася поруч на низькому табуреті.

Язички свіч подовжувалися й подовжувалися, неприродно, незвично для ока. Декан завмер над срібною чашею, куди по черзі перехилив усі баклажки. Руки його повільно рушили вгору, щільно стиснуті губи не ворушилися, але Егерту здавалося, — може, зі страху, — що серед кабінетної тиші, серед завивання вітру за вікном він чує різкі слова. Стеля, на якій зливалися й розпадалися візерунки з тіней, здавалася заповненою зграями комах.

Щось ударилося об скло зовні, Солль, напружений, як струна, судомно здригнувся. Торія, не глянувши навіть, поклала руку йому на плече.

Губи декана зігнулися, наче від зусилля. Вогники свіч болісно витягнулися й опали, набувши нормальної форми. Постоявши секунду нерухомо, декан прошепотів ледве чутно:

— Підійдіть.

Води в блюді наче й не було, там, де мала бути її поверхня, лежало дзеркало, біле й яскраве, як ртуть. Дзеркало Вод, зрозумів, завмираючи, Егерт.

— Чому ж нічого не видно? — пошепки запитала Торія.

Егерт мало не обурився — для нього справжнім дивом здавалося саме дзеркало. Однак тієї самої секунди біла каламуть захиталася, стемніла, і от це вже не каламуття, а ніч, вітер, як за вікном, віття голих дерев, вогник… Один, другий, третій… Смолоскипи. Не намагаючись розшифрувати зображення, Егерт дивувався тільки тому, що тут, у маленькому круглому дзеркалі, відбивається невідоме, невидиме, те, що відбувається хтозна-де. Заворожений магією і своєю причетністю до таємниці, він отямився тільки від дзвінкого вигуку Торії:

— Лаш!

Одне коротке слово протверезило Егерта, наче ляпас. У дзеркалі блукали темні фігури, і навіть серед убогого світла нечисленних смолоскипів можна було розрізнити каптури, напнуті на очі, а в декого відкинуті на плечі. Ціле сонмище воїнів Лаш нащось валандалось серед ночі, дозволяючи вітру терзати й обривати поли довгих плащів.

— Де це? — злякано запитала Торія.

— Мовчи, — видихнув крізь зуби Луаян. — Зникає…

Картинка зблякла, наче вкрилася брудно-молочною плівкою, потім перетворилася на білу воскову каламуть, і тільки в самісінькій її глибині жевріла притлумлена іскра.

— Який поганий день, — промурмотів Луаян, ніби сам з цього дивуючись. — Яка кепська ніч…

Витягнувши руки, він звів долоні над дзеркалом, і Егерт, завмираючи, побачив, як проступає крізь шкіру плетиво вен, сухожиль, судин.

Дзеркало загаялося й стемніло знову, декан різко забрав руки, наче від вогню, і Егерт знову розгледів ніч, людей і смолоскипи. Вогнів, здається, побільшало, всі вони рухалися в дивному порядку, і плащоносці навколо зігнули, ніби в поклоні, спини, ще раз, і ще… — відраховують поклони?

— Егерте, — запитала Торія глухо, — може… Це ритуал? Ти знаєш який?

Солль мовчки похитав головою. Згадка про його давню причетність до Лаш, нехай мимовільну, неіснуючу наразі, прозвучала зараз як важкий докір. Торія зрозуміла свою помилку і винувато стиснула його руку. Декан кинув на обох швидкий косий погляд і знову нахилився над чашею.

Фігури то зникали в темряві, то вихоплювалися з неї — і кожного разу нечітко, якось уривками, клаптями, окремими деталями: чийсь чобіт у розмитій глині, мокра пола плаща. Один раз Егерт здригнувся, впізнавши закудлані сивини Магістра… Раз по раз підступала біла воскова каламуть, і декан тоді скрипів зубами, витягав над дзеркалом долоні, але каламуть зникала не відразу, а наче неохоче, наче в змові з плащоносцями…

— Де це, батьку? — знову запитувала Торія. — Де це? Що вони роблять?

Декан тільки кусав губи, знову й знову відвойовуючи вислизаюче, ледве вловиме зображення.

До світанку всі троє виснажилися, і тоді дзеркало, теж знесилівши, скорилося нарешті повністю, визнало волю декана, й біла каламуть відступила. Але й тієї, схованої в срібній чаші ночі, уже теж добігав кінець — картинка сіріла, вогні смолоскипів блякли, і троє схилених над дзеркалом фігур одночасно розгадали таємницю ритуальних поклонів.

Вишикувавшись навколо високого пагорба, — Егерт упізнав те місце, звідки вони з Торією милувалися рікою й містом, — плащоносці, озброєні лопатами, невтомно копали землю. Чорні купи її височіли то тут, то там, наче відзначаючи шлях велетенського крота. Подекуди серед грудок жовтіли — Егерт нахилився вперед, мимоволі витріщивши очі, — жовтіли кості й навіть черепи, безсумнівно, людські, безсумнівно, давні, й земля вилізала з порожніх очниць.

— Це, — притишено скрикнула Торія, — це ж той пагорб… Це…

Дзеркало розбилося. Навсібіч бризнула вода, Луаян, завжди незворушний, безпристрасний, щосили бив і бив по ній долонею.

— A-а… Недодивився. Лихо… Лихо! Недодивився, прогледів…

Свічі, прогорівши всю ніч, разом згасли, як від подуву вітру. Закліпавши напівосліплими очима, Егерт не відразу розрізнив у світанковому напівмороку перекошене горем обличчя Луаяна.

— Прогледів… Моя вина. Безумці… Мерзотники. Вони не чекають Закінчення Часів, вони викликають його… Уже викликали.

— Цей пагорб… — повторила Торія з жахом.

Декан міцно взяв себе за голову, з мокрих рук скапувала вода.

— Цей пагорб, Егерте… Там поховані жертви чудовиська, Чорного Мору, там його лігвище, завалене, закрите від людей… Чорний Мор колись спустошив місто й околиці, він спустошить і землю, якщо його не зупинити… Ларт Леґіар зупинив Чорний Мор. Ларт Леґіар, багато десятиліть минуло відтоді… Тепер нікому. Тепер…

Декан простогнав крізь зуби. Видихнув, відвернувся, відійшов до вікна.

— Але пане декане, — прошепотів Егерт, як тільки справився з дрожжю, — пане декане, ви великий маг… Ви захистите місто й…

Луаян обернувся. Погляд його змусив Егерта прикусити язика.

— Я — історик, — сказав декан глухо. — Я — вчений… Але я ніколи не був великим магом і ніколи вже не стану ним. Я так і залишився учнем, підмайстром… Я не великий маг! Не дивуйся, Торіє… Не дивіться так жалібно, Соллю! У моїй владі тільки те, що підвладне мені. Розум і знання робили мене хорошим магом, але не великим!

На якийсь час у кабінеті запала тиша, а потім то ближче, то далі, то тихіше, то голосніше один за одним, підхоплюючи жах собі подібних, по місту завили собаки.

Хто міг припустити, що в підвалах міста знайшло сховок стільки пацюків.

Вулиці кишіли сіро-бурими спинами, собаки шарахалися, зачувши дрібний тупіт лапок і шурхіт сотень шкірястих хвостів, металися, приникали до дверей, скиглили й вили доти, доки поруч не гепав об стіну важкий камінь, випущений чиєюсь тремтячою, а тому не надто влучною рукою. Найвідважніші з чоловіків виходили на вулиці, озброївшись важкими ціпками, і лупили, лупили, цілячись в рожеві вусаті морди з вискаленими жовтими зубами.

Того дня не торгували крамниці й не працювали майстерні, загальний страх висів над містом, як задушливий полог, і хазяями на вулицях були пацюки. Засівши в будинках з наглухо зачиненими віконницями, люди боялися вголос говорити, і в багатьох тоді виникло відчуття, що вулицями міста, щілинами у дверях бродить пильний, холодний, вивчаючий погляд.

Мор дивився на місто ще два дні, на третій він з’явився.

Тиша спорожнілих вулиць перестала бути тишею. За кілька годин подих Мору розчинив непотрібні тепер двері й віконниці, випускаючи до неба плач, стогони, голосіння. Перші хворі вже на ранок стали першими небіжчиками, а ті, хто подавав їм воду, злягли, страждаючи від спраги й виразок, без жодної надії на порятунок.

Карантинна застава біля воріт протрималася недовго — люди, які єдиний порятунок бачили у втечі, знесли її, кидаючись на піки й мечі, ридаючи, благаючи, залякуючи. Частина стражників вирушила слідом за втікачами. І незабаром Мор навідав передмістя, навколишні села, занедбані хутори, і здивовані вовки знаходили серед чистого поля легку здобич, та й самі здихали в муках, бо Мор не жалував і їх.

Підкоряючись безладним наказам бургомістра, стражники, які залишилися вірними обов’язку, вийшли на вулиці. Закутавшись у багатошарові балахони з мішковини, озброєні вигнутими вилами, схожими на бридкі пташині лапи, вони планомірно рухалися від будинку до будинку, і високі вози з ребристими дерев’яними боками стукали усе тихіше, обтяжені безліччю тіл. Наступного дня трупи вже ніхто не збирав, цілі будинки перетворилися на склепи, очікуючи, поки милосердна рука не кине смолоскип у відчинене вікно.

Вежа Лаш закрилася від Мору густою завісою ароматичного диму. Сила-силенна людей, очікуючи на порятунок, за день і ніч обложили обитель Священної Примари, однак вікна й двері виявилися замурованими зсередини, і навіть тонкі щілини, куди не проникне й лезо ножа, були ретельно замазані й закриті. Незрозуміло було, звідки саме підіймається дим, але люди вдихали його з надією, що цей різкий і терпкий запах захистить їх від смерті.

— Дурні, — гірко говорив декан Луаян, — дурні… Вони думають сховатися й урятуватися, вони сподіваються обкуритися! Вперта й злоблива дитина, підпалюючи будинок, свято впевнена, що її іграшок вогонь не зачепить… Кінець Часів… Для світу, але не для Лаш… Дурні. Злі дурні.

Перша хвиля Мору спала за три дні, рештки живих загордилися було, що відзначені особливим щастям і, можливо, перебувають під захистом Лаш. Мертві вулиці піддано було діловим набігам мародерів. Спустошуючи винні льохи й фамільні скриньки сусідів, заповзятливі глави сімейств вихвалялися здобиччю перед дружинами й дітьми, а молоді хлопці дарували вцілілим подружкам зірвані з мертвих рук браслети. Всі вони збиралися жити довго, однак другу свою трапезу Чорний Мор почав з них і з їхньої рідні.

Декан заборонив студентам залишати стіни університету, але сили його заборони виявилося недостатньо, щоб утримати в товстих стінах молодих людей, у кожного з яких десь у місті, у передмісті чи у віддаленому містечку залишилися рідні й наречені. Спочатку студенти кинулися до Луаяна за допомогою й порятунком, але той замкнувся в кабінеті й нікого не бажав бачити. На зміну надії прийшло здивування, потім озлобленість, потім розпач, вони залишали університет один за другим, гірко ремствуючи на магів, які відстороняються від простих смертних саме тоді, коли їхня допомога найпотрібніша. Егерт зціплював зуби, вислуховуючи прокляття на адресу декана, який кинув учнів напризволяще. Йому важко було звикнутися з думкою, що Луаян не всемогутній, але ще нестерпніше було усвідомлювати, що поведінка його виглядає як зрада.

Торії було не легше. Вперше за все життя батько переживав важкі часи не поруч із нею, а на самоті, й саме усвідомлення цього виявилося для неї найважчим від усіх бід епідемії. Егерт не відходив від неї ні на крок. Страх, настирливий, як зубний біль, звичний страх за свою шкіру меркнув тепер перед думкою про долю дивом віднайденої Торії, її батька, університету, міста і про долю Каваррена.

Каваррен далеко. Може, у Каваррені все гаразд? Може, місто встигне встановити кордони, ввести жорстокий карантин. Каваррен захистить себе… Але щоночі уві сні Егерт бачив одне й те ж саме: виючих собак перед готелем «Шляхетний меч», дими, що тягнуться вздовж спорожнілих вулиць, гори трупів на набережній, замкнені ворота з потьмянілим від кіптяви гербом…

Декан сказав: Чорний Мор спустошить землю, якщо його не зупинити. На землі багато сотень каварренів. Що для Мору якесь маленьке, хоч і древне й пихате, містечко?

Студенти, які залишилися в університеті, горнулися один до одного, як вівці в покинутій череді. Про пана ректора не було ні слуху ні духу, служитель утік, педагогів не було, і юнаки, що донедавна вважали себе солідними й ученими людьми, перетворилися на безпомічних хлопчаків. Однієї днини стіни Великої Актової зали сповнились найсправжнісіньким плачем — ридма, як маленький, голосив на твердій лаві якийсь «питаючий», хлопчик із села, для якого перший рік навчання став кошмаром. Решта ховала очі, не наважуючись глянути на бліді обличчя й тремтячі губи товаришів, і саме тоді оскаженів, захлинувся люттю Лис.

Ніхто й ніколи не чув від нього таких в’їдливих слів. Він пропонував усім і кожному котушку, щоб змотувати шмарклі, широку мамину спідницю, під якою так тепло ховатися, і нічний горщик на випадок раптової потреби. Він шпурляв з кафедри щойно вигадані слова, обзиваючи товаришів вислогубцями, слизоносцями, паршивими задрипанцями, шухлядками для плювання й матусиними імпотентами. Ридаючий хлопчик, востаннє схлипнувши, широко відкрив рота й залився густою, як дамські рум’яна, багряною фарбою.

Справа закінчилася пиятикою. Лис сам себе призначив інтендантом і розкупорив наявні в університетському погрібці багаторічні запаси вина. Пили там же, в лекційній залі, пили, співали й згадували «Однооку муху». Лис реготав як скажений, верховодячи у грі: всі без винятку повинні були чесно розповісти про свій перший любовний досвід, а хто не має — зобов’язатися виправити ситуацію наступного ж дня. Сп’янілі вже голоси перебивали один одного, перемежовуючись вибухами істеричного реготу. Егерт дивився на гулянку зверху, з круглого віконця, що з’єднує залу з бібліотекою, і до нього долинало врізнобій: «Ой-йой-йой, не кажи… любко, не розказувай… Та й того, що під сорочкою, не показувай…»

Він повернувся до Торії й довго розважав її розповідями про колишні витівки Лиса — деякі він бачив, про деякі чув, а деякі з ходу придумував. Слухаючи його нарочито веселу балаканину, Торія спочатку слабо посміхалася, а потім, щоб догодити йому, навіть через силу розсміялася.

Після опівночі стихли крики в Актовій залі, і заснула Торія. Посидівши поряд, поправивши ковдру й обережно погладивши повітря біля самої її голови, Егерт вирушив униз.

Студенти спали покотом — хто на лаві, хто на столі, хто просто на підлозі, сирій і холодній. Лиса не було ніде, Егерт зрозумів це з першого погляду, і невідомо чому, але серце його стиснулося.

Гаетана не було й у кімнаті, не висів на залізному гаку і його бувалий у бувальцях плащ. Егерт довго стояв на університетському ґанку, вдивляючись у туманну ніч — у будинку суду тьмяно світилися вікна, і погойдувалася під дощем страчена лялька на круглій тумбі, і височіла Вежа Лаш — німа, замурована, як склеп, байдужа до умираючого біля її ніг міста.

Не повернувся Лис і вранці. Згуслий за ніч туман не розвіявся до полудня, а навпаки, застиг, як холодець, навіть вітер зав’яз у його липких сирих патлах. Двері деканового кабінету все ще залишалися щільно зачиненими. Пригнічена, Торія бродила між стелажами в бібліотеці, бурмотіла щось у відповідь власним думкам і довгенько водила оксамитовою ганчірочкою по корінцях, футлярах і золотих обрізам.

Солль не сказав їй, куди йде. Не хотів турбувати.

Вогкість і страх викликали у нього дрож, коли, зціпивши зуби, він ступив на порожню площу. Ні торговців, ні гуляк — глуха ватяна тиша, сірі силуети будинків і милосердний туман, що вкриває місто, як простирадло обличчя небіжчика.

Егерт одразу зрозумів, що не відшукає Лиса. На шляху його зустрічалися мертві тіла, Солль відводив очі, але погляд його однаково знаходив то судомно витягнуту жіночу руку, що вп’ялася в камінь, то волосся, що встеляє кругляк, то франтуватий чобіт стражника, мокрий від осілих крапельок туману й тому сяючий, як на параді. До запаху розкладу додавався запах диму, що линув звідкілясь. Пройшовши ще трохи, Солль відчув у застояному повітрі знайомий аромат гіркуватих пахощів.

Вежа Лаш, здійснивши свою жахливу справу, продовжувала потихеньку куріти. Егерт наблизився, на диво байдужий. Біля входу до Вежі бився об кам’яну кладку зовсім сивий чоловяга у робочому фартуху.

— Відкрийте… Відкрийте… Відкрий…

Кілька людей, байдужих, знесилених, сиділи поруч просто на бруківці, вродлива жінка в чіпці, що з’їхав на потилицю, розсіяно гладила мертвого хлопчика, який лежав на її колінах.

— Відкрийте! — надривався сивий. Кулаки його, цілком позбавлені стертої об камінь шкіри, роняли на мостову краплі крові, поряд валялася переламана навпіл кирка.

— Молити треба, — пошепки сказав хтось. — Молити… Примару Лаш…

Сива людина у фартуху з подвоєною несамовитістю кинулася на замуровані двері.

— Відкрий… A-а… Мерзотники… Трунарі… Відкрий… Не сховаєтеся… Відкрий…

Егерт повернувся й побрів геть.

Лиса не знайти, він пропав, згинув десь у чумному казані, нікому не допомогти, нічого не виправити, Егерт теж умре. Від самої цієї думки в душі його шаленів тваринний страх, але серцем і розумом він ясно розумів, що головною справою відпущеного йому куцого життя є Торія. Останні дні її не повинні бути затьмарені жахом і тугою, він, Егерт, не дозволить собі розкіш умерти першим, тільки переконавшись, що Торії більше нічого не загрожує, він зможе заплющити очі.

Углядівши попереду на бруківці скорчене тіло, Егерт хотів обійти його якнайдалі, але людина ворухнулася, і Солль почув слабке дряпання заліза об камінь. Під боком у того чоловіка примостилася шпага, Егерт розгледів краплі вологи на дорогих піхвах, на важкому ефесі з вензелем, на розшитому самоцвітами перев’язі. Потім він перевів погляд на обличчя нещасного.

Карвер мовчав, груди його ходили ходором, хапаючи сире повітря, губи запеклися, а повіки розпухли. Одна рука в тонкій рукавичці чіплялася за камені бруківки, друга — стискала руків’я шпаги, наче зброя могла захистити свого хазяїна й перед обличчям Мору. Не відриваючись, Карвер дивився Егерту в очі.

Притишене туманом, звіддалік донеслося заливисте кінське іржання.

Карвер судомно зітхнув. Губи його сіпнулися, і Егерт почув тихе, як шерех падаючого піску:

— Соллю…

Егерт мовчав, бо нічого було говорити.

— Соллю… Каваррен… Що тепер з Каварреном?

У голосі Карвера ковзнула така тонка, така благальна нотка, що Егерту на мить пригадався той нерішучий тонкогубий хлопчик, яким був дванадцять років тому приятель його дитинства.

— Каваррена… Це… Ця смерть… Не досягне?

— Звісно, ні, — сказав Егерт впевнено. — Надто далеко… І потім є ж карантинні застави, патрулі…

Карвер видихнув, здається, з полегшенням. Закинув голову, прикрив очі, прошепотів з напівпосмішкою.

— Пісок… Ями, сліди… Холодна… вода. Сміялися…

Егерт мовчав, вирішивши, що той марить. Карвер не відривав від нього дивного, з-під важких повік, неуважного погляду.

— Пісок… Кава… Пам’ятаєш?

Солль побачив на секунду залитий сонцем берег, жовтий з білим, як вкрита глазур’ю бісквітна булка, зелені острівці трави, компанію хлопчаків, які здіймають до неба фонтани бризок…

— Ти мені… вічно очі засипав піском. Пам’ятаєш?

Він щосили намагався викликати такий спогад, але перед очима в нього була тільки мокра, лискуча від вологи бруківка. Чи ж було?.. Так… було. Карвер тоді не скаржився, він покірно промивав розчервонілі від піску очі.

— Я не хотів, — сказав навіщось Егерт.

— Хотів, — заперечив Карвер тихо.

Вони довго мовчали, і туман не бажав розходитися, і звідусіль тягло димом, гнилизною і скорою смертю.

— Каваррен… — прошепотів Карвер ледве чутно.

— З ним нічого не станеться, — відгукнувся Егерт.

Тоді, запитливо дивлячись на нього, Карвер спробував підвестися на лікті.

— Ти… впевнений?

Перед очами Солля поблискувала річкова гладь, спалахували й гасли сонячні іскри на воді, і, здригаючись, віддзеркалювалися зелені крони, каварренські дахи, вежі, флюгери…

Він знав, що бреше, але посміхнувся широко й спокійно:

— Звісно, впевнений. Каваррен у безпеці.

Карвер глибоко зітхнув, опускаючись назад на бруківку, очі його наполовину закрилися.

— Слава… небу…

Більше ніхто не чув від нього ні слова.

Туман розвіявся, і площа під Соллевим поглядом скидалася на поле бою. Тут вистачило б їжі для тисяч ворон, однак жодного птаха в місті не було, ніхто не тривожив мертвих, наче скоряючись забороні.

Утім, ні. Егерт роззирнувся, від трупа до трупа перебігав, зігнувшись, парубійко років вісімнадцяти, невисокий, щуплий, з полотняним мішком через плече. У такі мішки злиденні збирають милостиню. Егерт здогадався, що збирав у свою сумку парубійко. Схилившись над трупом, він спритно вивуджував у мертвого гаманець, чи табакерку, чи випадкову прикрасу, з каблучками була морока — вони не бажали зісковзувати з розпухлих пальців. Парубійко сопів, боязко поглядаючи на Егерта, однак продовжував свою справу, водив по мертвих руках заздалегідь захопленим шматочком мила.

Солль хотів крикнути, але страх виявився сильнішим за лють і відразу. Попльовуючи на мило, мародер обійшов Егерта по широкій дузі й присів від різкого, пронизливого свисту.

Егерт, заціпенівши, дивився, як хлопець кинувся бігти, як на краю площі його наздогнали дві плечисті фігури, одна нібито у біло-червоному вбранні стражника, друга у чомусь чорному, неохайно обвислому. Парубійко скрикнув, метнувся, як заєць, забився в чужих руках, стяг із себе мішок, наче відкуповуючись… Егерт не хотів дивитися і дивився, як людина в одязі стражника лупить хлопця по голові його ж мішком, а потім почулося надривне:

— Hi-і! Я не… Воно ж нікому не потрібне! Воно ж не потрібне нікому! Мертвякам не треба… О-ой!

Перетворившись у нерозбірливий вереск, крик захлинувся — на вуличному ліхтарі захиталося щупле тіло з полотняним мішком на грудях.

Пізнього вечора Лис повернувся. Егерт, чия інтуїція за ці дні загострилася, як жало, зустрів його першим.

Гаетан стояв біля входу, на кам’яному університетському ґанку, стояв, обіймаючи за плечі дерев’яну мавпу, м’ята трикутна шапочка з’їхала йому на чоло. Він був, звісно, п’яний як чіп, — Егерт, що відчув колосальне полегшення, хотів забрати його з холоду й укласти в постіль. Почувши за спиною Соллеві кроки, Лис здригнувся й обернувся. Світло ліхтаря над входом упало на його обличчя — Гаетан був тверезий, тверезий, як у день іспиту, але очі кольору меду здавалися зараз темними, майже чорними.

— Соллю?!

Егерт не зрозумів, що так налякало його друга, знову ступив крок уперед, простягнув руку.

— Ходімо…

Гаетан відсахнувся. Погляд його змусив Егерта завмерти, жодного разу за довге знайомство він не бачив в очах приятеля такого дивного виразу. Що це — ненависть? Презирство?

— Лисе… — промурмотів він зніяковіло.

— Не підходь до мене, — відгукнувся Гаетан глухо. — Не підходь… Егерте. Не підходь, прошу… Йди. Вертайся. — Він похитнувся, і Солль зрозумів раптом, що тверезий Гаетан ледве стоїть на ногах — його тягне до землі, його тягне в землю.

Він зрозумів, що за вираз застиг в очах Лиса. То був страх близької смерті й страх захопити за собою іншу людину, друга, Солля.

— Гаетане! — простонав Егерт крізь зуби.

Той міцніше обійняв мавпу.

— Нічого… Знаєш, Фаррі вчора вмерла. Пам’ятаєш Фаррі?

— Гаетане…

— Повертайся. Я піду… потроху. Доберуся… до «Одноокої мухи». Якщо хазяїн живий… він наллє мені. У борг. — Лис засміявся, насилу простягнув руку й, доторкнувшись, ласкаво поплескав мавпу по лискучому дерев’яному заду.

Егерт стояв на сходах і дивився йому вслід. Лис ішов погойдуючись, іноді падаючи, як не раз доводилося йому вертатися з пиятики, шапочка зі срібною бахромою лежала як останній дарунок біля ніг дерев’яної мавпи. Над містом повисло вкрите хмарами, безоке небо, а над площею тяжіла вкрита димом, мовчазна, замурована Вежа Лаш.

* * *

Цілий день і довгу ніч вони металися, наче дві рибини на дні чорно-червоного розпеченого океану.

Приходячи до тями, Торія відчувала відгомони сорому: ніколи в житті вона не могла уявити, що всередині її здатен поміститися той жадібний, ненаситний, не знаючий втоми звір, готовий зірвати із себе не тільки одяг — шкіру. Зніяковівши, вона деякий час не наважувалася глянути на Егерта, який лежав поруч, не сміла торкнутися його шкіри навіть подихом, але, оживаючи, гарячий звір перекручував усі її уявлення про достоїнство й пристойності, й, одержима пристрастю, вона відповідала на таку саму жадібну, невтомну пристрасть Солля.

Небо, невже це буває з кожним, але тоді життя зовсім інше, аніж Торія могла про нього подумати, тоді сили, що керують людиною, виходять за межі всіх її уявлень, тоді зрозуміло, що за темний чад мучив її матір… Мати?! Але чому ж темний, чому чад, це ж щастя, це радість, Егерте, Егерте, можна вмерти сивочолою бабою, так і не звідавши світу правди… Та, може, це не правда зовсім, а мара, марення, обман?

Охрипнувши від стогонів, не витираючи сльози, що збігали по щоках, вона на деякий час розслаблялася, затихала, скрутившись калачиком в обіймах Солля, наче в надійній і теплій норі. Заплющивши очі, вона ліниво перебирала якісь рвані, випадкові образи, та час від часу серед них їй ввижалися ясні, безсумнівні істини.

Істина в тому, що ставши дружиною Дінара, вона ніколи б не пізнала іншої любові, крім дружньої, братньої. Істина в тому, що загибель Дінара, зробила її щасливою — небо, це дивовижно, це неможливо, Дінаре, прости!.. Торія починала тихенько плакати без сліз, Солль у сні обіймав її міцніше, і, в забутті вона бачила Дінара у кріслі навпроти. Тихий, серйозний, він дивився на Торію без докору, але й без полегкості, ніби хотів сказати: що сталося, того не повернеш, не плач, він так тебе любить…

Потім спогади про Дінара гасли, губилися серед низки інших, Торія думала про матір, яка замерзала в холодному заметі, й про батька, назавжди обтяженого почуттям вини. А в чому провина жінки, чия пристрасть перехльостувала через саму її особистість, як хвилі перекочуються через палубу благенького суденця? І якщо правда, що Торія виглядом своїм схожа на матір, то чи не успадкувала вона й її пристрасті?

Утім, тепер однаково. Тепер усі вони стоять на порозі смерті, на порозі, який уже перетнув Дінар. Вона поруч з Егертом, їх двоє, навіть якщо вони не доживуть до свого весілля, а батько один, один у своєму кабінеті, якщо їй і страшно, то тільки за батька… Невже вона зрадила його своїм щастям, невже вона залишила його, невже…

Торія знову плакала, Солль цілував мокрі очі, бурмотів щось ласкаве, ні слова не розбереш, та це добре, не треба слів…

Потім вона заснула міцніше, і побачила зелену гору.

Гора вкрита була, наче шерстю, короткою м’якою травою, вона височіла, займаючи півнеба, а друга половина неба густо синіла. Торія пригадала, такою синьою фарбою пофарбовано було вікна їхнього будинку… А гора виглядала смарагдовою на синьому. Торія сопіла, підіймаючись усе вище, а підніматися було варто, бо на вершині стояла її мати в сліпучо-білій косинці, сміялася й простягала на долонях червону пригорщу полуниці, першої полуниці, а до тієї зими ще півроку, ще півроку, ще є час…

Вона прокинулася тому, що Егерт, застогнавши вві сні, сильно стис її плече.

* * *

У передранкову годину вони обоє спали, спали спокійно, глибоко, без сновидінь, і тому не могли розчути, як, тихенько скрипнувши, відчинилися двері деканового кабінету — двері, які вже багато днів були замкнені зсередини. У глибині темної кімнати догоряли вогники свічок і нестерпно задушливим, димним, густим було повітря, що вирвалось на волю. Скрізь — на столі, підлозі, полицях — лежали книги, розкриті, розпластані, безпомічні, як викинуті на берег медузи. Злобливо скалилося опудало пацюка, закуте в ланцюг, вкривався пилом скляний глобус із недогарком усередині, але сталеве крило здіймалося так само впевнено й могутньо, і під покровом його, на робочому столі декана, поблискував чистим, недоторканним золотом Амулет Віщуна.

Обіпершись об дверний косяк, Декан довго стояв на порозі. Потім випрямився й щільно причинив за собою двері.

Він ішов коридорами університету, знайомими йому до останньої тріщинки в склепінній стелі, йшов і слухав відлуння кроків своїх, що металося порожніми переходами. Перед кімнатою доньки він зупинився, притулився щокою до стулки важких дверей.

Тепер вони щасливі. Деканові не потрібно було відчиняти двері, щоб побачити в тьмяному ранковому світлі дві голови на одній подушці, плетиво рук, волосся, колін і стегон, переплетення подихів, снів, доль… Здавалося, що там, у кімнаті, солодко спить одна щаслива, умиротворена, втомлена істота, яка нічого не знає про смерть.

Декан розсіяно погладив шорстку поверхню дверей. Старе дерево здавалося теплим, наче шкіра живої істоти. Постоявши ще трохи й так і не наважившись увійти, Луаян рушив далі.

Незліченну кількість разів йому доводилося виходити на університетський ґанок і зупинятися між залізною змією, уособленням мудрості, і дерев’яною мавпою — символом прагнення до знання. На велелюдній раніше площі тепер зустрічали світанок неприбрані трупи, над ними височіло, як прокляття, закопчене димом помешкання Лаш, а за спиною в декана мовчав університет, дивно беззахисний перед обличчям переможно споглядаючої на нього Вежі.

Якщо його не зупинити, Мор спустошить землю. Луаяну було чотирнадцять, коли до спустілого дому його явився Ларт Леґіар, який якраз перебував на вершині своєї величі. Луаян знав про нього багато, але запитати наважився тільки про одне: правда, що ви зупинили чуму?

Десятиліття тому Чорний Мор пожирав цілі міста далеко звідси, на узбережжі, і море вийшло з берегів від трупів, що переповнювали його. Луаян невиразно пам’ятає язики полум’я, що бігали по обличчях нерухомих людей, чиюсь долоню, що закривала йому очі, вагу мішковини, накинутої на голову й плечі, віддалене виття — чи то вовче, чи то жіноче… Той Мор позбавив Луаяна дому, батьків, пам’яті про минуле, той Мор пощадив його, обірвавшись раптово, наче гнилий канат, пощадив, і круглим сиротою він вийшов на дорогу в юрбі інших сиріт і блукав, поки милосердний випадок чи жорстока доля не вивели його до будинку Орлана…

Потім він дізнався, що Мор ніколи не зникає сам по собі. Тоді його зупинив великий маг на ім’я Ларт Леґіар…

Луаян підняв обличчя до сірого непроникного неба. За довге життя своє він так і не досяг величі.

Він оглянувся на університет, на Вежу, звичним жестом потер перенісся. Небо, яким сильним він здавався собі в чотирнадцять років і який же він насправді слабкий. Яким спекотним був світ тоді, у передгір’ях, як смалило сонце, як розжарювалося каміння, яким темним, обвітреним було обличчя Орлана…

Посипав мокрий, дрібний, як крупа, сніг.

Місто заніміло від жаху, заціпеніло, усе ще живе, воно забилося в глибокі щілини, й лише мерцям боятися було вже нічого. Луаян ішов, не відводячи очей. Розграбована крамниця ляскала дверима, що звисали на одній петлі. Хазяїн її давно помер, привалившись до порога, і байдужим до руйнування єдиним висохлим оком косував на перехожого, а на місці другого кишів клубок хробаків. Луаян ішов далі. У широкому дверному прорізі колисався на гойдалці хлопчак — два кінці товстої мотузки прив’язані були до верхньої балки дверей, самозабутньо розгойдуючись, хлопчина той тримався за них руками, допомагаючи собі невиразним бурмотінням, то влітаючи в темряву порожнього будинку, то вилітаючи назовні, проносячись над мертвою жінкою у темній хустці, яка дивиться в небо, поруч стояла кроляча клітка, і кролик, живий і виснажений, проводив Луаяна поглядом. Хлопчакові було не до того — він жодного разу навіть не глянув у бік перехожого.

Чим ближче до міських воріт, тим більше траплялося згорілих і напівзгорілих будинків. Чорні, наче одягнені в жалобу, вони дивилися на Луаяна квадратами вікон, і на одному підвіконні він побачив закопчений квітковий горщик з мертвими скорченими прутиками.

Звідусіль тягло димом, смородом, розкладом. Він ішов, переступаючи через тіла, обходячи перевернуті на бік екіпажі, вузли з кинутим скарбом, вози, купи мішків і трупи тварин. Вода вузького каналу за ніч затяглася тонкою плівкою криги, і крізь лід на Луаяна глянуло з дна чиєсь жовте безгубе обличчя.

Іноді, зачувши кроки, з темних щілин визирали швидкі живі очі й одразу ховалися, Луаян не встигав зустрітися з ними поглядом. Зате мертві очей не ховали, і він чесно дивився їм у відповідь, так жодного разу й не відвернувся, ніби й не відав ані страху, ні відрази.

Ларт Леґіар був великим магом. Орлан був великим магом, а він, Луаян, лише вчений, він слабшав, небо, який же він слабкий…

Він збився зі шляху, заблукавши на знайомих вулицях, і двічі повертався в те саме місце. На бляшаній бороді — вивісці цирульні — погойдувався повішений мародер. Надсадно скрипів флюгер, що вивернувся із гнізда.

Ларт тоді кликав його із собою… Тоді, хлопчаком, мабуть, варто було зробити крок назустріч долі, а тепер він сивий, він старий, безнадійно старий…

Заскрипіла, повертаючись, стулка воріт. Там, за ними, хтось ворухнувся, Луаян зупинився, придивився, підійшов.

У холодній калюжі вмирав чоловік, колись молодий і сильний, а тепер страшний, як напіврозкладений мрець. Звиваючись, він намагався напитися талої води, сьорбав, кашляв, косував на Луаяна і пробував знову, і запечені губи ловили кожну каламутну краплю, що діставалася так важко.

Сам не знаючи навіщо, Луаян схилився над ним і відсахнувся, вперше відсахнувся за весь свій сьогоднішній шлях.

Мор явився до нього, відкрився його очам, набув обличчя і форми. Вмираюча людина була обкутана, обплутана, обласкана огидними чорними пальцями, вони ніжили її, потирали й погладжували, і рухи їх підкорялися тому складному порядку, якому підкоряються численні ноги павука, що приборкує муху.

Луаян позадкував, відходячи геть. Двір і вулиця, кожен будинок сповнені були Мором, його чорними конвульсійними згустками й відростками. З кожної щілини дивилися білясті очі, наповнені вщент тягучою, загноєною, застиглою ненавистю — байдужою і водночас жадібною, ненаситною. Чорні пальці пестили мерців, обмацували перекошені обличчя, залазили в напіввідкриті роти, безсоромно вивчали розпластані тіла чоловіків і жінок, забиралися під одяг, погладжували неживу вже плоть. Луаяну здавалося, що повітря навколо згущається, наливаючись всепереможним бажанням смерті й прагненням убивати…

Похитуючись, наче п’яний, він дістався до міських воріт. Мерці лежали тут купою, і над ними колихалися, як трава, чорні пальці Мору.

Ворота, важкі міські ворота виявилися виламаними, знесеними з петель, за ними виднілися дорога й поле, рівні, сумовиті, й то тут, то там ворушилися під вітром безформні купи дрантя.

Луаян повернувся обличчям до міста.

Світле небо… Орлан, учителю мій, допоможи мені. Ларт Леґіар, одного разу тобі вдалося, я зберіг твій медальйон, допоможи мені… Мандрівець, де б ти не був, хто б ти не був, але якщо можеш — допоможи мені, ви ж бачите самі… який я слабкий.

Він заплющив очі. Потім скинув голову, здійняв руки й подивився на місто — пристанище Чорного Мору.

…Чому так спекотно? Але ж уже полудень, сонце в зеніті, й камені здаються білими, як цукор… А з колодязя тягне прохолодою, і там, у вологій похмурій глибині, живе ще один хлопчик — той, який віддзеркалюється в круглому люстерці води. Ех, як заламує зуби від першого ковтка, а цебро вже плюхається об воду всім своїм бляшаним тілом, і звук цей підсилює спрагу…

ДАНОЮ МЕНІ ВЛАДОЮ ВЕЛЮ Й ЗАКЛИНАЮ, ВИРИВАЮ З ЖИВИХ, ВИРИВАЮ З МЕРТВИХ, З РОЗЗЯВЛЕНИХ РОТІВ, З ПУСТИХ ОЧНИЦЬ, З НІЗДРІВ, З ВЕН, З М’ЯСА й ТКАНИН, З КОСТЕЙ, З ВОЛОССЯ… ВИРИВАЮ, ЯК ВИРИВАЮТЬ КОРЕНЕВИЩЕ, СКОБУ, СТРІЛУ, ЩО ВП’ЯЛАСЯ У ПЛОТЬ, ВЛАДОЮ, ДАНОЮ МЕНІ, НАКАЗУЮ

…Цебро тоне, пірнаючи все глибше, наповнює водою своє трішки проржавіле нутро, і ось уже можна тягти, але корба така важка… Ніколи ще вона не була такою, віднімаються руки, самі собою зціплюються зуби, а цебро ледь-ледь відірвалося від води, і лунко падають краплі, зірвавшись з нього…

НАКАЗУЮ Й ЗАКЛИНАЮ, ВИГАНЯЮ З ВУЛИЦЬ, ВИГАНЯЮ З ВОДИ, ВИГАНЯЮ З ВІТРУ, З ВОГНИЩ, З ДІР, ІЗ ЩІЛИН… ДОСИТЬ. ВЛАДОЮ, ДАНОЮ МЕНІ, НАКЛАДАЮ ТОБІ МЕЖУ.

…І ось цебро все вище, та чи вистачить сил, а сонце смалить, і так хочеться напитися… Важко гойдається цебро, а звук спадаючих крапель тоншає, тоншає…

Білясті очі, лисніючі пальці, що пестять мерців. Темний, рухливий клубок, згусток. Розритий пагорб.

…Пити, я хочу пити, небо, не дозволь моїм рукам випустити корбу, не дозволь цебру обірватися, я так втомився…

ЗАГАНЯЮ ТЕБЕ, ЗВІДКИ ПРИЙШОВ. ЗАГАНЯЮ ВГЛИБ, У РОЗРИТІ НАДРА, КУДИ НЕ ДІСТАНЕ НІ ЗАСТУП, НІ ЧУЖА ВОЛЯ. ЗАГАНЯЮ, ЗАКЛИНАЮ, ЗАМИКАЮ. НЕМАЄ ТОБІ МІСЦЯ НА ПОВЕРХНІ ЗЕМЛІ, НЕМАЄ ТВОЄЇ ВЛАДИ НАД ЖИВИМИ. ЗАКРИВАЮ СОБОЮ Й ЗАЛИШАЮСЯ СТРАЖЕМ. НА ВІКИ ВІЧНІ.

…Яке розпечене каміння, яка буйна трава, й у вухах дзвенить від співу цикад… А вода, виявляється, солодка. Солодка й густа, наче мед, і тече по підборіддю, по грудях, по ногах, збігає на потріскану землю… І сонце в зеніті… Сонце.

Увечері, коли все живе в місті сторожко закопирсалося, визираючи з нір і запитуючи себе, чи надовго попустило, коли хворим настільки полегшало, що турботливі їхні доглядальниці з запалими від утоми очима дали, нарешті, волю сльозам, коли казна-звідки з’явилися собаки, коли над вулицями залопотіло крильми вороння, запізніло злітаючись на бенкет, тоді Егерт і Торія з декановим ліхтарем знайшли його.

Луаян лежав на вершині розритого кургану, наче накривав його своїм тілом. Егерт подивився йому в обличчя і не дав Торії навіть глянути.

Розділ дев’ятий

…А наступного дня повернулись морози, і треба було поспішати, поки земля не промерзла.

Егерт і Торія поховали Луаяна на пагорбі, неподалік від могили Першого Віщуна. Егерт хотів залишити йому і золотий медальйон, але Торія, якось одразу розучившись плакати, зупинила його: залишати Амулет у могилі — значить тривожити її спокій… Удвох вони здійснили над тілом всі належні обряди, і ніхто не перешкодив їм, хоча бургомістр, який казна-звідки з’явився, вцілілий бургомістр суворо-пресуворо звелів ховати всі жертви мору в єдиному місці — у розритому кургані.

Торія, якій несила було відразу повірити у свою втрату, не змогла ввійти до батьківського кабінету — ввійшов Егерт. Серед розкритих книг і догорілих свічок у цілковитому порядку виявився тільки декановий рукопис, важкий, об’ємистий, так і не закінчений рукопис, до якого додавався чіткий перелік готових розділів, фрагментів і начерків, а з ним і докладні плани ще не написаних глав. Ні листа, ні записки — тільки рукопис, немов заповіт, і Амулет Віщуна, наче спадщина.

Вислухавши Солля, Торія спробувала посміхнутися.

— Він… таки був великим магом. Так? У цьому рукописі… тепер… повинен бути ще один розділ… Правда? Треба… Закінчити… — І відразу, без переходу:

— Егерте, заприсягнися, що ти ніколи не вмреш.

Місто не відразу повірило у своє щастя. Похоронні команди спішно ховали загиблих, хворі поверталися до життя. Втрати були значні, але й живих виявилося чимало. Усе ще ховаючись по щілинах, вони боязко перепитували один одного: а що ж із Часом, скінчився він чи ні?

Минув один день без нових жертв, потім ще день і ще. Приречені вже люди підіймалися на ноги, і за цілий тиждень у місті не вмерло жодної людини. Живих і мертвих розділили гори землі, звезеної до розритого пагорба, за ті дні він повищав, начинений сотнями тіл. Звільнені від трупів вулиці залишалися розореними й страшними, але вцілілі городяни вже здогадалися, що Мор остаточно згинув.

Ще не всі загиблі перекочували з порожніх будинків і провулків у призначений для всіх них рів, коли місто вибухнуло феєрверком.

Ніхто з тих, хто висипав тоді на вулиці й площі, не бачив ще подібного свята. Незнайомі люди обіймалися й плакали на плечах один одного, плакали від радості несподівано подарованого життя, того солодкого життя, з яким багато хто вже попрощався. Вчорашні смертники, вони п’яніли від самого усвідомлення, що завтра прийде новий день, а за ним іще, і настане весна, і народяться діти… Усміхнені жінки у роздертому одязі радісно давали насолодиться своєю любов’ю, а любили вони всіх на світі, навіть калік і злиденних, і бурлак, і стражників, молодих і стариків. Чотирнадцятилітні хлопчаки ставали чоловіками просто на вулиці, а потім їхні щасливі обраниці, заливисто регочучи, зникали в юрбі. Шалене, божевільне свято збожеволілих від щастя людей спричинило ще декілька смертей — хтось потонув у каналі, когось задавили в юрбі, та ці смерті минули непоміченими, бо в ті дні на вулицях міста вірили в безсмертя.

Вежа Лаш байдуже дивилася на божевільний танок живих, її двері й вікна й досі було замуровано, і жоден димок не курів над гострим дахом. Істеричні веселощі стихли потроху, і тоді містом поповзли чутки.

Кінець Часів буде чи вже ні? Звідки прийшов Мор, навіщо він явився, чому зник? Що приховують замуровані двері твердині Лаш? Чому плащоносців оминула та важка доля і що буде тепер? Люди перешіптувалися, поглядаючи на Вежу хто сторожко, хто злобливо бо ж казна-звідки залунали голоси, які стверджували, що саме служителі Лаш накликали біду. Казали навіть, що це вони наслали на місто Мор, а самі сховалися за міцними стінами, говорили, що великий маг, який був деканом в університеті, зник невідомо куди в день, коли скінчився Мор, і що тепер його донька обвинувачує в усіх смертях плащоносців. Городяни хвилювалися, переглядалися, не вірили, Вежа не поспішала спростувати чутки, що непокоїли місто, і звернені до неї погляди ставали все похмурішими. Уже готувався, всупереч умовлянням бургомістра, напад з ломами й кирками, коли одного дня кам’яна кладка дверей упала, пробита зсередини.

Егерт, який тієї миті був у бібліотеці, пересмикнувся, відчувши глухий важкий удар об землю. З вікна йому чудово було видно, як юрба, що оточує Вежу, відступила назад, наче відкинута подувом вітру.

У чорному проломі стояла невисока сіра фігура з білою, як місяць, скуйовдженою головою.

…З усіх воїнів Лаш вижило менше половини. Тіла загиблих плащоносців лежали перед Вежею, лежали довгими рядами, і широкі каптури вкривали мертві обличчя до підборіддя. Живі служителі стояли так само нерухомо, і каптури так само спадали їм на обличчя, і вітер однаково лінькувато смикав вбрання і тих і других.

Егерт не чув, що говорив Магістр, — страх зашкодив йому наблизитись. Юрба мовчки слухала, у переливах Магістрового голосу, у найпатетичніших місцях його промови вухо Солля вловлювало коротке «Лаш!», і тоді люди здригалися, мимоволі опускаючи голови. Потім Магістр замовк, юрба розбрелася — покірна, притихла, наче занурена в розгадування заданої ним загадки.

Минуло кілька тижнів, уцілілі студенти раділи, здибуючись на порозі університету, але після бурхливих обіймів і вітань звично повисала незручна мовчанка: розпитуючи про долю друзів, легко було отримати найсумнішу з усіх можливих звісток. Університет, щоб там не було, оживав, звістка про смерть декана передавалася пошепки, і багато хто здригався, зачувши її, а багато хто й тужив, і тому горнувся до Торії, прагнучи розділити її горе.

Пан ректор висловив Торії співчуття, та сприйняла його зі стриманим достоїнством. Кабінет батька став її кабінетом, і вона гаяла довгі години під сталевим крилом, розбираючи папери Луаяна, а особливо рукопис. Амулет Віщуна на прохання Егерта було заховано у місці, відомому тільки їй, Солль не хотів знати таємниць, і Торія, покусавши губу, задовольнила це його бажання.

Зустрівши Торію в коридорі, студенти вітали її майже з такою ж повагою, як раніше декана. Егерт слідував за нею невідступно, і всі вже знали, що відразу після закінчення строку жалоби він стане їй чоловіком. Нікому не спало на думку дивуватися такому вибору Торії — за Егертом мовчки визнали право на винятковість.

І от якось спадкоємиця Луаяна зібрала студентів у Великій Актовій залі. За годину університет перетворився на киплячий казан, бо Торія, вперше піднявшись на кафедру, спокійно й просто повідала всім правду про злочин служителів Лаш.

Пристрасті розбурхувалися й розбурхувалися, хтось закликав виходити на вулиці, хтось — громити Лаш, хтось згадав Лиса: мав рацію, бідака, коли не любив плащоносців, він би задав їм тепер! Пан ректор, у якого навіть лисина сполотніла, заледве зумів втримати підопічних від бунту.

Торію закликано було до ректорського кабінету, і бесіда тривала довго. Егерт бачив, яким розгубленим виглядав ректор, коли, стоячи на порозі кабінету, хитав услід Торії плішивою головою.

— Не думаю… Не думаю, дитино моя, що розказане вами підлягає розголосу… І потім, доказів же немає, а… Не думаю… Утримайтеся, прошу вас, від передчасного… Не варто. Ось так…

Ректор говорив і говорив, а Торія вже йшла, тримаючи голову незвично низько.

— Він боїться, — з гіркотою підсумувала вона, зачиняючи за собою й Егертом двері батьківського кабінету. — Не хоче… Не вірить, зрештою. Думає, що я збожеволіла від горя… А в місті тепер вважають, що це служителі Лаш зупинили Кінець Часів безустанними обрядами, ритуалами й моліннями своїй Примарі… Уже збирають гроші на новий пам’ятник Лаш — як тобі?

— Не розумію, — сказав Егерт безпомічно, — стільки трупів серед їхнього ж воїнства… На що вони сподівалися?

Торія похмуро посміхнулася.

— Пам’ятаєш, що казав батько? «Злостива дитина, яка підпалює будинок, свято впевнена, що якраз її іграшок вогонь не зачепить…»

Несподівано для себе вона осіклася, наче горло її здушила чіпка пташина лапа. Спогад про батька був нестерпним. Відвернувшись від Егерта, вона довго мовчала, і долоня її бездумно гладила сторінки розкритого рукопису.

Егерт ледве втримався, щоб не кинутися її заспокоювати, зараз слова були б недоречні. Він просто мовчки дивився, і разом з жалістю до безутішної Торії й звичним страхом за свою шкуру в душі його наростало інше, більш сильне, мабуть, відчуття.

— Тор, — сказав він, нарешті, так обережно, як тільки міг, — я знаю, мої слова тобі не сподобаються… Але я просто повторю тобі думку нашого ректора: не варто… зв’язуватися з Лаш. Ось і все, тепер можеш мене лаяти…

Вона повільно обернулася. Губи її, стиснуті в ниточку, побіліли, а погляд очей-щілинок змусив Егерта відсахнутися.

Він хотів пояснити, що це не від страху, що пам’яттю Луаяна він дорожить так само, як і Торія, а вбивці декана ненависні йому не менше, та орден Лаш — зібрання безумців, які ні перед чим не зупиняться, і, затіваючи з ним війну, Торія стає на лезо бритви, а для нього, Солля, немає на світі нічого ціннішого від її життя… Однак Торія мовчала, в очах її стояв холодний докір, і під цим поглядом Егерт ніяк не міг зібрати докупи всі свої бентежні думи.

— Я не лаятиму тебе, — промовила вона так відчужено, що він злякався. — Зараз за тебе говорить закляття… Але відколи його боягузливий голос став настільки схожий на твій власний?

Повисла пауза, довга, болісна, і Егерту пригадався той день, коли важка книга в руках Торії розбила йому обличчя.

— Я так сподівалася на ректора, — сказала, нарешті, Торія, і голос її крижанів. — Підтримки студентів… замало… Хоча… — Вона про щось замислилася й продовжила не відразу: — Хоча я знайду… підтримку… але невже не в тебе?!

Егерту захотілося стати перед нею навколішки, замість цього він підійшов і сказав просто в безжальні сухі очі:

— Думай про мене що хочеш. Вважай мене ким хочеш, але закляття тут ні до чого, ніхто не заклинав мене боятися… за тебе!.. А я… — І знову він затнувся, хоча так треба було розповісти про те, наскільки страшною й безглуздою видається зараз сама тільки думка втратити її, втратити тепер, коли вони залишилися вдвох посеред ворожого світу, і як боляче усвідомлювати, що він не в змозі захистити найдорожче, найулюбленіше, що в нього є. Все це необхідно було вкласти в слова, але жалюгідні зусилля його виявилися марними.

Вона відвернулася, так і не дочекавшись. Дивлячись у її неприродно пряму спину, він жахнувся, бо зрозумів, що між ними проповзла тріщина, що розмова ця може ніколи не забутися, що треба рятувати Торію, а заразом і себе. Він зрозумів це, але, як і раніше, мовчав, вона ж бо права: він боягуз, не чоловік і тому не рівня їй…

У коридорі почулися кроки — не звичайні, розмірені, а незвично лункі, квапливі. Егерт почув плутаний голос пана ректора й здивовано підвів голову. Торія повільно обернулася, у двері постукали — спочатку часто, злякано, а потім різко й вимогливо, навіть грубо. Солль був упевнений, що за весь час свого існування двері деканового кабінету не знали подібного поводження.

Торія холодно звела брови.

— У чому річ?

— Ім’ям закону! — сухо долинуло з-за дверей.

І відразу ж задеренчав схвильований голос ректора:

— Добродії, це якесь непорозуміння… Це храм науки, сюди не можна зі зброєю, добродії!

Двері затрусилися під новими ударами, і з кожним із них душа Егерта втікала чимдалі в п’яти, він зціпив зуби, шепочучи про себе молитву: небо, допоможи мені хоч зараз повестися гідно!

Торія презирливо посміхнулася. Відкинула гак, що замикав двері, і завмерла на порозі. Клянучи себе, Солль не втримався й відступив у темний куток. Невидимий зовні, він розгледів з-за спини Торії червоно-білі мундири, бліду лисину ректора, юрбу схвильованих студентів і вилицювате, спокійне обличчя офіцера з затиснутим у руці стилізованим батогом — знаком того, що в даний момент він виконує волю влади.

— Це кабінет мого батька, — сказала Торія так само холодно. — Нікому не дозволено вдиратися у ці двері, й ніхто не ввійде сюди без моєї згоди… Чого панам треба?

Офіцер підніс свій батіг.

— Отже, ви підтверджуєте, що ви — донька декана Луаяна?

— Я повторю це тисячу разів і тисячу разів відчуватиму гордість.

Офіцер кивнув, так, наче відповідь Торії приємно його вразила.

— Тоді ми запрошуємо пані слідувати за нами.

Егерт відчув, як по спині його збігають струмки холодного поту. Чому завжди найстрашніше, найнеймовірніше, епізод радше з нічного кошмару, ніж з реального життя, чому з ним це завжди трапляється насправді?!

Торія тим часом скинула голову ще вище, хоч це, здавалося, було вже неможливо.

— Запрошуєте? З якого дива і що трапиться, якщо я відмовлюся?

Офіцер знову кивнув і знову задоволено, нібито тільки й чекав подібного запитання.

— Ми діємо за наказом пана судді, — на підтвердження своїх слів він потряс своїм стилізованим батогом, — і вповноважені примусити пані, якщо вона відмовиться послідувати за нами добровільно.

І тоді Егерту нестерпно захотілося, аби Торія озирнулася до нього.

Ну що, здавалося б, простіше — оглянутися в пошуках допомоги, підтримки, захисту… Але він від самого початку знав, що вона не обернеться, бо захисту від Солля чекати не варто, а зустрівшись поглядом з його стражденними, винуватими, змученими очами, не відчуєш ані підтримки, ні надії. Він знав це й однаково беззвучно благав її озирнутися, і вона вже зібралася було зробити це, але завмерла на півдорозі.

— Добродії, — втрутився ректор, і Солль побачив, як зовсім по-старечому метеляється на тонкій шиї його голова. — Добродії… Це… немислимо. Ніколи ще в цих стінах нікого не заарештовували… Це храм… Це прихисток духу… Добродії, ви чините святотатство, я піду до бургомістра…

— Не хвилюйтеся, пане ректоре, — промовила Торія повільно, наче роздумуючи. — Я думаю, що непорозуміння незабаром з’ясується й…

Обірвавши себе, вона звернулася до офіцера:

— Що ж, я зрозуміла, добродії, що ви не зупинитеся навіть перед насильством, а я не бажаю, щоб у цих і без того сплюндрованих стінах відбулося ще й насильство. Я йду. — Вона зробила крок уперед, швидко зачиняючи за собою двері кабінету, ніби хотіла цим захистити Солля від сторонніх поглядів.

Двері зачинилися. Егерт стояв, вп’явшись нігтями в долоні, й слухав, як віддаляються коридором гуркіт чобіт, перешіптування збентежених студентів і голосіння ректора.

Будинок суду був найважчою, дуже громіздкою і найнезграбнішою спорудою на площі. Егерт звик десятою дорогою обходити залізні двері з карбованим написом «Бійся закону!», а кругла чорна тумба з невеликою шибеницею, де теліпалася в петлі ганчіркова лялька, видавалася йому страшною й огидною водночас.

Сипав мокрий сніг, Соллю він здавався брудно-сірим, наче злежана вата. Черевики по щиколотку втрапляли в холодну кашу, і по ліхтарному стовпу, що слугував Егерту чимось на кшталт пристановища, струмками скочувалася вода. Тремтячи всім тілом, переминаючись із ноги на ногу, він до болю в очах вдивлявся в щільно зачинені двері й тішив себе дурною надією: ось-ось залізний капкан розтиснеться й випустить Торію.

Зграйка студентів, які спочатку складали йому компанію, потроху розсіялася — понурі, сумні, вони розбрелися, не дивлячись один на одного. До будинку суду входили й виходили різні люди — або чиновники, поважні чи заклопотані, або стражники зі списами, або прохачі з втягненими в плечі головами. Дихаючи на замерзлі пальці, Егерт гадав, пред’явили Торії обвинувачення чи ще ні, й у чому її звинуватили, і хто тепер допоможе, якщо навіть візит ректора до бургомістра закінчився нічим.

Він простояв на площі цілісіньку, сповнену страхами довгу ніч, освітлену ледь жевріючим світлом ліхтаря та лиховісними відблисками у вікнах похмурого будинку. Розвиднилося пізно, і білястим ранком Егерт побачив служителів Лаш, які входили у залізні двері.

Їх було четверо, і всі вони здалися Соллю схожими на Фагірру. Двері за ними зачинилися, і Егерт скорчився біля свого стовпа, знемагаючи від страху, туги й безвиході.

Обвинувачення, звісно ж, виходить від Лаш. Звідкись із давніх спогадів спливли слова Фагірри: «Міський суддя так само дослухається до порад Магістра…» Так, але все-таки орден Лаш — це ще не суд! Може, судді можна пояснити… Відкрити очі… Можливо, Чорний Мор забрав близьких і в нього, адже Мор не розрізняє ні чинів, ні посад…

Із залізних дверей спішно вийшла група стражників, Соллю здалося, що він впізнає офіцера, який заарештував Торію. Безжально розбризкуючи чобітьми сніжну кашу, стражники поспішили геть, і Егерт вилаяв себе за дурну підозріливість — йому здалося, що вони знову вирушили до університету.

Якби декан був живий… Коли б був живий декан Луаян, хіба посміли… А тепер Торії ні на кого розраховувати, крім…

Він притулився щокою до мокрого холодного стовпа, перечікуючи напад страху. Підійти до залізних дверей, оминаючи страчену ляльку, переступити цей поріг… Але ж Торія вже переступила його.

Довго й пристрасно він запевняв себе, що нічого страшного не станеться, він просто повинен увійти, а потім і вийти, от тільки треба побачити суддю, переконати його… Суддя — це не Лаш… А Торія вже там, можливо, він побачить її…

Ця думка стала вирішальною. Відразу пригадавши всі свої захисні ритуали, схрестивши пальці однієї руки й затиснувши ґудзик у другій, він по складному звивистому маршруту рушив до залізних дверей.

Йому нізащо не вистачило б сміливості узятися за ручку, але, на щастя або на біду, двері відчинилися перед ним самі, випускаючи якогось переписувача з безбарвним поглядом. Соллю нічого не залишалося робити, як ступити вперед, у невідомість.

Невідомість перетворилася на низьке напівкругле приміщення з безліччю дверей, голим столом посередині й нудьгуючим стражником біля входу. Той навіть не глянув на Солля, а млявий молодий канцелярист, який розсіяно водив по стільниці кінчиком іржавого кишенькового ножа, покосував питально, однак без особливого інтересу.

— Двері закрийте щільніше…

Двері й без Егерта захлопнулися намертво, як дверцята клітки. Задеренчав прикутий до засува ланцюг.

— У якій справі? — поцікавився канцелярист. Вигляд його, сонний і цілком буденний, трохи заспокоїв Солля — перший, хто зустрів його в настільки страшній установі, виглядав не набагато зловісніше за будь-якого крамаря. Зібравшись із духом, щосили стиснувши свій ґудзик, Егерт вичавив:

— Донька… декана Луаяна з університету… арештована вчора… Я… — Він запнувся, не знаючи, що говорити далі.

Канцелярист тим часом оживився:

— Ім’я?

— Чиє? — не зрозумівши, перепитав Солль.

— Ваше. — Канцелярист, очевидно, давно звик до тупості відвідувачів.

— Солль, — сказав Егерт після паузи.

Тьмяні очі канцеляриста блиснули.

— Солль? Вільний слухач?

Неприємно вражений такою поінформованістю, Егерт через силу кивнув. Канцелярист почухав щоку кінчиком ножа:

— Думаю… Заждіть-но, Соллю, я доповім. — І, нечутно ковзнувши з-за столу, чиновник пірнув у один з бічних коридорів.

Замість того, щоб зрадіти, Егерт знову злякався — сильніше, ніж колись, до дрожі в колінах. Ноги його самі ступили крок до дверей, крізь дрімоту стражник повів очима, і рука його розсіяно лягла на ратище списа. Егерт завмер. Другий стражник, який неквапливо вийшов звідтіля, куди вшився чиновник, оглянув Солля критично — так кухар оглядає принесену з базару тушку.

Канцелярист, виглянувши із зовсім інших уже дверей, поманив Егерта зігнутим пальцем.

— Ходімте-но, Соллю…

І тоді покірний, як хлопчик із сиротинця, Егерт пішов назустріч своїй долі. У темному коридорі йому довелося розминутися із плащоносцями, на Солля дихнуло знайомим терпким запахом, що здався тепер огидним до блювоти. Ніхто з воїнів Лаш не підняв каптура, але Егерт відчув чотири холодні уважні погляди.

Обличчя судді нависало набряклими складками, і в складках цих тонули маленькі, пронизливі очі. Егерт тільки раз глянув у них і відразу потупився, розглядаючи гладку, з мармуровими прожилками підлогу, по якій стікала вода з його власних мокрих черевиків. Суддя вивчав його, не піднімаючи голови, Егерт відчував важкий погляд, що в’їдався під шкіру.

— Ми думали побачити вас раніше, Соллю, — зірваний голос судді звучав ледь чутно, здавалося, кожне слово вартує йому зусилля. — Ми очікували… Адже арештовано доньку декана Луаяна, вашу дружину?

Егерт здригнувся. Судді довелося досить довго чекати на його відповідь.

— Але… ми тільки маємо одружитися… Збиралися…

Прошепотівши цю жалюгідну фразу, Егерт сповнився відразою до самого себе, наче, повідомивши судді цю щиру правду, він якимось чином зрадив Торію.

— Це те ж саме, — прошелестів суддя. — Правосуддя сподівається на вас… На суді ви виступите головним свідком.

Егерт підвів голову.

— Свідком… Чого?

За дверима почулися уривчасті голоси й гуркіт чобіт, з-за портьєри вигулькнув канцелярист і щось швидко зашепотів судді на вухо.

— Скажіть їм, що наказ відміняється… — Голос судді шарудів, як зміїна шкіра по сухому камені. — Він уже тут…

Загострене чуття Солля безпомилково визначило, що йдеться про нього. Він згадав стражників, які вирушили у напрямку університету, і облизав запечені губи, що втратили чутливість.

— Вам нема чого боятися, Соллю, — посміхнувся суддя, який спостерігав за ним. — Ви лише свідок… Важливий свідок, оскільки були близькі до родини старого чаклуна… Чи не так?

Егерт відчув, як його бліді щоки враз спаленіли й розчервонілися. Назвати пана Луаяна старим чаклуном означало переступити всі межі цинізму, однак страх поглинув порив Соллевого обурення, як болото поглинає кинутий у трясовину камінь.

Суддя зронив байдуже:

— Від свідка вимагається одна лише доблесть — казати правду… Ви знаєте, як важко пережило місто Мор. Ви знаєте, що він явився не сам по собі…

Егерт напружився.

— Мор явився не сам по собі, — ледь чутно вів далі суддя. — Старий чаклун і його донька застосували свою магію, щоб викликати пошесть з-під землі, де якраз місце витворам мороку… Священна Примара Лаш попередила про Кінець Часів, а служителі його безустанними молитвами й обрядами зуміли зупинити напасть і занапастити чаклуна… Місто врятоване, але скільки жертв, Соллю, скільки жертв… Погодьтеся, що співучасниця злочину повинна відповісти перед законом, цього вимагають родичі загиблих, цього вимагає сама справедливість…

Зірваний голос судді здавався Соллю оглушливим, як ревіння череди, яку ведуть на забій.

— Це неправда, — прошепотів він, бо навіть страх на якусь мить обімлів у його душі. — Це брехня… Служителі Лаш розкопали лігвище Мору, це вони викликали його, а декан зупинив ціною власного життя… Я бачив, я…

Цієї секунди страх отямився від шоку й заволав, заметався, затискаючи Егерту рот, виливаючи потоки липкого поту, змушуючи немилосердно труситися.

— Словесний злочин проти Лаш, — зазначив суддя, — зроблений раз і вперше, карається публічним шмаганням батогами…

Запала тиша, і кілька довгих хвилин в уяві Егерта малювалася картина з батогів, і юрби, і ката з підручними на мокрій спині його самі по собі закривавилися пекучі смуги.

Суддя зітхнув, у горлі його щось булькало й рвалося, наче лопали міхурі.

— Однак я розумію ваш стан, ви не цілком володієте собою й не відповідаєте за свої слова, отже, я зроблю вигляд, що не чув їх… Імовірно, процес відбудеться днями, коли будуть закінчені допити підсудної… Що ж до вас, Соллю… У мене немає підстав вас затримувати, однак обвинувач, можливо, захоче задати вам кілька питань…

Суддя потягнувся рукою до дзвіночка на столі. Не чекаючи сигналу, звідкілясь з-за невидимої раніше портьєри з’явився присадкуватий стражник. Насилу переставляючи негнучкі ноги, Солль ступив за відкинуту перед ним потайну портьєру.

По сирих стінах бігали стоноги. Від світла закріплених на стінах смолоскипів тінь Соллевого провідника металася, як велетенський нічний метелик. Слухаючи звук своїх кроків, Егерт катувався, думаючи про Торію.

Вони допитують її й допитуватимуть ще. Про що? Що вона може сказати їм? Вона… Небо, невже вони насміляться катувати жінку?!

І тоді серед лункої коридорної тиші йому вчулися віддалені, приглушені каменем волання. Він не витримав і застогнав, стражник, який його супроводжував, здивовано озирнувся.

Брязнув ключ у потайних дверцятах, стражник пропустив Егерта вперед, трохи підштовхнувши в спину. Вузька темна кімнатка скидалася радше на камеру, і Егерт саме впевнився, що доставлений просто у в’язницю, коли внесений смолоскип освітив високе крісло в кутку й людину, яка в ньому сиділа. Не дивуючись і навіть не лякаючись більше, Егерт упізнав Фагірру.

Залишивши смолоскип у кільці, стражник низько вклонився й вийшов. Цокіт його чобіт довго віддалявся коридором.

Фагірра не ворушився, каптур лежав у нього на спині, й Егерту здалося, що з часу їхньої останньої зустрічі минули десятиліття — стільки жахливого трапилося відтоді та так раптово постарів, змінився його моложавий колись знайомий. Егерта це вразило, справжній вік Фагірри він визначив тільки зараз.

Минуло кілька хвилин, перш ніж плащоносець важко зітхнув і підвівся, пропонуючи Егерту єдине в кімнаті крісло:

— Присядьте-но, Соллю… Вам, як я бачу, нелегко триматися на ногах.

— Я встою, — відгукнувся Егерт глухо.

Фагірра серйозно похитав головою.

— Ні, Егерте, ви не встоїте. Ви самі це розумієте… Ваша гордість і ваше боягузтво рвуть вас навпіл, але щось підказує мені, що боягузтво пересилить… Можна, звісно, без кінця з цього приводу горювати, катуватися й вмирати, а можна просто присісти й послухати, що скаже людина, яка вам симпатизує… Бо ви симпатичні мені, Егерте. Від самого початку.

— Ви — обвинувач, — сказав Егерт у темний кут, сказав, не запитуючи, а просто висловлюючи впевненість. — Обвинувач у справі Торії… Цього слід було очікувати.

— Так, — сумно підтвердив Фагірра. — Я — обвинувач, а ви свідчитимете.

Егерт притулився до стіни, постояв, відчуваючи, як доторкається до холодної твердині кожен його м’яз, потім підігнув коліна й сів, привалившись до каменя спиною.

— Фагірра, — сказав він втомлено, — ви бачили… Мор? Я не знаю, що було там, за стінами Вежі… Але місто… Ви хоч бачили?

Фагірра пройшовся по низькій кімнаті, Егерт дивився, як ступають сховані під плащем до п’ят чудової вичинки військові чоботи.

— Соллю, — Фагірра зупинився, — у вас… хтось умер?

— У мене вмер друг, — відгукнувся Егерт глухо. — І загинув… учитель.

— Так, — Фагірра продовжив свою прогулянку, — розумію… А в мене, Соллю, умерли шість членів родини — мати, брат, сестри, племінники… Вони жили в передмісті й умерли за один день.

Егерт мовчав. Він відразу зрозумів, що Фагірра не бреше — голос плащоносця незвично, дивним чином змінився.

— Я не знав, — сказав він хрипло, — що в служителів Лаш… Бувають родини.

— По-вашому, — гірко всміхнувся Фагірра, — служителі Лаш виростають на деревах, як груші?

Якийсь час у кімнаті тільки потріскував смолоскип та проходжались кам’яною підлогою м’які Фагіррові чоботи.

— Вибачте, — сказав Солль нарешті.

Фагірра посміхнувся, не зупиняючись.

— Ви не були там, у Вежі… Коли всі входи завалені, навіть потайні, навіть щурячі… І ось починається Мор, і нікуди дівати трупи…

— Ви самі… — сказав Егерт пошепки. — Ви самі цього хотіли…

Фагірра жорстко вискалився:

— Про наші помисли не вам судити…

— Але ж це божевілля…

— Так, бо Магістр — безумець! — Фагірра розсміявся сухим, тріскучим сміхом. — Він безумець, але орден не складається з одного лише Магістра… Магістри йдуть, а орден залишається, залишається Таємниця, — тут у голосі Фагірри ковзнув неприкритий сарказм, — і залишається пов’язана з нею Влада… — Він посерйознішав. — Вам не зрозуміти, Соллю. Здається, ви — не владолюбець.

— Владолюбець — ви, — уточнив Солль ледь чутно.

Фагірра кивнув.

— Так… Знаєте, хто буде наступним Магістром?

— Знаю, — глухо відгукнувся Егерт, і на деякий час знову запала тиша. Потім десь унизу, в підземеллі, загриміло залізо, і Соллю знову вчулися глухі, віддалені крики. Він заціпенів, але в усьому будинку суду стояла, як і колись, тиша, й жахливі звуки, можливо, малювалися лише у хворій Соллевій уяві.

— Послухайте, — сказав він розпачливо, — влада владою… Але ви ж не гірше за мене знаєте правду. Ви знаєте, звідки прийшов Мор і хто його переміг… Ми ж зобов’язані життям панові деканові — ви, я… Суддя… Стражники… Бургомістр… Людина життя віддала. За що ви хочете покарати ні в чому не винну доньку його?!

— Луаян був навіть сильнішим, аніж я припускав. — Фагірра зупинився, мружачись на вогонь смолоскипа. — Воістину… він був великим магом.

Слова ці, сказані так просто й без вагань, змусили Солля нахилитися вперед.

— То ви визнаєте?!

Фагірра знизав плечима.

— Тільки такий безумець, як Магістр, захоче це заперечувати.

Егерт у безсиллі стис спітнілі долоні.

— Заради неба… У чому ж ви хочете обвинуватити Торію?!

Фагірра глянув у благальне обличчя Егерта, зітхнув і сів поруч на кам’яну підлогу, привалившись спиною до стіни. Десь далеко в надрах підвалу брязнули залізні двері.

— Ви повернетеся додому, — сказав Фагірра без жодних емоцій. — У вас же старий батько… Хвора мати… У містечку, що називається Каваррен…

— У чому ви хочете обвинуватити Торію? — повторив Егерт майже беззвучно.

— Так, вона вродлива… Вона надто вродлива, Егерте. Вона завдає нещастя… Вона, хоч і побічно, стала причиною смерті першого свого нареченого, того, котрого…

— Звідки ви…

— …якого ви вбили. Вона не схожа на інших жінок, у ній є щось… дар, я б назвав це даром, Егерте. Виняткова жінка, я розумію, що ви зараз відчуваєте…

— Вона невинна, — сказав Солль у мерехтливі від напівмороку очі Фагірри. — У чому ви хочете її обвинуватити?

Фагірра відвернувся.

— У чаклунських діяннях, що породили Мор.

Не рухнули стіни, не затремтіла земля, вогонь так само обвивав смолисте верхів’я смолоскипа, і поблискували срібні пластинки, що прикрашали порожнє крісло в кутку.

— Не розумію, — сказав Егерт безпомічно, хоча зрозумів усе й одразу.

Фагірра зітхнув.

— А ви спробуйте… Існують речі важливіші, ніж просто життя й просто хвилинна справедливість… Жертва завжди безневинна, інакше яка ж вона жертва? Жертва завжди ліпше, ніж юрба, що оточила жертовник…

— Фагірра, — сказав Солль пошепки, — не робіть цього.

Його співрозмовник розпачливо кивнув.

— Розумію… Але в мене немає іншого виходу. Хтось повинен бути покараним за цей Мор.

— Винні…

— Винна Торія, чаклунка-злочинниця, донька декана Луаяна, — рівно відгукнувся Фагірра. — І подумайте ось про що, Соллю… У моїй владі зробити вас співучасником, але ви лише свідок… Усвідомте, краєм якої прірви ви ходите всі ці дні?

Егерт зціпив зуби, перечікуючи тоскну хвилю страху. Фагірра торкнувся рукою його коліна.

— Але ви лише свідок, Соллю… А ваше свідчення вагоме, бо ви любите підсудну, але заради правди відречетеся від своєї любові.

— Заради правди?!

Фагірра встав — на стіні виросла довга темна тінь. Відійшов до крісла, обіперся на спинку, у світлі смолоскипа він здався Соллю мало не старим.

— Що її чекає? — самі собою запитали неслухняні Соллеві губи.

Фагірра підвів очі.

— Навіщо вам знати, як саме вона вмре? Повертайтеся у свій Каваррен… Відразу після суду. Не думаю, що ви будете безмежно щасливі… Але час гоїть і не такі рани.

— Я не свідчитиму проти Торії! — вигукнув Егерт раніше, ніж страх устиг заткнути йому рота.

Фагірра похитав головою, зітхнув, про щось роздумуючи і кивнув Егерту:

— Вставайте… Ходімо зі мною.

Онімілі ноги відмовлялися слухатися, Егерт встав тільки з другої спроби. Фагірра витяг звідкись із глибин плаща дзвінку в’язку ключів, у темному куті виявилися ще одні низькі залізні двері, а за ними круті виті сходи, що вели вниз.

Низькорослий плечистий чоловічок у мішкуватому балахоні колупав у зубах тріскою, поява Фагірри й Солля застала його зненацька, і він мало не проковтнув своє знаряддя, підхоплюючись назустріч плащоносцю. Прийнявши з рук Фагірри смолоскип, він зашкутильгав попереду, а Егерт тим часом усе намагався пригадати, де раніше він міг його бачити. Роздуми Солля добігли кінця, коли провідник догідливо розчинив перед Фагіррою і Соллем присадкуваті двері з ґратчастим віконцем.

Тут уже горіли два чи три смолоскипи, і в їхньому світлі зі всіх кам’яних стін на Егерта глянули потворні, придумані нелюдами пристосування.

Він зупинився, бо якось одразу ослаб. Фагірра чітким вивіреним рухом підтримав його, міцно взявши за руку трохи вище ліктя. На гаках і полицях зберігалася сила-силенна не поцяткованих іржею, готових до застосування інструментів — кліщів і свердел, лещат для ступнів і колін, дощок, усіяних голками, багатохвостих батогів, ще чогось огидного, від чого Егерт спішно відвів очі. Посеред катівні містилася жаровня, в якій дотлівали останні вуглини, поруч стояв триногий табурет і крісло з високою спинкою — точнісінько таке, як залишене в маленькій порожній кімнаті крісло Фагірри. На невеликому підвищенні очі Солля розгледіли стертий дерев’яний тапчан зі звисаючими хвостами ланцюгів.

Тепер він пригадав, де бачив плечистого хазяїна катівні. У День Великорадіння той зійшов на ешафот разом із суддею і засудженими, тоді в його руках була сокира, він ніс її так само скромно й буденно, як буденно й діловито почав зараз роздмухувати вуглини в жаровні.

— Егерте, — тихо запитав Фагірра, досі підтримуючи його за руку, — де та золота дрібничка, що належала деканові, медальйон?

Вугілля з чорного стало малиновим — з ката був би чудовий пічник. Егерт захрип, намагаючись вимовити хоч слово.

— Пом’ятаєте, я тоді запитував вас про сейф… Наші люди обшукали кабінет декана і нічого не знайшли. Де медальйон зараз, ви знаєте?

Солль мовчав, і на краю його затуманеної жахом свідомості бриніла думка: блюзнірство… кабінет… сталеве крило… вони сплюндрували… Пане декане, де ви…

— Егерте, — Фагірра заглянув йому в очі, — мене дуже цікавить це питання… Повірте, що волання катованих не приносять мені жодного задоволення. Де?

— Я не знаю, — сказав Солль тихо, але плащоносець прочитав його слова по губах. Повільно й красномовно перевів погляд з Егерта на ката, з ката на жаровню, зітхнув, потираючи кутик рота.

— Ви ж не брешете, Соллю… Будь-кому іншому я не повірив би, але ви… Жаль, але ви дійсно не знаєте. — І Фагірра випустив його руку. — Знає Торія. Так?

Егерт мало не впав. Не усвідомлюючи, що робить, хотів присісти на тапчан і відсахнувся. Фагірра м’яко підштовхнув його до крісла, і Егерт, не втримавшись на ногах, вдарився потилицею об високу дерев’яну спинку. Руки його мертвою хваткою вп’ялись у підлокітники.

Кат питально подивився на Фагірру, той втомлено кинув йому:

— Зажди…

Підтягши триногий табурет, він сів перед Соллем, встеляючи підлогу складками плаща.

— Я повторю, ви симпатичні мені, Егерте… У мене немає від вас таємниць. Законом передбачене покарання за відмову свідчити чи за лжесвідчення. Викритих у цьому злочині карають відразу ж, вириваючи брехливий язик… Покажи кліщі, — обернувся він до ката.

Змірявши Егерта поглядом досвідченого кравця, той метнувся в куток і витяг з гуркотливої купи підходяще, на його думку, знаряддя. На вигнутому дзьобі кліщів поблискувало масло — кат був майстровитий і акуратний, і навіть рукоятки кліщів були пристосовані для особливої потреби, відточені, як два гігантських шила.

Егерт замружився.

— Не допоможе, — зітхнув Фагірра. — Не допоможе, Егерте, ви ну просто як дитина… Це життя, всяке трапляється, нічого заплющувати очі… Ну гаразд, не треба, не дивіться. Суд відбудеться, найімовірніше, післязавтра — за вами наглянуть і прийдуть. Чи варто казати, що втікати не слід? Не варто, бачу, ви самі розумієте… А якщо вам знадобляться за кілька днів гроші на дорогу в Каваррен — я позичу, а ви потім повернете… Так?

Егерт спробував пригадати усміхнене обличчя Торії і не зміг.

* * *

Знівечене Мором місто знову прагнуло жити.

З далеких і близьких місць з’явилися спадкоємці, які претендували на осиротілі й добряче розграбовані будинки, майстерні й крамниці, то тут, то там виникали сварки й позови. Ремісничі цехи, ряди яких неабияк зріділи, відступили від освячених століттями правил і приймали до своїх лав навіть недоучених підмайстрів. У міські ворота від світанку й до ночі хмарою сунули веселі й злі провінціали — в основному честолюбна молодь, яка прагнула миттєво вибитися в люди, тобто розбагатіти й женитися на аристократці. Аристократи теж поверталися, і брукованими вуличками знову залунав цокіт копит і коліс, знову погойдувалися паланкіни в руках ліврейних слуг, на вулицях знову з’явилися діти: рожеві малюки на руках годувальниць і замурзані дітлахи бідаків однаково раділи чистому білому снігу.

Удень у місті панувало пожвавлення, але жодна ніч не минала без стогонів і сліз, кошмарів і сумних спогадів. По недоторканих ще попелищах блукали божевільні, які втратили глузд у дні Мору, їх жаліли й боялися навіть бродячі собаки. Не було родини, яка б не постраждала від втрати, і тому так сколихнулося місто, коли охриплі на холоді глашатаї повідали про майбутній процес.

За одну ніч в університеті не залишилося жодного цілого вікна. Ті з городян, хто не повірив у мерзенний злочин декана та його доньки, упівголоса перелаювалися із сусідами й домашніми, наводячи як доказ своєї правоти один вбивчий довід: не може бути! Більшість сумнівалися, кривили губи й знизувати плечима: маги… Хто їх зна… Цих магів простій людині не зрозуміти, але ж Мор звідкись виник… Чаклуни, бодай їм…

На площі сталася бійка — групка студентів на смерть зчепилася з озлобленими майстровими, і діло дійшло до крові. Тільки суворе втручання сторожі припинило побоїще, побиті студенти зайшли до університету, й услід їм летіло каміння.

Ще звечора напередодні процесу до суду явилися перші глядачі. На світанку площа була заповнена народом так, що стражникам довелося пускати в хід батога, щоб очистити дорогу до будинку. Перед ланцюжком служителів Лаш, які направлялися до суду, люди розступалися самі, охаючи й насідаючи один на одного. Університет зяяв розбитими вікнами, але юрба студентів, прориваючись крізь крики й образи, з’явилася теж. Четверо дужих стражників з піками напереваги провели в будинок суду одного з них, високого й світловолосого, зі шрамом на щоці, подейкували, що саме він є основним свідком.

До зали пустили далеко не всіх, але з огляду на важливість справи суддя милостиво дозволив городянам зайняти й простір у дверях, і коридор, і сходи, так що просторе приміщення суду було пов’язане з площею широкою людською стрічкою. Люди передавали почуте з вуст у вуста, як передають по ланцюжку воду під час пожежі, й усе, сказане в суді, за кілька хвилин ставало надбанням площі.

Початок слухання все відкладався й відкладався. Сидячи на довгій рипучій лаві, Егерт байдуже дивився, як перемовляються за спинкою порожнього суддівського крісла служителі Лаш, як готує пір’я канцелярист, як мостяться на лаві навпроти якісь перелякані крамарі — теж свідки, свідки Мору… Усе мусить бути за правилами. Жаль, що не можна закликати до суду тих нещасних, чиї тіла спочивають під пагорбом, жаль, що не можна закликати декана Луаяна… Йому не встати з під землі — навіть донька не допоможе.

Повернувши голову, Егерт побачив у залі студентські шапочки з бахромою і відразу ж відвів очі.

За довгим столом вовтузилися два переписувачі, Егерт почув, як один тихо запитує другого:

— У тебе немає пилочки для нігтів? Ніготь зламав, тьфу ти…

Юрба штовхалася, перешіптувалася, з однаковою цікавістю розглядаючи похмуре оздоблення залу, переписувачів, Егерта, стражників, суддівське крісло, іграшкову шибеницю на столі — точну копію тієї, що височіла біля входу… Лава підсудних була порожня, і тільки поряд із нею, на табуреті, примостився непоказний з вигляду чоловічок у мішкуватому балахоні, на колінах у нього лежав полотняний мішок, і в його обрисах Егертові очі легко вгадали схований усередині предмет.

То були кліщі з довгими ручками.

Минуло десять хвилин, потім ще десять;, глядачі, нарешті, збуджено заозиралися, і Солль побачив суддю, який прямував до підвищення. Його супроводжувала людина в каптурі — Егерт знав, хто це. Насилу переставляючи ноги, суддя піднявся обшитими оксамитом сходами і важко всівся в крісло, Фагірра став поруч, не піднімаючи каптура, і Егерт відчув на собі його уважний погляд. Суддя прошелестів щось зірваним голосом, наче лунке ехо, канцелярист підхопив його слова:

— Введіть обвинувачувану!

Егерт втяг голову в плечі, не відриваючи очей від сірих розводів на кам’яній підлозі. Зал притишено зашумів, дзвякнуло залізо, і тоді до Солля повернулася його здатність відчувати чуже страждання.

Не піднімаючи голови, він шкірою відчув, як увійшла Торія — суцільна грудка болю й розпачу, стягнута впертою волею. Він відчув, як першим же поглядом, жадібним, сповненим надії, вона шукає в залі його, Егерта, і як цей погляд теплішає, зупинившись на ньому. Він зрозумів, що вона вже все знає, знає про відведену Егерту роль і однаково радіє самій можливості його бачити і сподівається, щиро, як дитина, сподівається на найдорожчу їй людину…

Тоді він підвів голову.

Дні допитів не минули дарма. Зустрівшись із Егертом очима, вона спробувала посміхнутися — трохи винувато, бо покусані губи не бажали слухатися. Чорне волосся було зібране з надзвичайною акуратністю, ретельніше, ніж завжди, втомлені очі залишалися сухими. Стражник посадив Торію на лаву підсудних, вона гидливо відсторонилася від дотику його рук і знову глянула на Егерта. Той спробував відповісти чимось на кшталт посмішки, не витримав, відвів очі й зустрівся поглядом з Фагіррою.

Кат на своєму табуреті голосно зітхнув, і зітхання це пронеслося по цілій залі, бо саме цієї миті запала мертва тиша — обвинувач піднявся на поміст і різким рухом відкинув каптур.

Егерт відчув жах Торії, вона навіть відсахнулася, коли Фагірра глянув на неї. Від думки, що ця людина власноруч катувала її, у Солля звело щелепи й виникло бажання вбити його, але страх, що прийшов натомість, повернув усе на свої місця.

Фагірра почав обвинувальну промову, і з перших же слів Егерт зрозумів, що справа безнадійна, що Торія приречена й пощади не буде.

Фагірра говорив рівно й просто, люди слухали його, затамувавши подих, і тільки в задніх рядах не вмовкав шепіт — слова обвинувача ланцюжком передавалися на площу. Його слова, зважені й вивірені, як набуток ювеліра, незаперечно свідчили, що декан давно вже збирався отруїти місто й донька його, звісно ж, допомагала йому. Фагірра згадував такі деталі й наводив такі докази, що в Солля занило серце: або в університеті довгий час працював шпигун ордена Лаш, або Торія під час катувань розповіла про найособистіші, найпотаємніші деталі з життя батька. Юрба сповнилася обурення, Егерт відчував, як праведний гнів ланцюжком проникає за стіни суду, як людське море на площі наливається глухим озлобленням і жагою розплати.

Торія слухала, внутрішньо зіщулившись. Егерт відчував, як вона намагається зібрати воєдино розбурхані думки, як здригається, наче від ударів, від обвинувачень. Надія її, що спалахнула було, коли вона побачила Солля, тепер згасала потроху, як тліюче вугіллячко.

Уважно глянувши на Егерта, Фагірра закінчив, накинув каптур і відійшов до суддівського крісла. За знаком судді на поміст один за другим стали підніматися свідки.

Першому, товстому торговцеві, було найважче, він не знав, що говорити, і тільки невиразно скаржився. Його слухали зі співчуттям, кожна людина з юрби на його місці могла сказати те саме. Усі, хто піднімався на поміст слідом за торговцем, так і чинили — скарги повторювалися й повторювалися, жінки плакали, перераховуючи свої втрати, юрба притихла, заціпенівши від туги.

Нарешті, список свідків Мору вичерпався. Якийсь хлопець з юрби рвався висловитися з власного бажання, але його швидко переконали заткнутися. Усі погляди, строгі, похмурі, звернулися до обвинувачуваної — Егерт відчув удар ненависті, що всією силою навалився на Торію. Беззвучно застогнавши, він рвонувся до неї, прагнучи прикрити й захистити, але залишився сидіти на місці, тоді як суддя прошелестів, а канцелярист повторив, що зараз обвинувач допитає підсудну.

Торія встала — один цей рух вимагав болісного зусилля Егерт відчував, як здригається кожен нерв її, кожен натягнутий м’яз. Піднявшись на поміст, вона мигцем глянула на Солля, Егерт подався вперед, подумки підтримуючи, обіймаючи, заспокоюючи. Фагірра встав біля помосту, по тілу Торії пройшла судома, начебто близька присутність плащоносця була для неї нестерпною.

— Чи правда, що декан Луаян був вашим батьком? — гучно запитав Фагірра.

Торія — Егерт знав, чого їй це коштує, — повернула голову й глянула йому просто в обличчя.

— Декан Луаян є мій батько, — відповіла вона хрипло, але голосно й твердо. — Він умер, але в пам’яті тисяч, які знали його, він є.

Притихлою було залою знову залунав шепіт.

Губи Фагірри ледь-ледь здригнулися, Соллю здалося, що він збирається посміхнутися.

— Що ж… Доньчині почуття похвальні, але вони не виправдують загибелі сотень людей!

Егерт відчув, як Торія ривком намагається подолати свій біль і свій страх.

— Ці люди загублені вами. Кати в каптурах, тепер ви ридаєте по своїх жертвах?! Тієї ночі, коли прийшов Мор, — вона обернулася до зали, — тієї самої ночі…

— Не витрачайте зайвих слів, — різко обірвав її Фагірра. — Тієї самої ночі ви й ваш батько проводили якісь магічні дійства в наглухо зачиненому кабінеті… Так чи ні?

Егерт зрозумів, як їй страшно. Фагірра стояв поруч, вп’явшись поглядом у її втомлені очі. Торія захиталася під його натиском.

— Так… Однак…

Широким красномовним рухом Фагірра обернувся до судді, потім до зали:

— Цілу ніч у кабінеті декана горіли сотні свічок… Ваші близькі були ще живі. Вранці по всьому місту завили собаки, а ваші близькі були ще живі, але ось з’явився викликаний чарівниками Мор…

— Брехня! — хотіла вигукнути Торія, але голос її зірвався. Наче благаючи про допомогу, вона глянула на Солля, і він побачив, як умирає її надія.

— Неправда… — луною пройшлося з кутка, де причаїлися студенти, юрба завирувала так, що канцеляристові довелося постукати по столу, а стражникам — скинути піки.

Підбадьорена несподіваною підтримкою, Торія знову змогла опанувати себе, і Егерт майже навіч відчув, як крізь чорну завісу, що згущається в її свідомості, проривається люте бажання пручатися, обвинувачувати.

— Неправда, що Мор явився з волі мого батька… Це орден Лаш закликав до нас смерть. Хто з вас знає, чим є орден Лаш насправді?! Хто з вас знає, що за плани вони виношують під каптурами? І хто з вас не підтвердить, що за все життя мій батько нікому не заподіяв зла… Хтось, хоч один із вас, пригадає, щоб він скривдив бодай собаку? За допомогою магії чи без її, але він служив університету десятки років… Він творив добро, і це він урятував усіх вас від Мору, він закрив нас своїм тілом… Він віддав своє життя, а тепер…

Торія похитнулася від раптового болю, що сколихнувся в ній, — катування залишили на її тілі безліч страшних міток. Егерт до крові вкусив себе за руку. Юрба глухо гуділа, здивовані люди так і сяк повторювали один одному слова обвинувачуваної, передаючи їх на площу, і, можливо, в чиїйсь душі ворухнувся посіяний цими словами сумнів. Студенти повернулися один до одного спинами, створюючи ніби живу твердиню, оплот захисників Торії. Краєм ока Солль помітив пана ректора, який тримався за серце, пробираючись до виходу.

Фагірра, незворушний, з трохи піднятими кутиками блідого рота, проронив тихо:

— Ви посилюєте свою вину, вчиняючи словесний злочин проти Лаш…

Торії болісно важко було заговорити знову.

— Ви… Не навели жодного вагомого доказу провини мого батька. Усе, що ви говорили… нічого не… У вас немає… ні доказів, ні… свідків.

Вона говорила усе тихіше й тихіше. Намагаючись розібрати її слова, юрба примовкла, і в задушливому повітрі зали чутно стало тільки рипіння підошов та стримуваний подих сотень людей.

Фагірра посміхнувся-таки:

— Свідок є.

Торія хотіла щось сказати, вона вже скинула голову, виливаючи на Фагірру весь свій гнів і презирство, але осіклася й замовкла. Егерт відчув, як вся її сила, вся воля зникають кудись, спливають, як вода крізь розімкнуті пальці. Надія, яка ще жевріла до цієї хвилини й допомагала боротися, востаннє здригнулася і вмерла. Серед суцільної тиші Торія повернула голову й зустрілася очима з Егертом.

Він сидів скорчившись сам-один на нескінченно довгій лаві, приречений на зраду. В очах Торії постало тужливе запитання, на яке Солль не міг відповісти. Кілька секунд вони дивилися один на одного, і він відчував, як борються в її душі жалість, розпач, презирство до його слабкості, потім на зміну їм прийшла смертельна втома. Торія повільно опустила голову, згорбилася, і, човгаючи ногами, без єдиного слова повернулася на своє місце.

Кілька секунд у залі все ще було тихо, потім, швидко наростаючи, пролунав гул. Канцелярист хотів було вдарити по столу, ледь помітним рухом Фагірра зупинив його, і ніким не стримуваний зал якийсь час вільно виявляв і подив, і обурення, і гнів до чаклунки, що здалася перед обличчям незаперечних доказів.

Нарешті, Фагірра клацнув пальцями, канцелярист загуркотів по стільниці, а стражники загупали в підлогу ратищами пік. Юрба, хоч і не відразу, примовкла. Суддя щось сказав, Солль не розчув, канцелярист лунко повторив його фразу, але до Егерта, який перебував у тоскному заціпенінні, ці слова дійшли тільки тоді, коли стражник, який стояв за спиною, міцно взяв його під лікоть і підвів з лави.

Він зацьковано озирнувся, Фагірра дивився на нього з-під каптура, і в очах його стояв доброзичливий і водночас владний наказ.

Егерт не пам’ятав, як опинився на помості.

Там, за стінами, ймовірно, зійшло сонце, і два промені його потрапили у два високі заґратовані вікна. У своєму кутку пожвавішали студенти, які встигли вже занепасти духом. Егерт почув своє ім’я, повторене багатоголоссям, повторене збуджено, тихіше й голосніше, повторене байдуже чи зі здивуванням, радісно чи з надією. Ті, хто багато днів розділяв із Соллем житло й стіл, хто сидів із ним поруч на лекціях і розпивав вино у веселих шинках, ті, хто знав про майбутнє весілля, вправі були очікувати від нього слів, які личили б чесній людині.

Кат знову зітхнув, намагаючись відтерти від свого балахона темну цятку, кліщі в його мішку ледь чутно дзвякнули, і Егерт відчув перший поштовх одвічного тваринного страху.

Торія дивилася убік, згорблена, стомлена, байдужа.

— Ось свідок обвинувачення, — вагомо сказав Фагірра. — Ім’я цієї людини — Егерт Солль, останнім часом він мав доступ до кабінету декана й близькі стосунки з його донькою… Тому його свідчення такі важливі для нас. Тієї фатальної ночі він був присутній на огидному чаклунському ритуалі… Ми слухаємо вас, Соллю.

У цілому світі запала гробова, неприродна тиша. Два вікна дивилися на Егерта, як два порожніх прозорих ока. Він мовчав, і в стовпах світла танцювали порошини, і Торія, яка завмерла на своїй лаві, раптом підвела голову.

Напевно, їй передалися його біль і туга, але цієї самої секунди він раптом відчув, як, усвідомивши жах і розпач коханої людини, вона шукає його погляду.

Він мовчав, не в змозі вичавити ні звуку. Фагірра посміхнувся.

— Гаразд… Я задаватиму питання, а ви відповідайте. Ваше ім’я — Егерт Солль?

— Так, — механічно вимовили його губи. Юрба важко зітхнула.

— Чи правда, що ви прибули з міста Каваррена близько року тому?

Егерт побачив вежі й флюгери, що віддзеркалилися у воді весняної Кави, вимиту дощем бруківку, конячку під ошатним дитячим сідлом, відчинену віконницю й усміхнену матір з долонею біля очей…

— Так, — відповів він різко.

— Добре… Чи правда, що весь цей час ви жили при університеті, тісно спілкуючись із деканом і його донькою, що вона вже майже стала вашою дружиною?

Він, нарешті, поступився мовчазним благанням Торії й наважився подивитися на неї.

Вона сиділа, подавшись уперед і не зводячи з нього очей. Егерт відчув, як, піймавши його погляд, вона потроху розслаблюється, і обличчя її теплішає, і покусані губи намагаються скластися в посмішку. Їй радісно бачити його навіть зараз, на межі зради, і вона поспішає вилити на нього невинищену катуваннями, майже материнську, несамовиту ніжність, адже його теж катують, катують, може, страшніше й болючіше, на очах у всього міста, на очах коханої жінки, вона розуміє, як йому, що з ним зараз, що трапиться згодом, вона все розуміє…

Йому легше було б пережити презирство, ніж жаль. Він перевів на Фагірру затуманені, сповнені ненависті очі.

— Так!

І в цей момент у погляді Торії щось здригнулося. Солль знову зустрівся з нею очима, і волосся заворушилося в нього на голові, бо він теж зрозумів.

Тремтяча рука його лягла на шрам. Єдиний день. Єдиний шанс. Не помилитися у відповіді…

— Чи правда, що вночі напередодні Мору ви були в кабінеті декана й бачили все, що там відбувалося?

Шлях повинен бути пройдений до кінця.

— Так, — сказав він учетверте.

Кат почухав ніс, йому було нудно, Фагірра переможно посміхнувся.

— Чи правда, що магічні дії декана і його доньки викликали в місті Мор?

…Сталеве лезо розпороло йому щоку, а закляття переломило його життя. Він був самовпевнений того ранку, весна видалася холодною й затяжною, краплі збігали по стовбурах, наче когось оплакували… Він не замружився, коли шпага в руках Мандрівця націлилася на його обличчя, був біль, але страху не було навіть тоді…

Він відчув, як шрам на щоці оживає, пульсує, наливається вогнем. Усе ще притискаючи до нього долоню, глянув униз і зустрівся поглядом із прозорими очима без вій.

Мандрівець стояв біля стіни, у юрбі і окремо від усіх. Серед безлічі цікавих, збуджених, похмурих і напружених облич його довге, прорізане вертикальними зморшками обличчя здавалася безпристрасним, як навішений на двері замок. «Коли перше у вашій душі стане останнім… Коли на п’ять питань ви відповісте „так“…»

Доля веде його точно по наміченій ниточці.

Він здригнувся, бо цієї миті Торія теж впізнала Мандрівця. Не обертаючись, Солль побачив, як розпухлі губи її спочатку непевно, а потім сміливіше й радісніше складаються в посмішку.

Посміхаючись, вона йде на жахливу смерть. Так трапилося, що помилування для Солля пролунає вироком Торії. Вона знає це й посміхається, бо в її житті було вічнозелене дерево над могилою Першого Віщуна, і ті ночі, проведені при світлі каміна, і була його клятва — зняти шрам заради неї…

Перше в душі повинно стати останнім. Заради неї, заради виконання своєї ж клятви він відречеться й зрадить і підпише вирок. Хто затяг цей вузол?

Небо, він надто довго зволікає, уже хвилюється зала й супиться Фагірра, а кат — той поглядає з інтересом, недбало приспустивши на підлогу мішок із кліщами…

Егерт замружився, але уяві було наплювати, розплющені його очі чи ні, уява послужливо підсунула йому чітку до дрібниць картину: камера катувань… У тіло впиваються ремені, над Соллем діловито схиляється кат, непоказний, у мішкуватому балахоні, а в руках його кліщі… Зціплені зуби Егерта розтискають величезним ножем, а кліщі все ближче, залізний дзьоб відкривається, наче передчуваючи трапезу. Солль судомно намагається відвернутися, і десь у темряві спокійний голос промовляє: «За лжесвідчення», і Егерт відчуває холодний захват сталі біля кореня язика…

Людина не може так боятися. Так бояться Звірі, що потрапили в капкан, так боїться худоба, загнана у ворота бойні… Егерт чудом втримався на ногах.

Погляд Фагірри лежав на ньому, як могильний камінь, погляд Фагірри спопеляв, господарював у його душі, плутаючи думки. П’яте запитання прозвучало…

Він повинен відповісти зараз, поки кліщі ще в мішку, поки дивиться Мандрівець, який знав усе заздалегідь… Він відповість — і страх більше не терзатиме його. Не дарма так болить, так пульсує, так турбується шрам — наче жива істота, наче п’явка, яка багато днів ссала чужу кров і ось зараз приречена на загибель…

— Егерте, — ледь чутно долинуло з лави підсудних. Можливо, Торія не промовила його імені вголос, але, обернувшись, він зрозумів, що вона благословляє його на п’яте «так».

…Вогонь у каміні, темне волосся на подушці… дитячий страх і довіра — теж дитяча… Високе вікно бібліотеки… Мокрий голуб на доріжці… І сонце, сонце б’є у вікна… Кошик у руках, зелені цибулині хвости лоскочуть руку, і тепла булка з її рук… Знову сонце. Відбиток каблука в м’якій прогрітій землі… Долоні на очах, а сонце пробивається між пальцями… Пахне мокра трава, тане сніг у волоссі…

Торія тихенько скрипнула лавою.

— Егерте…

Як вона боїться за нього. Як вона хоче, щоб скоріше все скінчилося, щоб він, нарешті, сказав…

Йому навіть не доведеться вагатися. Його страх і так зробить усе сам, і губи його просто не можуть скластися в інше слово, аніж чарівне п’яте «так». Його голосові зв’язки відмовляться працювати, коли він забажає зійти з наміченого шляху.

— Досить, Соллю! — Фагірра красномовно переглянувся з катом. — Востаннє повторюю запитання: чи правда, що магічні дії декана і його доньки викликали в місті Мор?

Безгубий рот Мандрівця крижанів. «Помилитися легко, і дорого вам обійдеться помилка… Один раз у житті настає ця мить, і хто проґавить її, втрачає надію назавжди».

Як багато болю в цій залі. Як багато болю в маленькому тілі Торії… І як болить шрам.

Тиша.

Він підвів очі — дві повіки дивилися на нього байдужими очима Мандрівця.

— Ні…

Страх його заревів. Він ревів і метався, роздираючи горло, паралізуючи язик, вив і качався, наче збожеволіла потвора — весь його величезний, всепоглинаючий, всепожираючий страх, що давно намостив у Соллевій душі своє сморідне лігвище.

— …і…і…

Слово вирвалося з його рота, і він у знемозі заплющив очі, зі спокійною совістю віддаючи себе на розтерзання страху.

Серед цілковитої тиші у залі слово пролунало, наче вибух порохової вежі.

Десь переможно заволали студенти, десь загаласувала юрба, щось різко кинув Фагірра, а Торія, зомлівши на своїй лаві, випромінювала жах, бо закляття Солля тепер вічне й непорушне. Він сам усвідомив це й здригнувся, руки його потяглися до рота, наче прагнули заштовхати назад те слово. Та він з полегшенням зрозумів: повернути сказане неможливо, і нехай страх здолає його… Похитнувшись, він глянув у зал, на Мандрівця, глянув мало не з викликом.

І тоді Мандрівець, який один залишався спокійним у збудженій юрбі, дозволив собі посміхнутися.

Світ перед Егертовими очима захитався, поплив, полиняв, наче вигорів. На секунду він відчув цілковитий, безтурботний спокій, хотілося заплющити очі й насолоджуватися неправдоподібною тишею. Та тут світ цей перевернувся, навалився гулом юрби й вигуками сторожі, й барви повернулися до нього, і ніколи в житті Егерт не бачив таких яскравих кольорів.

…Хто всі ці люди?! Хто ця людина, що приховує обличчя під каптуром? Як сміють вони утримувати під вартою… Торію?!

Поміст крижанів, Егерт усвідомив себе вже на бігу, хтось червоно-білий злякано відлетів убік, захищаючись пікою… Незграбно, як здохлий пацюк, гримнув на бік табурет ката, і вивалилися з мішка залізні кліщі.

Егерту здавалося, що він рухається повільно, як вгрузла у медові муха. На межі його зору мелькали спотворені страхом обличчя, на межі його слуху брязкали вигуки, хтось кричав: «Взяти», хтось закликав: «Не чіпати»… Репетували студенти, й бив по столі канцелярист, а бліде обличчя Торії все наближалося й наближалося, все ближче й ближче були її широко розплющені очі, й зіниці без блиску, що поглинали світло, і напіввідчинені запечені губи, покусані, опухлі… Егерт біг цілу вічність, поміст здригався під його чобітьми, і хтось хотів перепинити дорогу, але відлетів, відкинутий. Солль біг, і по щоці його, по губах, по підборіддю стікала на сорочку кров, бо на місці шраму пломеніла тепер відкрита рана.

А потім нога його зачепилася об підставлені піхви меча, і, випустивши з очей обличчя Торії, він упав, розбиваючи лікті. Мелькнули перед його поглядом край помосту, потім висока темна стеля — відтіля, зверху, гулко донеслося:

— …про покарання за лжесвідчення?!

Жили, що надулися на скронях, тремтячі бліді губи, темні тріщини в кутиках рота… Обличчя людини, що допитувала Торію. У руках Фагірри був короткий меч — зброя стражників, і вістря його дивилося Соллю в живіт.

Торія. Він відчув, як слабшає вона від нестерпного жаху, як обвивають її чіпкі руки ката, і в очах його затяглася чорно-червона завіса.

Ривок. Переворот. Тіло його два роки не відало бою, він чекав від нього непокори, але відчув тільки несамовиту радість м’язів, схожу на радість звільненого від ланцюга пса.

Торія б’ється в чужих руках. Хто посмів доторкнутися до неї?!

Він ударив, майже не дивлячись, — стражник зігнувся, меч хотів було випасти з його руки, та Егерт перехопив важку рукоятку. Короткий меч, незнайома зброя, але рука сама собою скинулася, і хлопець із подивом почув дзенькіт металу об метал і побачив іскри, що розлітаються, а просто перед собою — очі Фагірри, люті, божевільні.

Торія металася, вона зовсім поряд, Егерт відчував, як рука, що утримує її, грубо роз’ятрює рани від катувань, а вона майже не зауважує болі, потерпаючи від страху за нього, Егерта…

Мечі схрестилися знову, Фагірра напіввідкрив рот, його зброя зметнулася знову, і тоді, ненавидячи перешкоду, яка відділяла від Торії, Солль кинувся в контратаку.

Здається, він щось кричав. Здається, хтось у сірому плащі насмілився наблизитися ззаду, Торія заціпеніла від жаху, і наступної секунди на поміст важко впав закривавлений предмет, що нагадував руку з затиснутим у ній кинджалом. Іграшкову шибеницю зметено було із суддівського столу, і страчена лялька вперше за багато років вивалилася з петлі. Минуло кілька митей, і меч Фагірри полетів у волаючу юрбу, а сам він похитнувся й упав, і якусь частку секунди Солль дивився зверху вниз у його збілілі очі.

— Егерте!..

Чужі брудні руки безжалісно тягли її геть. Солль обурено заревів, і одразу короткий меч, відвойований у невідомого стражника, був уже в польоті.

Життя міського ката, сіре й нудне життя, обірвалося миттєво. Повівши рукояттю, що стирчала із спини, бідака ліг на поміст біля ніг своєї недавньої жертви; Торія відсахнулася, і Егерт зустрівся з нею очима.

…За що їй це? Кров, жах… За що, бідна дівчинко…

Він знову побіг, і вона кинулася йому назустріч. Уже простягнувши руки, Егерт побачив, що кохана дивиться йому за спину. Солль обернувся, і дуже вчасно, бо Фагірра був уже тут — вискалений, з перекошеним ротом і занесеним стилетом.

…Ні, Торіє. Не бійся. Не бійся ніколи.

Йому вдалося відбити першу атаку. До чого сильний і живучий… цей учитель фехтування.

Удруге стилет мало не подряпав Егертову руку.

…Зброя! Небо, пошли мені шпагу, ну хоч кухонний ніж…

Він спіткнувся й ледве втримався на ногах — стилет не можна підпустити до Торії, вистачить однієї подряпини, однієї подряпини витонченого вістря з темною крапелькою на кінці буде досить…

Під ногами його дзвякнули кліщі. Він відчув у руках їхня вагу, ривком скинув, захищаючись, виставив перед собою. Цієї самої миті Фагірра кинувся у свою найлютішу, найнесамовитішу атаку.

…Егерту не хотілося, щоб Торія це бачила. Відступивши на крок, він ухопив її за плечі й долонею закрив їй очі.

Фагірра ще стояли стояв, кліщі стирчали в нього з грудей, і роззявлений залізний дзьоб щирився на Егерта з німою погрозою. Зі спини — Егерт знав — визирали закривавлені рукоятки. Агонія плащоносця була страшною, і Солль пригорнув Торію до себе, намагаючись не торкатися хворобливих ран.

Обличчя її, наполовину сховане його рукою, здавалося загадковим, наче під маскою, губи здригнулися, ніби збиралися посміхнутися, вії залоскотали йому долоню, і він чомусь згадав дотик бабчиних крил.

Напевно, змінився сам плин часу, рука його непевно піднялася до обличчя, і пальці здивовано обстежили щоку, так і не знайшовши звичного шраму.

У залі діялося щось нечуване. Билися студенти, зриваючи з плащоносців каптури, хтось вигукував прокльони, хтось хапався за зброю. Хмарою з вулиці сунула публіка, змітаючи все на своєму шляху, топтала служителів і з гуркотом трощила залу суду…

Егерт не чув. Ревище юрби спершу віддалилося, а потім зовсім зникло — можливо, Егерт оглох. Зір його дивним чином надломився — кинувши оком на натовп, він побачив лишень високого старого з поцяткованим зморшками обличчям.

Мандрівець повільно повернувся й рушив до виходу, розтинаючи юрбу, як ніж розсікає воду. Обернувся з порога, Егерт дивився йому вслід і бачив, як трішки прикрилися, наче прощаючись, великі прозорі очі.

* * *

…І настала весна.

Піднятися на пагорб вартувало стількох зусиль, бо Торія ослабла і рани її не затяглися. Він ніс її, твердо ступаючи по розмитій глині, й нога його жодного разу не зісковзнула.

На вершині пагорба була могила, накрита, наче долонею, розведеним сталевим крилом. Вони стояли, схиливши голови, а згори змінювали форму хмари, білі на блакитному. Егерту й Торії не потрібно було говорити про людину, що навіки спочила під цим крилом, — вона й так була з ними.

Вони стояли, пригорнувшись один до одного, зовсім як тієї давньої зимової днини, ось тільки їхня здвоєна тінь лежала не на чистому іскристому снігу, а на мокрій, чорній землі, що поросла вже першими травинками. Егерт роздмухував ніздрі, вловлюючи терпкий запах трав, і не міг зрозуміти, чи це запах Торії, чи так пахнуть суцвіття, що випнулися на схилах.

З її стиснутого кулака звисала на ланцюжку осяйна золота пластинка — ніби Торія хотіла показати батькові, що спадщина його цілісінька.

Далеко внизу лежала чорна ріка, а від міських воріт тяглася дорога, безлюдна дорога з самотньою чорною цяткою, що неспішно крокувала до обрію. І не потрібно було говорити про людину, яка йшла геть, — обоє й так його пам’ятали, а тому просто дивилися вдалечінь, куди направлявся Мандрівець.

…Світ помежований обрієм, і всі шляхи прагнуть за виднокрай, розбігаються з-під ніг, наче миші, й годі зрозуміти, ти на початку шляху чи вже повернувся.

Світ оберігає праматір усіх доріг, вона подбає про вірного подорожанина, розділяючи його самотність. Дорожній пил осідає на поли плаща його, а пил сузір’їв — на полог нічного неба, вітер-гультіпака з однаковою ретельністю шарпає хмари на світанку й вивішені на сушку простирадла.

Не біда, якщо душу випалило сонце, страшніше, коли спустошило її пожарище. Не біда, якщо не знаєш, куди бредеш, гірше, коли йти вже нікуди. Хто став на шлях випробувань, не зійде з нього, навіть пройшовши до кінця.

…Бо шлях цей — нескінченний.

КІНЕЦЬ

Content

Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ
ШРАМ

Пролог

Частина перша ЕГЕРТ

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Частина друга ТОРІЯ

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Частина третя ЛУАЯН

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий