Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ

БРАМНИК

Частина перша

ПОЯВА

…Напровесні Ларт вирушав у одну зі своїх мандрівок — як завжди, несподівано і, як завжди, поспіхом.

Цілий день перед від’їздом промайнув, як у лихоманці. Ларт був похмурий, що траплялося з ним часто, й ніби розгублений, чого з ним не траплялося ніколи. Кілька разів поривався мені щось сказати — і роздратовано вмовкав. Я нервувався.

Виїхав він на світанку й залишив мені безліч інструкцій. Я мусив виконати кілька дрібних доручень у селищі, прибрати в домі, скласти дорожню скриньку і ввечері зустрітися з Лартом у порту, щоб на заході сонця підняти вітрила.

Я провів його поглядом і зітхнув з полегкістю.

Впоратися зі справами в селищі було нескладно — там мене вважали «учнем чарівника», а таке ставлення значно спрощує життя. Не варто ж пояснювати всім і кожному, що ніколи я не був Лартовим учнем. Слугою — так, покоївкою, лакеєм і старшим куди пошлють у одній особі — ким завгодно, тільки не учнем. Проте в селищі мене зустрічали як вельможу, а корчмар наливав мені в борг.

Коли я повернувся в дім на пагорбі та трішки помізкував, дійшов висновку: якщо моторно обернуся, може, встигну дорогою до порту попрощатися з Данною. Ця думка додала мені жвавості, й невдовзі Лартові покої вже сяяли чистотою, а скринька, що її слід було витягти в передпокій, мало не обірвала мені руки.

І тут я згадав про останнє з доручень господаря.

Ларт уже був поставив ногу в стремено, коли раптом болісно поморщився й ніби завагався (нечувана річ!), а потім витяг із кишені вчетверо складений папірець.

— Так… — буркнув він роздратовано. — Коли промінь досягне колодязя, прочитай це вголос і виразно там же, в передпокої. Бажано нічого не переплутати, не спізнитися на пристань і якомога менше базікати. Це все.

У такому дорученні не було нічого надприродного — подібне й раніше доводилося робити. Звичайно, мені лестила думка, що я поводжуся, як справжній маг, але, відверто кажучи, не гірше б упорався з таким і папуга, якби вмів читати…

У передпокої панував півморок, тому що відвідувачів чарівника з першої миті мусив проймати побожний острах.

Я й сам перейнявся ним, коли вперше переступив поріг Лартового дому. А почалося з того, що поличка для взуття вкусила мене за ногу… Таке не швидко забувається.

Я поставив скриньку біля дверей.

У стелі був круглий отвір, крізь який сонячного дня пробивався промінь — вузький і гострий, як шпиця для плетіння. За день він проходив шлях від оленячих рогів над вхідними дверима до гобелена на стіні навпроти.

Під гобеленом, на якому сурмили мисливці з соколами на рукавицях, виступав просто зі стіни вкрай неприємний колодязь, від якого тягло цвіллю. Промінь мав звичку зазирати в нього після полудня. Цю годину й мав на увазі Ларт, коли давав мені доручення.

Я впорався зі скринькою, влаштувався в кріслі ліворуч від дверей і почав чекати, поки магічний, але надто повільний промінь сповзе з килима й зійде вгору вогким камінням колодязя.

Час ішов, я спочивав від вранішньої РОБОТИ, радів майбутній подорожі та розглядав давно й до дрібниць знайомий передпокій доволі похмурого будинку Ларта.

Просто переді мною розташовувалася так звана кошлата пляма — у цьому місці постійно відростала вовна на ворсистому килимі, і одним із моїх обов’язків було регулярно її підстригати, порівнюючи з іншою килимовою поверхнею. Обстрижену вовну я збирав у полотняну торбинку, сподіваючись сплести собі згодом шалик.

А праворуч від мене, по інший бік дверей, висіло дзеркало, яке я завжди обходив стороною і навіть, стираючи з нього пилюку, відвертався. Лартові те люстро служило, мов собака, угідливо показувало його відображення з усіх боків і, по-моєму, допомагало зав’язувати шийну хустку. Мою особу воно не відбивало ніколи, лишень старалося налякати моторошними, жахливо правдоподібними й часто бридкими зображеннями. Зараз воно чорніло, як поверхня застиглого озера в темній хащі.

Масивна шафа для хазяйського одягу ніколи не відчинялася, але я щосуботи перетрушував її вміст. Особливо багато клопоту завдавали крицеві лати — адже їх доводилося полірувати сукниною.

А похмуре чудовисько в кутку Ларт називав вішаком. Важко сказати, на що він більше скидався — на хворе дерево, чи на кістяк потворної тварини. Три роки тому Лартові подарував це страховище хтось із дружків-чаклунів, я тоді ще подумав: хазяїн подякує та й прибере те лихо в прикомірок. Та де там — він виставив подаруночок на чільному місці й звелів мені вішати на нього плащі відвідувачів. І якось непомітно вийшло, що в домі, де повно всіляких чудасій і дивовиж, цей вішак виявився мало не найбільшим дивом — Ларт очевидячки вирізняв його з-поміж інших предметів. То, проходячи повз вішак, повернеться до нього обличчям, то якось неприємно всміхнеться, а одного разу навіть добряче всипав мені за те, що я, мовляв, надто багато навішав на те диво. Втім, Ларт це Ларт — що саме спаде йому в голову наступної миті, неможливо передбачити.

Зараз на цій покрученій рогатині висіла тільки моя куртка, лазурова з золотом, куплена восени на місцевому ярмарку. Ларт, здається, щось пробурчав тоді про мій смак, але Данні куртка, без сумніву, сподобалася.

І думки мої мимоволі перекинулися до Данни — вона ж бо найкраща дівчина в селищі, а я чужинець, не надто гарний і не найдужчий, однак вона обрала мене, бо я — «учень чарівника», а значить — якийсь особливий. Так я нишком радів собі, поки не побачив, як промінь спокійнісінько вибирається з колодязя.

Я спітнів, поки розшукав по кишенях зім’ятий папірець, складений учетверо.

Ларт писав, звичайно, не чаклунськими рунами, а великими друкованими літерами, як у букварі — щоб і заєць міг розібрати. І все одно я добряче наламав собі язика, поки дочитав до половини, а коли дочитав, то й взагалі пожалкував, що взявся. Повітря раптом наповнилося напругою, аж до дзвону, й затремтіло, як над багаттям; я, сам себе не чуючи, панічно викрикував ті напівпристойні звукосполучення. Закінчувалися вони вигуком-наказом, який Ларт навіть відзначив знаком оклику, в мене це вийшло, як лемент причавленої кішки. І щойно цей зойк стих…

Вже давно щось, помічене кутиком ока, заважало мені. Зараз я рвучко повернув голову й побачив, що вішак вигинається від вершечка до підставки, труситься наче у конвульсіях. Я не перший рік служу в Ларта і чого тільки не бачив, але це, повірте, було дуже страшно. І перш ніж я зміг виштовхнути застряглий у горлі крик, на місці вішака важко впав на підлогу чоловік.

Я не відразу второпав, що то людина. Він лежав на волохатому килимі безформною купою, а я стояв у протилежному кутку й не зважувався поворухнутись. Оце так-так, адже вішак цей три роки стирчав у передпокої…

Чоловік поворухнувся, судомно смикнувсь і підвів на мене божевільні очі. Я позадкував; він підхопився і перевів погляд на свої руки. У правій була затиснута моя лазурова з золотом куртка. Нещасний замукав і з відразою спробував її відкинути, але пальці, очевидно, не слухалися. Тоді він лівою рукою розтис пальці правої і пожбурив мою куртку в кут, ніби щось жахливо бридке — аж дрібнички з кишень розскочилися по кімнаті. Далі втупився в мене поглядом без жодного натяку на думку, знову глянув на свої руки й почав раптом обмацувати себе з голови до ніг, схлипуючи дедалі голосніше, поки не зареготав (чи заплакав) і не сповз по стіні назад на килим.

Я й раніше знав, що маги займаються подібними речами, але ніколи не припускав, що Ларт, мій хазяїн, здатен на щось подібне.

А людина сміялася, тепер уже справді сміялася, і качалась по підлозі. Я вже подумав, що то якийсь божевільний, коли він раптом завмер і затис рукою собі рота. Потім прохрипів, не глянувши в мій бік:

— Дай води.

На кухні я згадав: вішак цей підніс господареві його вічний суперник Бальтазарр Ест на знак чергового примирення.

Коли я повернувся в передпокій, той чоловік уже більш-менш себе опанував. Обличчя, щоправда, залишалося безживно-сірим, але з очей зник панічний вираз; він прихилився спиною до стіни й масажував чоло та щоки, повертаючи їм людський колір.

Я простяг воду, він випив до дна, цокаючи зубами об скло. Поставив спорожнілу склянку, віддихався і глянув мені просто у вічі:

— Виходить, такий був його наказ?

Я не з’ясовував, чий це — «його», лише ствердно кивнув.

— Що далі?

Язик його кепсько слухався, але він просто-таки свердлив мене очима.

— Дамире…

Он як, він знав мене!

— Дамире, що він ще наказував?

Я болісно ковтнув і знизав плечима.

— Я так зрозумів, — хрипкувато провадив він, — що можу… забиратися звідси?

Я безтямно всміхався.

Він підвівся, притримуючись за стіну. Рушив до дверей. Обернувся:

— Гаразд. Гаразд. А тепер… Переказуй моє вітання йому. Просто привітай від Маррана.

Я стояв на порозі й дивився, як він іде, ледве переступаючи негнучкими ногами.

* * *

… Це було безглуздя — передавати йому вітання. Пусті й дурнуваті гордощі.

Дивний і недоладний чоловік простував шляхом. Колись його звали Руалом Ільмарраненом на прізвисько Марран.

Ноги на бажали коритися, бо за два роки їм не довелося зробити й кроку. Руки неприродно вигиналися, гарячково хапаючи повітря, ловили неіснуючі коміри плащів і курток. Похмуре весняне небо було надто світле для звиклих до півмороку очей.

Дорогою до селища крокував ожилий вішак пана Легіара.

Марран силкувався й не міг надовго втримати жодної, навіть дріб’язкової думки. Ось дорога, думав він, опустивши голову і вдивляючись у розкислу глину. Це вода. Це пісок. Це небо, — тут він похитнувся, незграбно намагаючись зберегти рівновагу, але не втримався і впав, як падає дерев’яний ціпок. Просто перед очима в нього опинився ріденький кущик першої весняної травички. Це трава, подумав він байдуже.

Звідкілясь із глибин отупілої пам’яті з’явилася соковито-зелена лука, над якою заклопотано перепурхували кольорові метелики, й бронзова ящірка на гарячому плескатому камені.

Марран із зусиллям перекинувся на спину, відштовхнувся від землі, яка притягала до себе, руками зігнув зсудомлену ногу — похитуючись, звівся на рівні.

Спогад допоміг йому, дав змогу трохи призупинити потік хаотичних думок, які безладним потоком плинули в мозку. Вчепився за один, найяскравіший образ: ящірка, ящірка…

Дівчинка-підліток, яка найбільше пишалася вмінням перекидатись на ящірку. І хлопчисько, що глузував із неї.

«А на саламандру вмієш? А на змію? А на дракона? Ну, подивися на мене! Адже це так просто!»

Хлопчиськові нічого не варто було стрибати коником, густи хрущем а вона вміла тоді перетворюватися на ящірку, та й годі. Хлопчисько насолоджувався своєю перевагою, ляскав строкатими сорочиними крильми просто над її головою — так що їй важко було стримувати злі сльози.

«Ну годі, Марране! Забирайся, можеш більше не приходити!»

Марран здригнувся.

Він стояв на пагорбі, під його ногами гойдалася розкисла дорога, а просто перед ним у долині лежало селище. Звивалися над дахами теплі димки…

Він не приймав рішення — йти було просто більше нікуди.

Неслухняні ноги знали дорогу, але йшли повільно, так повільно, що він дістався до селища пізно ввечері. Хвіртка виявилась незамкненою. Дім засинав — слабко світилося останнє безсонне вікно.

Марран став біля дверей, не зважуючись постукати. В затуманеній свідомості потроху розвиднялося — й по мірі цього йому дедалі сильніше хотілося піти геть.

Але тут несподівано прокинувся дім.

Щось стурбовано спитав жіночий голос, загупотіли кроки по сходах, засвітилися вікна… Жіночий голос повторив своє запитання нервово, майже злякано.

Двері розчинилися. На Маррана лягла смуга теплого світла, що пахло затишком. Він закліпав напівосліплими очима.

Та, що стояла в отворі дверей, похитнулася і ледве втримала ліхтар.

…На обідньому столі горіли дві свічки. Топилася грубка, щілини навколо чавунних дверцят світилися червоним.

Він сидів, опустивши голову на руки. У напівмаренні йому бачилася ящірка на гарячому камені.

— …чуєш мене?

Руал змусив себе підвести голову. Жінка стояла перед ним з келихом темної рідини в тремтячих руках:

— Випий…

Він почав пити знехотя, через силу, але кожен ковток повертав йому владу над думками й здатність виливати їх у слова.

— Два роки… Два роки, Ящірко…

Жінка закинула голову, закусила губу:

— Я раптом відчула твою присутність. Я зрозуміла, що ти прийшов…

— Пробач.

Вона здавлено засміялася:

— А я завжди відчувала, що ти йдеш… У мене голова починала боліти, і я думала — знову негідний Марран…

Він спробував посміхнутися:

— Так?

Вона розгойдувалася на ослоні, дивлячись на нього дивним, чи то глузливим, чи розгубленим поглядом:

— А пам’ятаєш, як ти мені хвоста відірвав?! І потім носив на шиї, на ланцюжку…

— А потім загубив…

— А я собі нового хвоста відростила…

— А пам’ятаєш, як ти мене дражнила? Марран — бридкий тарган…

— І ще Марран — хвалькуватий барабан…

— І облізлий кабан…

Вона зайшлася сміхом:

— Не було кабана, це ти щойно вигадав…

І продовжила відразу, без переходу:

— А ти живий, Марране… Ти все-таки живий…

Її сміх обірвався.

— Я винен перед тобою, Ящірко, — протяжно зітхнув гість. — Не слід було приходити.

У сусідній кімнаті завовтузилася, заплакала дитина. Жінка на ймення Ящірка здригнулася, рішучим хлоп’ячим рухом стерла сльози й вийшла, причинила за собою двері. Марранові здалося, що вогонь у печі почорнів.

Жінка повернулася, кинула на співрозмовника швидкий запитливий погляд — той відповів якоюсь подобою посмішки:

— Хлопчик чи дівчинка?

— Хлопчик, — відгукнулася вона сухо.

Він спробував знову згадати соковито-зелену луку — і не зміг. Барви його марень одразу вицвіли, зблякли.

Пауза затяглася. Ящірка, заламуючи пальці, сіла за стіл навпроти Маррана.

— Мій чоловік — чудова людина, Руале, — нарешті сказала вона й чи то стримала зітхання, чи схлипнула.

Чорний вогонь у печі жадібно пожирав сивуваті поліна.

— Він не маг, і я тепер теж не хочу мати нічого спільного з магією, — провадила вона з несподіваною погордою. — Надто дорого обходиться ворожнеча панів чаклунів, а дружба — ще дорожче… Це все, що ти хотів би знати?

Марран не відповів.

Він зробив над собою зусилля, підвівся, взяв зі столу свічку, озирнувся на овальне металеве дзеркало на стіні. Підніс свічку до обличчя… Рука здригнулася.

— Марран — хвалькуватий барабан… Схоже?

Вона, приголомшена, не відгукнулася. Тоді він тужливо попрохав:

— Здогадайся, Ящірко… Здогадайся, що зі мною…

— Ларт і Ест об’єдналися проти тебе, взяли в кліщі…

— Так… Але це не все.

— Вони здолали тебе… Ти став річчю, меблями…

— Так. Але й це ще не все.

— Тобі кепсько…

Він люто обернувся:

— Кепсько?! Я…

І затнувся. Видихнув крізь стиснуті зуби й мовив спокійно:

— Я просто більше не маг, Ящірко.

Ящірка стояла в півмороку, де не можна було розгледіти її обличчя.

— Як ти сказав?

— Як ти чула.

Вона повільно опустилася на ослін.

— Це ти… Ти… Як же? Хто ж ти тепер?

Руал злісно вимовив:

— Колишній чарівник. Відставний кавалер. Непотрібна річ, яку потручали-посмикали та й викинули геть. Викинули й забули, і з тих пір чудово обходяться без неї!

Жінка не втрималася і схлипнула — голосно й жалібно.

Марран криво посміхнувся:

— Не впадай у відчай… Ось чудова нагода запропонувати мені своє заступництво.

Вона вражено дивилася на нього. Хотіла щось сказати — й не зважилася. Знітилася, мимохіть заходилася водити пальцем по краєчку блюдця. Потім знову набрала в груди повітря — й зітхнула, але слова так і не зронила. Заколивалося полум’я свічки.

Руал знехотя відірвав погляд від скатертини:

— Гаразд, кажи…

Вона покусала губи й вимовила, дивлячись убік:

— Можеш лаяти мене, говорити, що хочеш… Ти завжди любив мене ображати… Але поясни! Поясни, що сталося між вами… Це якесь запаморочення… Ти був…

— Улюбленцем долі.

Жінка швидко глянула на співрозмовника — той страшно вищирявся.

— Ну, посмійся… Якраз тільки й сміятися… Світле Небо, та Легіар пробачав тобі те, чого нікому на світі не пробачив би! Пан Бальтазарр Ест, це похмуре чудовисько — і грав з тобою на рівних! І як вийшло…

Вона затнулася. Він зосереджено вдивлявся у її обличчя:

— Ну, продовжуй.

— Я хочу запитати, Руале, за що тебе… Тільки не бреши.

Він кволо посміхнувся:

— А ти як гадаєш?

Вона забарилася з відповіддю. Відвела погляд:

— Я гадаю… Що ти сам догрався. Крутив, вертів, викаблучувався… Є речі, за які…

Обличчя його раптом застигло — і вона злякалася. Пробурмотіла, ніби виправдовуючись:

— Але ж була причина…

Радісно заволав перший ранковий півень. Цей крик не приніс Руалові полегшення, однак підказав вихід:

— Зараз розвидниться — і я піду.

— Куди?

— У далеку путь. Не бійся, я не збирався зловживати гостинністю… твоєї родини.

Вона спалахнула:

— Ну й не треба було приходити!

— Ну й дарма прийшов…

— Ну й дарма!

Він ступив до дверей — і наткнувся в півмороку на важкий рогатий вішак.

Його відкинуло, наче ударом гігантського кулака. Задихаючись, він упав на підлогу, затулив обличчя руками, забився в корчах…

Вона поспіхом наповнила склянку темною рідиною, забурмотіла заклинання, заплела складне невидиме мереживо…

Марран не відразу прийшов до тями. Він довго дивився у відчинені дверцята грубки, подумки проказуючи: це вогонь. Це вогонь.

— Руале, отямся… ТЕ минулося… Тепер ти знову живий і житимеш…

Щось неприємно хрумкало. Марран розчавив у руці склянку з рештками напою і тепер байдуже спостерігав, як білу серветку плямують чорні краплі крові.

— Пан Легіар так мене зневажає, що не зволив навіть особисто зняти закляття… Послав хлопчиська…

Вона стомлено зітхнула, і, приймаючи з його рук скалки, обережно провела пальцем по лінії порізу.

— Послухай мене, Руале. Ти ніколи мене не слухав — послухай хоч раз. Нічого не повернеш і нічого не виправиш. Забудь про НИХ і живи…

І вона поставила на стіл зовсім цілу склянку.

Марран розглядав руку — глибокий поріз на ній швидко затягувався.

Зарипіло ліжечко в сусідній кімнаті. Жінка насторожилася, та дитя пововтузилось і затихло. Вона запитливо глянула на Маррана — і їхні очі зустрілися.

— Нічого не виправиш… — нарешті спромігся він на слово. — Твоя правда… Ящірка відрощує загублений хвіст багато разів, до нескінченності. Але не всім так щастить…

— Руале, — мовила вона рішуче. — Будь що буде! Я допоможу тобі.

Він знову ощерив зуби в негарній усмішці:

— Дякую. Я знав, що неодмінно матиму нового заступника… замість старих!

Вона підвелася:

— Ти не смієш так зі мною розмовляти!

— А ти перетвори мене на що-небудь, — порадив він без посмішки. — Побачиш, як це просто тепер, — і теж підвівся.

Вони стояли одне проти одного, і їй доводилося високо тримати голову, щоб глянути йому в вічі.

І тоді він обійняв її.

Розгублена, вона забилася, як спіймана птаха. Він відірвав її ноги від землі й підняв так, що їхні обличчя опинилися на одному рівні. Вона ослабла.

— Прощавай, — сказав Руал Ільмарранен на прізвисько Марран. — Прощавай, Ящірко. Я не прийму твого заступництва, як ти колись не прийняла мого.

І він обережно поставив її на підлогу.

Вони знову дивилися одне одному в вічі, й вона тримала голову вище, ніж треба було — щоб сльози вкотилися назад. Він знову посміхнувся з зусиллям — тоді вона стала навшпиньки й швидко поцілувала його в запечені вуста, щоб наступної миті рвучко відштовхнути.

За вікном розвиднялося — жінка на ймення Ящірка відійшла до вікна, відвернулася від Маррана.

— Годі, — мовила вона глухо. — Тепер іди.

Догорали свічки. На столі залишилася біла серветка, заплямована краплями крові.

* * *

… Коли я дістався до пристані, сонце вже безтурботно сідало у золотаву гірку хмарин. Ларта видно було здалека — вдягненого в усе чорне, як і личить мандрівному магові. Він походжав туди-сюди по пірсу. Вітер мальовничо розвівав його довгий плащ.

Я смиренно поставив дорожню скриньку біля високих ботфортів.

— Ну? — запитав він нудним голосом.

Я відзвітував, однак останній епізод пропустив.

— Це все? — допитувався Ларт, спостерігаючи за шлюпкою, що наближалася.

Я набрався сміливості.

— Вам переказували вітання, господарю. Від якогось Маррана.

Шлюпка незграбно привалилася до пірсу. Ларт покусав губу й нічого не відповів. Тоді я знахабнів.

— І дуже прошу, якщо можна, в майбутньому не змушувати мене складати подібні іспити.

Він не відповів ані словом, круто повернувся й пішов геть, назустріч матросам зі шлюпки, що, вклоняючись та присідаючи, запрошували нас зайняти місця на зафрахтованому суденці.

У каюті на двох, найрозкішнішій на цій посудині, але все одно на диво тісній та темній, я розбирав поклажу, дослухаючись до розмови Ларта з капітаном, яка долітала з палуби крізь відчинене віконце. Вони уточнювали курс: хазяїна, як завжди, вабили рифи та мілини, шкіпер несміливо заперечував. Нарешті дзвякнули монети, й розмова припинилася. Зарипіли сходинки, огидно заскавучали двері, каюта наповнилася спершу каламутним вечірнім світлом, а далі й Лартом, який за все чіплявся кінчиком шпаги і півголосом лаявся. Я допоміг йому скинути плащ. З палуби долинали поквапливі команди, гуркіт якірного ланцюга та метушня відплиття.

Ларт повалився на постіль, не скидаючи чобіт. Я почав запалювати свічку, цієї миті суденце хитнулося і я мало не впав на хазяїна. Відповіддю було презирливе мукання. Я вибачився.

Кораблик ліг на курс, вітрила наповнив незмінно попутний з милості Ларта, але від цього не менш холодний вітер. Поки я ходив запитувати про вечерю, той вітер пробрав мене до кісток. Коли я повернувся, то застав господаря в тій самій позі й у тому самому настрої.

— Нас нагодують, — повідомив я, всідаючись. Ларт відгукнувся невиразно.

Я простежив за його нерухомим поглядом і насилу розгледів на темній стелі товстого павука в павутинні. Я не думав, що на кораблі можуть бути павуки, але діловито поцікавився:

— Прибрати?

Ларт не відповів.

Якийсь час ми слухали завивання вітру і плюскіт води за бортом.

— Виходить, він переказував мені вітання? — Ларт раптом заговорив зі мною, вперше за цей вечір.

— Палке вітання, — відповів я обережно.

— А потім?

— Потім пішов.

— Далеко?

— Я не стежив за ним, господарю.

— І пригода тобі не сподобалася?

— Аж ніяк.

— Мені теж, — буркнув він і повернувся обличчям до стіни.

Але цього разу мовчанка тривала недовго.

— Зрадництво, — сказав Ларт у стіну. — Зрадництво не пробачається, Дамире.

Мені раптом стало спекотно — здалося, що він натякає на мене. Я з жахом почав подумки перебирати свої вчинки, намагаючись вгадати, котрий із них міг розгнівати Ларта, але тут він продовжив свою думку і я заспокоївся:

— Руал Ільмарранен, — пробурмотів він, звертаючись до павука. — Подвійне зрадництво.

Я тихенько зітхнув з полегшенням і відразу насторожився, здогадавшись, про кого йдеться.

— Так, — сказав Ларт, ніби відповідаючи на мої думки. — Марран.

І тут мені сяйнуло: та ж я знав його! Я робив перші кроки на службі в Ларта, а цей нахабний і самовпевнений суб’єкт був, як я пригадую, улюбленцем.

— Марран, — тим само понурим голосом провадив Ларт. — Маг милістю небес. Згодом він переріс би й Еста, можливо, й мене… І не встиг. Поквапився зрадити нас обох. Покарання справедливе.

Він ще хотів щось додати, але тут ззовні почувся здивований галас. Я поспішив піднятися на палубу.

Був темний, беззоряний вечір, ми мчали під усіма вітрилами, а над нами, ледве не зачіпляючи снасті, кружляв білий птах. Він хрипко кричав у каламутному ліхтарному світлі, а коли опинявся в темряві, сам випромінював слабке світіння. Матроси з’юрмилися на палубі й задерли голови.

Я швидко спустився в каюту:

— Господарю, до вас прийшли.

Щойно Лартова голова з’явилася в отворі дверей, птах каменем кинувся вниз і намертво вчепився чаклунові в плече. Ларт поморщився, а птах схилився до його вуха і з величезною швидкістю процвіркотів якесь повідомлення. Вислухавши кілька слів у відповідь, він заляскав крильми, зірвався з Лартового плеча, помітив палубу світлою плямою і канув у пітьму. Всі свідки події голосно перевели подих, а мій хазяїн мовчки повернувся в каюту.

… До пізньої ночі я сидів у кубрику, їв досхочу, пив і ділився подробицями з життя магів. Слухачі дивилися на мене з жахом і захватом.

Похитуючись і потираючи живіт, я ледве добрів до каюти.

Лартова вечеря, залишена мною на столі, стояла неторкнута й давно охолола. Свічка майже догоріла.

Мій хазяїн сидів на ліжку, підібгавши ноги. Поруч ефесом на подушці спочивала шпага.

Я залишився стояти біля дверей, переступаючи з ноги на ногу.

— Є новини, — похмуро сповістив Ларт. — Ми змінюємо курс і завтра висадимося на берег.

* * *

…Це був перший ранок за останні три роки.

Марран чвалав шляхом; ноги, особливо ліва, слухалися кепсько. Двічі він упав — один раз дуже сильно, послизнувшись на по-зрадницьки підмерзлій за ніч калюжці, й обдер собі долоні та щоку. Єдина людина зустрілася Марранові дорогою — підпасок із чередою овець; хлопчисько, очевидно, хотів щось запитати в змученого мандрівника, але злякався і промовчав.

Першою радістю Руала на цьому шляху було сонце, що пробилося нарешті крізь ранковий туман.

Руал сподівався зігрітися з його появою — і не зігрівся. Чекав, коли відступить нудотна кволість — але вона не минала, навпаки, налягала дедалі сильніше по мірі посилення втоми. А стомлювався він швидко.

Попереду заманячів місток, вигнутий, як дужка цебра, й такий само тонкий. Ільмарранен вирішив перепочити: прихилився до зручного широкого поруччя. Останні кроки виявилися кошмаром.

Другою радістю Руала була хвилина, коли він зіперся на поруччя і побачив унизу своє невиразне відображення в темній, бистрій воді.

Якийсь час він байдуже дивився під міст, потім водяна гладінь здибилася в нього перед очима — нестерпно закрутилась голова.

…Колись ріка була теплою, кришталево чистою, і в найтемнішу ніч він розрізняв срібну форель, що пропливала в потоці.

Він і сам був фореллю — великою, граціозною рибиною, і йому нічого не варто було наздогнати ту, що пливла попереду.

Вона рвалася вперед, поверталася, ставала впоперек ріки, косувала на нього круглим і ніжним оком. Він пролітав повз неї, на мить відчуваючи дотик світлої, теплої зсередини луски, і в захваті вистрибував із води, щоб миттєво побачити зірки та здійняти цілий сніп бризок, що виблискували в місячному сяйві.

Потім вони ходили колами, і кола дедалі звужувалися, плавці ставали руками, й не луски вони торкалися, а вологої засмаглої шкіри, поки цілий світ не здригався в обіймах щасливого Маррана…

А потім вони з Ящіркою вибиралися на берег, вражені, притихлі, й перлові краплі скочувались по оголених плечах і стегнах…

…Порив крижаного вітру затяг воду брижами.

На схилі болісного, нескінченного дня Руал побачив млин.

Він стояв, як і раніше, осторонь від дороги, за вигином ріки.

Але вода не шуміла, обвалилося колесо. Млин був давно й безнадійно занедбаний.

Руал підійшов ближче. Із розбитого вікна випурхнув горобець.

Ільмарранен провів його поглядом.

…Мірошник Хант тримав хлопчиків-підмайстрів у чорному тілі — вони тяжко відпрацьовували на млині кожен урок магії.

Хант був середньої руки чаклуном, але неабияким бабієм — околишні дівчата й молодиці ходили до нього ворожити, причаровувати наречених і зводити зі світу суперниць. Не задарма, звичайно.

У мірошника були вологі очі кольору річкової води — пильні та глузливі, прозорі й непрониклі водночас. Про нього ходили недобрі чутки. Спростувати чи підтвердити їх могли тільки утопленики, чиї тіла час від часу потрапляли в рибальські неводи вниз по річці. Втім, люди іноді самі тонуть, і якщо навіть серед них трапиться підмайстер із млина чи колишня Хантова подружка — це ще не привід для страшних підозр.

Хант доводився васалом Бальтазарру Есту й платив йому данину. Підмайстри шепотілися про те, яких неймовірних форм набувала ця данина.

Звичайно, мірошник Хант мав становище значно нижче за блискучого пана Руала, й невідомо, яка примха дивакуватого Ільмарранена зблизила їх. У всякому разі, між мірошником і Руалом встановилися жваві, майже приятельські стосунки.

До приїзду Маррана накривався стіл — Хантова служниця, боязка худа дівчина, збивалася з ніг. Вона болісно соромилася, прислуговуючи панові Ільмарранену, червоніла й била посуд. Марран іноді поблажливо пощипував її за єдине, що в неї стирчало, — за ніс.

Підмайстри шикувалися вздовж стіни, витріщаючись на заїжджу знаменитість і перешіптуючись. Молодший до смерті боявся тарганів — і пан Руал охоче потішав публіку, перетворюючи його товаришів на зграю величезних чорних комах. Здіймалася метушня, маленький підмайстер верещав, видирався на стілець, а мірошник Хант загадково посміхався, пускаючи кільця диму зі своєї люльки. Спостерігаючи цю сцену, пан Руал від душі веселився.

Однак дивна дружба мірошника й Маррана майже зайшла в глухий кут до моменту, коли на Ханта, його млин і данину, що сплачувалася ним, побажав заявити претензії пан Ларт Легіар, який постійно розширював територію свого впливу і вже цілком підкорив собі лівий берег.

Великі маги перегризлися, неначе пси.

Мірошник охав і скаржився Марранові на утиски й претензії з двох боків. Пан Руал, який дивом примудрявся підтримувати дружбу з обома суперниками, підбадьорливо ляскав Ханта по плечі та зверхньо посміхався.

І ось місячної весняної ночі в стільницю дубового обіднього столу було загнано довгий мисливський ніж — так робиться, коли двоє хочуть побитися об заклад.

Підмайстри, підняті з ліжок, служниця в халаті й розпалений небувалою суперечкою мірошник юрмилися по один бік столу, а по інший височів Ільмарранен:

— Двадцять золотих, мірошнику! Я ставлю двадцять золотих, що скажеш?

Хант гриз нігті, не перестаючи загадково посміхатися:

— Я б підняв ставки, пане Руале… Та надто вже сумнівна ця справа… Кожного з них важко одурити, а вже обох…

Не даремно, ох не даремно набивав ціну Хант! Суперечка обіцяла потіху, але й ризик був чималий, тому що пан Руал брався ні більш ні менш як пошити в дурні й Легіара, й Еста. Не жарти — з’явитися до Еста в Лартовій подобі й так поплутати всі карти, щоб маги відмовилися від млина з доброї волі… Втім, відомо ж бо, що пан Руал — майстер містифікацій та жартів…

— Побачимо! П’ятдесят, щоб не окупувати, — звичайно, він був упевнений в успіху.

Мірошник покінчив з нігтями та взявся за пальці:

— Ризикуєте, пане Руале… Але вже хай так…

— То що — згода? — підвівся Ільмарранен.

Мірошник простяг суху короткопалу руку, й над увіткнутим у стільницю ножем вони побилися об заклад… Старший підмайстер мляво й нерішуче розбив їм руки. Голосно гикнула сонна служниця — а пан Руал розреготався, перекинувся на яскравого птаха з розкошланим пір’ям і вилетів у відчинене вікно…

…На зацвілому обідньому столі дотепер темнів глибокий слід ножа. Вікна розбилися, напівпрочинені двері вросли в землю. Посеред подвір’я догнивала купа порожніх мішків.

Ільмарранен повернувся й покрокував геть.

…Сумна жінка на ймення Ящірка схилялася над столом, вдивляючись у темні плями на білій серветці. Вовтузився в колисці маленький хлопчик — агукав, посміхався, намагався спіймати кольорові кульки, що кружляли над ним просто в повітрі… У вікно, фіранки на якому були відсунуті лише наполовину, било радісне весняне сонце, у яскравому потоці променів чарівні кулі погойдувалися, переливалися веселковими барвами, то спритно ухиляючись від малих рученят, то пристаючи до їхніх долоньок. Маля сміялося.

Його мати ніжно розгладжувала складки білої тканини, намагаючись не торкатися до кривавих плям. Незабаром під її поглядом вони повільно повернули собі червоний колір і рівно засвітилися зсередини.

* * *

Ми йшли, по кісточки грузнучи у вогкому піску. Мис залишився позаду, й суденце зникло. Разом із ним зникли й сніданки, обіди, вечері, дах над головою і важка дорожня скринька.

Ми легко крокували без поклажі — мовчазний Ларт попереду, вслід за ним я. На кожен його крок припадало півтора моїх.

Ліворуч тяглася смуга прибою, праворуч — нескінченна кам’яна гряда. Сюди можна було тільки приплисти або прилетіти.

У мене промокли черевики. Я наздогнав Ларта і почвалав поруч, віддано зазираючи в неприємно жовчне обличчя.

— Господарю, час обіду наближається. Я б то й зносив усі злигодні шляху, але ж ви неодмінно мусите регулярно харчуватися.

— За що я його тримаю? — тужно спитав себе Ларт.

Я трохи відстав.

Ще за годину я остаточно втямив, що шлях наш ніколи не скінчиться. Ми вічно йтимемо вздовж смуги прибою, і вогка стіна праворуч ніколи й нізащо не відступить. Я встиг тричі впасти у відчай і тричі впокоритися, поки Ларт раптом не став, ніби вкопаний. Я ледь не налетів на нього ззаду.

Ларт став обличчям до стрімкої скелі, погладив її долонею і щось промовив. «Ум-м!» — відповіла скеля, і в ній відкрилася чорна вертикальна тріщина.

Я відскочив так, що опинився по коліна в морі.

Ларт озирнувся й поманив мене пальцем.

— Я зачекаю тут, — сказав я бадьоро. — Мені ніяково нав’язуватися… — тут здоровенна хвиля пхнула мене ззаду. Втрачаючи рівновагу, я пробіг кілька кроків і, мокрий як миша, повалився до Лартових ботфортів. Він узяв мене за комір і ввіпхнув у щілину.

Всередині було зовсім темно й несподівано просторо. У повному мороці Ларт рушив уперед, а я вчепився в нього обома руками, як у свій найкоштовніший скарб. Щілина за нами з гуркотом зімкнулася.

Ларт, звичайно, бачив у темряві і впевнено тяг мене до мети, яка йому була добре відома. Незабаром у мороці підземелля пролунало дивно недоречне тут рипіння дверей, які відчиняються — й відразу стало світліше.

Ми стояли посеред просторого передпокою, що чимось нагадував Лартів, причому я вже встиг добряче натоптати.

— Орвіне! — гукнув мій господар. — Орвіне!

Відповіді не було. Я щулився — мокрий одяг прилипав до тіла.

Ми так і не дочекалися запрошення і (Ларт попереду, я віддаля) довгим коридором пройшли в кімнату, що слугувала, очевидно, вітальнею. Посеред цього величезного напівпорожнього приміщення стояло щось, накрите щільною чорною тканиною. Я вирішив, що це картина.

— Так, — сказав мій хазяїн, потер пальцем ніс, покусав губу, потім красивим довгим рухом вихопив шпагу. Я охнув; Ларт ступнув уперед і кінчиком шпаги зірвав тканину з дивного предмета.

Це було дзеркало. У ньому відбивалися кімната, Ларт, частина мене і якийсь темноволосий чоловік, у якому я впізнав господаревого знайомого на ім’я Орвін, або ще Орвін-Провидець.

Я відступив.

— Вітаю тебе, Легіаре, — сказав Орвін із дзеркала. — Пробач, що не дочекався. Але зараз дорога кожна хвилина. Я мушу відшукати розгадку.

Він простяг там, у дзеркалі, руку — з руки звисав золотий ланцюжок, на якому похитувалася теж золота пластинка, гладка, завбільшки як велика монета, зі складним, вигадливим отвором посередині.

— Це Амулет Віщуна, — провадило відображення, — мій амулет, Легіаре. Вчора його торкнулася іржа. Я не хотів вірити. Сьогодні іржава пляма почала рости так швидко, як говорить Заповіт Першого Віщуна, що попереджає про появу Третьої Сили. Тієї самої, у яку ти ніколи не вірив. Моїм обов’язком було попередити тебе, Ларте, — і я попередив. Тепер прощавай — я мушу з’ясувати, що й звідкіля нам загрожує. Щасти тобі — удача нам знадобиться. Прощавай.

Відображення здригнулось і розтеклося, стануло. У дзеркалі була тільки кімната і Ларт — я розсудливо відійшов.

Мій хазяїн наблизився до дзеркала, уважно на себе подивився, витяг із кишені гребінець і ретельно зачесався.

— Ах ти… — пробурмотів він у замішанні. — Присягаюся канаркою… Дурня, не вірю…

Кістяний гребінець вислизнув із його руки й розколовся на мозаїчній підлозі.

* * *

Колись Руал Ільмарранен умів літати.

Тепер важко було в це повірити — так притягала його до себе земля.

Земля знущалася з нього, танцювала під ногами, як вутла палуба в шторм; земля не бажала коритися і разом з тим не відпускала. Дорога раз у раз вислизала з-під протертих підошов, підсовуючи замість себе гнилі рівчаки, вибоїни та корчі. Руал був близький до розпачу.

Наставала ніч.

Непомітно підкрався та зусібіч обступив Ільмарранена низькорослий, кволий лісочок.

Руал остаточно збився з дороги.

— Дуже смішно, Марране, — сказав він сам собі запеченими губами. — Дурнішого кінця не придумав би й мірошник Хант!

Отут під його ногою підломився й тріснув порохнявий сучок. Ільмарранен провалився в купу зотлілого торішнього листя.

…Яким же теплим був золотий пісок на річковому березі, під урвищем! У піску тому в захваті повзали двоє підлітків, а між ними — на утрамбованому п’ятачку розгорталася мурашина битва. Чорними мурахами командувала Ящірка, а юний Марран — рудими.

Полководці припадали до землі, підхоплювалися на ноги, лазили навкарачки, віддаючи нечутні накази покірним і безстрашним «солдатам». Якийсь час здавалося, що сили рівні, потім руде військо Руала раптом безладно відступило, щоб наступної миті блискучим маневром зім’яти фланг чорного війська, прорвати лінію фронту й кинутися на розгублену Ящірку.

— А-а-а! Припини!

Мурахи вже сходили догори по її голих засмаглих руках. Вона стрибала, крутилася дзигою, струшуючи збожеволілих комах. Чорне військо розпалося, втратило керування, перестало існувати.

Марран сидів на п’ятах, утопивши коліна в піску, і посміхався тією особливою переможною посмішкою, без якої не обходилася звичайно жодна з його витівок.

— Ну, що скажеш тепер? Що завадило тобі виграти цього разу?

З її язика ладна була зірватися відповідь — і раптом вона насупилася: їй почулось, що хтось там є, нагорі, далеко, над урвищем.

— Руале… По-моєму, там Легіар… Може, нам краще піти?

Він зіщулився:

— Чого б то?

— Адже ми на його території… Може, він не любить, щоб чужі приходили й чаклували в нього під носом?

Марран потягся, кинув глузливо:

— Не забивай мені баки! Здаєшся, не хочеш більше грати — так і скажи… Мені теж набридло чаклувати впівсили… Ти ж із трьома десятками мурах упоратися не можеш!

Дівчина спалахнула:

— Ти зате вихваляєшся на повну силу, й навіть над силу! Цілуйся з мурахами своїми!

Він кумедно зморщив ніс і протяг:

— Ну, цілуватися я хочу з тобо-ою…

Наступні три хвилини вони вовтузилися, як цуценята, на недавнім полі бою, реготали й випльовували з рота гарячий пісок.

— І чому ти такий задавака, Марране, — казала Ящірка, коли вони лежали поруч, зморені спекою. — Нібито все можеш…

— А я все можу! — хлопчисько підстрибнув, наче підкинутий пружиною. — От побажай чого-небудь!

— Мурашину піраміду, — сонно бурмотіла дівчина, — і щоб навколо неї кружляв танок, а нагорі одна мураха махала білим прапорцем…

— Ото й усього?!

Ящірка підхопилася, скрикнула, тому що всі мурахи з околиць за дві хвилини зібралися на місці, де щойно спочивав її лікоть.

Руді, червоні, чорні, вони забули про нагальні справи й поспіхом виконували примху маленького мага. Дівчинка дивилася на них, і рот її розтулявся від подиву:

— Ой, Марране… Я ж пожартувала…

А мурашиний танок уже кружляв, піраміда росла й росла, а Руал Ільмарранен, червоний від напруги, пританцьовував навколо, ворушив губами, водив пальцями і присідав:

— Ну-бо, прапорець! Ну ж бо!

Прапорець не з’являвся.

Ящірка вже презирливо скривила губи, коли на верхівку піраміди вибралася-таки добряче пом’ята руда мураха з пелюсткою маргаритки. Марран підскочив з переможним криком.

— Так, це добре, малий, — сказали в нього за спиною.

Ільмарранен озирнувся — перед ним стояла людина, про яку він багато чув і яку вперше бачив так близько — великий маг Ларт Легіар.

Ящірка сполотніла під шаром засмаги й рвучко смикнула Руала за рукав. Той, не дивлячись, вивільнив руку.

— І чий же ти такий, хлопчику? — спитав Легіар м’яко.

— Нічий, — насторожено відгукнувся Марран. — Свій. А що?

— Нічого, — знизав плечима маг. — Просто хотілося б знати, хто твій учитель.

— Ніхто…

— А брехати навіщо? — здивувався Легіар.

— Він не бреше, — поквапилася заступитись Ящірка. — Він самоучка. І взагалі ми вже йдемо, — і щосили смикнула Руала.

Легіар трішки повернув голову, подивився крізь дівчинку й звернувся знову до Руала:

— А ти ніколи не думав, що час мурашиних ігрищ коли-небудь скінчиться?

Марран дивився на нього спідлоба.

— А в світі, хлопчику, є інші… маги, й комусь із них ти заважатимеш, а хтось стане спільником… Якщо ти цього забажаєш, звичайно, — додав чаклун і раптово перекинувся на величезного грифа, хрипко скрикнув і злетів догори.

Руал спершу розгубився, але наступної миті відірвав від себе пальці Ящірки й перекинувся на сокола.

Кілька секунд — чи годин — два хижі птахи шугали на страшній висоті, де подих спирало від крижаного вітру.

А над берегом металася маленька чайка — пронизливо кричала й не могла злетіти вище.

Потім гриф упав каменем, торкнувся ногами піску й став паном Лартом Легіаром.

Вслід за ним спустився сокіл — і обернувся знесиленим, захеканим Марраном. Маги — молодий і досвідчений — якийсь час дивилися один на одного.

— Ходімо, — сказав нарешті Легіар. — Можеш звати мене Лартом.

— Марран, — відповів Руал, простягаючи руку.

Ящірка стояла по кісточки в піску, що вже почав холонути, й дивилася їм услід.

…Руал підвів голову — Ящірка й досі докірливо дивилася на нього через потворний темний стовбур.

Він навідліг ударив себе по обличчю — удар вийшов слабкий, але видіння зникло.

Він спробував підвестися, спираючись на стовбур. У вухах, то наближаючись, то затихаючи, лунав тонкий настирливий спів. Тягла до землі важка голова, заважала стати на ноги.

І тут він побачив вогник.

Далеко, так невиразно, що спершу його можна було прийняти за марення… Але вогник не зникав, мерехтів рівно, тепло, привітно. Ільмарранен, похитуючись, рушив до нього. Він ішов, приваблений тією силою, що збирає зграї метеликів навколо запаленої лампи. І вогник пожалів його — на мить завмер, а далі почав наближатися.

Руал пішов швидше, спотикаючись, але вже не падаючи, залишаючи клапті сорочки на гострих сучках. Вогник виявився палаючим багаттям. Руал опинився на широкому перехресті двох доріг.

Злітали до небес знавіснілі іскри. Багаття було складено просто посеред перехрестя, а трохи віддалік вовтузилися в його танцюючому світлі дві присадкуваті постаті.

Ільмарранен зробив крок до них, наміряючись просити притулку. На нього не звернули уваги. Грабарі — а це були саме вони — кинули похмурі погляди на перехожого, але не припинили своєї тяжкої, брудної праці. Один довбав землю заступом, інший відвертав її важкою лопатою. Працювали в повному мовчанні.

Руал, не дочекавшись запрошення, сам підійшов до багаття й опустився перед ним на теплу, посипану попелом землю.

Тріскотіли поліна. Один із грабарів раз у раз відходив від чорної ями, що дедалі глибшала, аби підкинути дров у вогонь. Багаття після цього пригасало, щоб через мить розгорітися ще лютіше.

Руал дивився на полум’я. А з вогню дивилася на Руала жінка на ймення Ящірка.

Марення перервав дивний звук, що пролунав зовсім поруч. Чи то стогін, чи хрипіння.

Ільмарранен із натугою звівся й обійшов багаття.

Крім двох робітників і непроханого гостя, на перехресті весь цей час була ще одна людина.

Древній старий, змучений і виснажений, лежав на безформній купі ганчір’я. Він марив: напіврозплющені запалі очі не бачили ні багаття, ні Руала, що наблизився до нього. Губи, які здавалися чорними в світлі полум’я, ворушилися без перестанку.

Ільмарранен присів поруч.

Старий, очевидно, вмирав. У його невиразному бурмотінні іноді можна було розібрати окремі слова; він то благав зупинити когось, то розпачливо шепотів: «Замкніть двері». Руал намагався притримати сиву голову, яка безладно метлялася.

На світанку, коли яма була вже широка й глибока, вмираючий отямився й потягся рукою до баклаги, що загубилася в купі ганчір’я. Ільмарранен допоміг йому напитися.

Старий подякував жестом. Руал кивнув. Небо світлішало, але багаття горіло ще яскраво. У цьому змішаному передранковому світлі старий побачив нарешті його обличчя.

Рот із чорними губами судомно напіврозтулився; й без того страшні риси вмираючого спотворилися раптом нечуваним, сліпим жахом.

— Брамник! — скрикнув він, намагаючись заслонитися тремтячою рукою. — Брамник!

Руал відсахнувся.

Старий подався вперед, майже сів, не відводячи очей від Ільмарранена, потім захрипів, здригнувся всім тілом і витягся. На почорнілому, застиглому обличчі так і залишився вираз смертельного жаху.

Грабарі, як по команді, кинули заступ і лопату й діловито попрямували до старого. Тоді Руал, який досі не міг себе опанувати, повернувся й безтямно кинувся бігти геть.

* * *

Голі скелі залишилися позаду, тепер під ногами потріскувала тверда торішня трава. Крім того, подеколи доводилось пробиратися крізь безлисті, але колючі чагарники.

У помешканні Орвіна ми трохи перепочили, зігрілись і підкріпилися. Тепер, щоправда, здавалося вже, що й відпочинок, і їжа мені тільки наснилися.

Ось уже годину перед нами бовваніла нова мета — замок. Там, як передбачалося, на нас чекали вечеря і нічліг. Ми йшли до замку — замок, схоже, підступно відступав.

Коли ми вийшли нарешті на шлях, уже западали сутінки. Йти второваними коліями було легше, я наздогнав Ларта і якомога безневинніше спитав:

— Господарю, невже ми перервали морську подорож через маленьку золоту дрібничку?

Він так довго мовчав, що я вже й перестав сподіватися на відповідь. Але нарешті озвався:

— Морський компас — теж дрібничка… Але якщо стрілка починає скажено крутитися — не треба бути Віщуном, щоб запідозрити недобре…

Майже зовсім смеркло. Клятий замок не бажав наближатися. Мені стало моторошно — не від слів Ларта, а від його тону. Він не гримав, як звичайно, проте говорив дуже серйозно.

Я помовчав, але мовчати було ще гірше, і я знову спитав, цього разу якомога бадьоріше:

— Господарю, а що таке Третя Сила?

Він швидко на мене глянув і відвернувся:

— Швидше за все, казка.

— Тоді чому це вас турбує?

— Тому що це страшна казка.

І тут я по-справжньому налякався. Знову ж таки, не від слів. Від того, що Ларт не накричав на мене, як завше, не висміяв, що також траплялося. Він говорив зі мною, як із рівнею. Виходить, справді щось негаразд.

— Добре… — Ларт спритно підчепив ногою плаский камінець на дорозі. Камінець описав дугу, але падати не поспішав, а завис просто перед нами й раптом яскраво спалахнув, освітлюючи нам шлях вогнем, схожим на полум’я смолоскипа.

— Ти правий, це мене турбує, — спокійнісінько провадив мій хазяїн, — Орвін, як тобі відомо, віщун… Щоправда, віщуни всі трохи не сповна розуму. Їхній духовний наставник, найперший Віщун, якщо тільки він справді існував, написав Заповіт, якщо тільки це він його написав. І з тим Заповітом передав медальйон, так званий Амулет Віщуна… Ну, медальйон, без сумніву, існує, ти його сьогодні бачив. Він золотий і вкриватися іржею, звісно, не може… Тільки якщо не з’явиться вагома, дуже серйозна причина.

Хазяїн замовк, але я вже знав, що це ненадовго. Він говорив би, навіть якби я був глухонімий. Він просто вголос розмірковував.

— Серйозна причина… — провадив Ларт після паузи. — Цей перший Віщун, який чи то був, чи то його вигадали, в своєму Заповіті, якщо це можна назвати його Заповітом, вказав таку причину й назвав її Третьою Силою…

— …Якщо це можна так назвати, — луною відгукнувся я.

Він уважно глянув на мене:

— Ну-ну…

Клятий замок нарешті стомився грати з нами в квача й почав потроху наближатися, але все-таки надто повільно.

— А чому «Третя»? — пошепки спитав я.

— Бачиш… На світі є маги і є немаги. Ти згоден, що маги — це сила?

І світильник його спалахнув раптом сліпучим, нестерпним для очей світлом.

— Згоден… — пробурмотів я, затуляючись долонею.

— Але й немаги — це теж сила, — сказав він і пригасив світильник до звичайної яскравості, — безліч великих справ вершилося мудрими правителями, шляхетними героями і так далі. Ось король на троні, він справедливо править. Ось маг у печері бавиться заклинаннями. Ось ми з тобою ідемо по дорозі. Все звичне, все врівноважене. Але Орвін вслід за своїм першим Віщуном вважає, що є ще Третя Сила, яка до цих двох жодного відношення не має. Вона, ця Третя Міфічна Сила, нібито мріє запанувати в світі, і воцаріння її несе всім, хто живе, незліченні лиха й страждання. Що вона являє собою і звідкіля візьметься — на це Заповіт не дає відповіді. Але сама думка про її існування мені бридка.

— Господарю, — сказав я, вражений, — але кінь може бути або жеребцем, або кобилою, а пацієнт — або живим, або мертвим. Де ви бачите третій варіант?

Він не відповів.

Настала ніч.

Громаддя замку не освітлювалося жодним вогником, та й Лартів світильник горів тепер тьмяно й нерівно. Дорога круто взяла вгору. Попереду, праворуч і ліворуч, заманячіли темні присадкуваті стовпи, очевидно, кам’яні. Ми вповільнили крок.

— Цікаві прикраси, — пробурмотів Ларт.

Стовпи стояли рядами вздовж дороги, й на плескатій верхівці кожного згорнулася кам’яна змія. Яким би тьмяним не було світло, їхні потворні морди, звернені до нас, було надто добре видно — краще навіть, ніж треба.

— Отакої! — сказав я з нервовим смішком. І почув те, що боявся почути, — шипіння. Тієї ж миті змії розплющили очі.

Спочатку ті, що були поруч — ми стояли майже між ними. Потім, наче прокидаючись, — ті, що були перед нами. А далі по черзі — всі інші.

На нас дивився цілий ланцюг червоних палаючих жаринок. Вірніше, два ланцюги — праворуч і ліворуч.

Мені знадобилася вся моя мужність, щоб не кинутися навтьоки. Я обмежився тим, що присів і сховався за хазяїна.

— Гарненька зустріч… — буркнув Ларт.

— Ходімо, господарю, — благав я знизу, — гляньте, як вони дивляться!

Дивилися вони огидно.

— Я прийшов сюди, і я піду далі, — процідив Ларт звичайним своїм голосом. — Тримайся поруч!

І ми рушили вперед. Я змусив себе це зробити, бо щосили замружився й розплющив очі тільки тоді, коли шипіння лишилося позаду.

Замок заступив уже половину чорного неба, і був він чорніший за небо.

— Прийшли, — сказав Ларт.

Звідний міст було опущено. На дні рову маслянисто поблискувала густа рідина.

Ларт раптом нагнувся, підняв камінь, розмахнувся й пожбурив його на міст.

Камінь важко гепнувся на дошки, й вони відразу спалахнули. Камінь, огорнутий полум’ям, підскочив ніби м’ячик і шубовснув у рів. Вода засичала, і все зникло — міст знову стояв порожній і темний.

— Паскудство, — з відразою сказав Ларт.

— Чи не забагато складнощів? — запитав я, тремтячи всім тілом. — Може, пошукаємо іншого притулку?

Нас шарпонуло поривом крижаного, майже зимового вітру.

— Тепер уже ніяк не можна не піти, — відгукнувся Ларт крізь зуби. — Ну-бо…

І він на одному подиху видав довгу роздратовану тираду, яка не мала жодного відношення до рідної мови. При перших його словах міст напружено вигнувся, як спина розлюченого кота, а трохи згодом ослаб, обвис і ніби враз постарів. Кленучи все на світі, я ступив на нього вслід за Лартом.

Ми поминули довгу арку, прорубану в стіні, й опинилися на внутрішньому дворі негостинного житла. Нас вітали зграї кажанів. Шпичакасті двері замку мали досить непривабливі обриси, нагадуючи ощерену пащеку.

— Господарю, — простогнав я, — ви впевнені, що нас тут нагодують, а не з’їдять?

Ларт гмикнув із найбільшим презирством, на яке був здатен. І ніби у відповідь зубата пащека заскреготіла, і гучний голос із погрозою заревів:

— Хто посмів порушити спокій Великого Чарівника Чорного Замку, Що Панує Над Пагорбами?!

Коли гуркіт стих, Ларт озирнувся на мене:

— Ти що-небудь зрозумів? Хто панує — Великий Чарівник, чи його Замок?

— Що?! — заревла невидима істота, остаточно розполохуючи кажанів.

— Всього-на-всього я, — стомлено сповістив Ларт. — Такий собі Ларт Легіар, якщо дозволите.

Деякий час тишу порушував тільки дрібний стукіт серця десь у мене в горлянці.

— Агм, — ошелешено й далебі не так грізно пролунав Голос.

— Ну? — процідив мій хазяїн.

І двері відчинилися. Швидко, можна сказати, поквапно.

…Великий Чарівник, Господар Чорного Замку й так далі й таке інше, зустрів нас на сходах. У одній руці він тримав смолоскип, другою згортав відлоги домашнього халата.

— Сили небесні, пане Легіаре! — вигукнув він метушливо.

— Непросто ж до тебе дістатися, Ушане, — пробурмотів мій хазяїн. — Скільки років ти збирав усю цю погань?

Великий Чарівник закліпав очима. Не чекаючи на відповідь, Легіар відсунув його плечем, нагнувся і пройшов у двері під низьким склепінням.

У залі для бенкетів, прикрашеній вітражами, постатями латників і безліччю зброї по стінах, ми були єдиними гістьми. Чотири каміни випромінювали ніжне тепло; половину приміщення займав величезний дубовий стіл, за яким і сиділи ми з Лартом. Великий Чарівник довго й плутано перепрошував за безлад і недостатню вишуканість частування. Свій халат він перемінив на пом’яту чорну хламиду, в складках якої ховав своє добре вже намічене черевце.

— Це несмак, Ушане, — провіщав мій хазяїн, відкидаючи чергову обгризену кісту. — До того ж, присягаюся канаркою, все це зібрання монстрів аж ніяк не відповідає твоєму темпераменту. Подай соус, Дамире.

Великий Чарівник напружено хихотів.

— Справжня цінність усіх цих зразків незначна, — і далі менторським тоном провадив Ларт. — Це що, маслини? — він зазирнув у чергову тарілку.

За вікнами бушувала негода. Ми слухали завивання вітру, мружачись на вогонь каміна.

Нарешті Великий Чарівник почав виявляти ознаки нетерпіння:

— Можу я довідатися… Я такий радий бачити вас, добрий пане Легіаре, насмілюся сказати, дорогий Ларте, що забув запитати, так би мовити, про мету…

Ларт із підкресленою цікавістю його розглядав і вочевидь не збирався допомагати.

— Кгм… Мушу сказати вам, дорогий Ларте, що коли ви маєте намір виставити, як би його краще висловитись, вимоги… то я готовий підтвердити свої васальські зобов’язання відразу й без заперечень.

— Ти ж васал Орвіна, — холодно нагадав мій хазяїн.

Великий Чарівник на хвильку розгубився, поляпав губами й нарешті промурмотів:

— Орвін виїхав… Я гадав, що ваш візит… того, як його… наслідок…

Ларт відсунув тарілку:

— Так… А якщо Орвін повернеться?

Великий Чарівник зсутулився.

— Ви не гірше за мене знаєте, пане Легіаре, що він не повернеться… Він був дуже хоробрий, Орвін… Поки не повірив цій божевільній книжці. Усе повторював про Третю Силу…

Ларт подався вперед:

— Що таке Третя Сила, Ушане?

— Не знаю, пане Легіаре. Мені здається, це маячня, що переслідує Орвіна…

— Ти що ж, вважаєш Орвіна божевільним?

— Так… Тобто ні… Не дивіться так, пане Легіаре. Я поганий маг, я перед вами беззахисний. Але я чесна людина…

— Чесна людина?! Скажи, Ушане, якщо з’явиться хтось сильніший за мене, ти так само швидко запропонуєш йому себе за васала?

Губи Великого Чарівника вже просто стрибали:

— Мої змії та мої кажани не захистять мене… Мій замок старий, сам я слабкий… Що ж маю робити, пане Легіаре?!

Ларт зітхнув і відвернувся. Великий Чарівник важко опустився в крісло. Його похилі плечі здригалися.

Стало зовсім тихо. Вітер завивав за грубими стінами, та потріскували дрова в каміні. Ларт дивився у вогонь.

— Я не правий, Ушане, — сказав він нарешті. — Пробач. Де ми зможемо переночувати?

Обличчя Великого Чарівника трохи посвітлішало:

— Я звелів приготувати кімнати… Чим я ще можу бути корисний, пане Легіаре?

— Нам знадобляться коні. Ми повертаємося додому.

Частина друга

БЛУКАННЯ

… Таверна називалася «Щит і спис», хоча жоден із її відвідувачів зроду не тримав у руках ні того, ні іншого. Найзавзятішою людиною в околицях був Угл, відставний солдат із ногою-дерев’янкою. Свого часу войовничістю його перевершувала матінка Регалар, дружина корчмаря, але вона ось уже три роки як померла, і з тих пір старий Регалар із небогою якось перебувалися вдвох. Пожильці в готелі були рідкістю, зате щовечора обідня зала заповнювалася навколишніми фермерами — корчмар давно б розбагатів, якби не згубна звичка давати в борг.

Було ще досить рано, відвідувачі ледь починали збиратися, але старий Угл, завсідник, сидів уже на своєму звичному місці, біля стійки, й галасливо вітав кожного нового гостя. Регалар гримів посудом на кухні, а його юна небога бігала з кухлями пива на маленькій таці.

— А! — рипів вояк Угл. — Ось і старий Кріт! Саме час промочити горлянку! — Або: — А ось і Віль, ви тільки погляньте! — і ще за хвилину: — Ага, і Крокус з’явився! Оце сьогодні деньок, чи не так? Ліно, пива!

Рожевощока веснянкувата Ліна гупнула перед ним на стіл величезний бурштиновий кухоль з білою шапкою піни. Він звично поляскав дівчину по щоці.

Корчмар вийшов, щоб привітати гостей, і знову повернувся до печі. Зал наповнювався; голоси зливались у невиразний гомін. Теревенили здебільшого про те, який нині очікується врожай, та ще боязко переказували чутки про банду розбійників, яка буцімто з’явилася неподалік. Угл, уже напідпитку, підкликав Ліну й завів лукаві розмірковування про оглядини та наречених. Та заливалася рум’янцем, слухаючи. І в цей час хряпнули двері.

— А ось і… — звично повернувся до них Угл і раптом затнувся. Він не міг упізнати людину, що стала на порозі, а таке траплялося з ним нечасто і саме по собі вже було подією.

Зібрання ніби вловило фальшиву ноту в злагодженій пісні: поступово всі вмовкли й повернулися до дверей.

Новоприбулий був молодий чоловік у простому запилюженому одязі, з торбинкою за плечима і з крислатим капелюхом в опущеній руці. Ніхто із тих, що сиділи в залі, досі не бачив його.

— Он як, — перервав нарешті Угл незручну мовчанку. — Заходьте, молодий пане, оскільки тут зібралося гідне товариство. Ліно!

Гамір поновився, щоправда, трохи тихіше, ніж досі. Дівчина всадовила гостя за єдиний вільний столик. Той поклав поруч торбинку, поверх неї кинув капелюха і стомлено простяг ноги.

Зусібіч його вивчали. Зацікавлені погляди блукали по його драних чоботях, куртці, яка побувала в бувальцях, по латаній торбині. В обличчя незнайомцеві, однак, дивитися уникали, начебто соромлячись.

Ні про що не запитуючи, Ліна поставила перед відвідувачем тарілку баранячої печені та кухоль пива.

— Дякую, люба дівчинко, — зронив незнайомець.

Ліна повернулася за стійку, на всі лади повторюючи подумки його слова.

Після того, як прибульця роздивилися й докладно вивчили, розмови за столами потекли звичним річищем. Ліна подалася на кухню до корчмаря.

— Татусю, — так вона звичайно кликала свого дядька, — татусю, там чужа людина. Одягнений простим-просто, а обличчя як у пана. Я подала йому вечерю, а він назвав мене «любою дівчинкою».

— Гм… А розплатитися він зможе? — поцікавився корчмар і, зваблений цікавістю, рушив у обідню залу.

Незнайомець упорався з вмістом тарілки й вочевидь повеселішав. Він підвівся назустріч Ліні й раптом схилився в церемонному поклоні, так що бідолашна зніяковіла:

— Люба дівчинко, ви врятували мене від голодної смерті. У вас не буде приводу сумніватися в моїй вдячності, — проголосив він урочисто й витрусив із дірявого гаманця кілька мідних монет.

«Ти ба», — подумав старий Угл.

«Як він говорить!» — подумала Ліна.

«Бідний, як пацюк», — корчмар відважно виступив уперед:

— А дозвольте дізнатися, пане мій, яка така потреба привела вас, людину нову, незнайому, в наші Богом забуті й нічим не примітні краї?

Незнайомець раптом відкрив усмішкою два ряди блискучих зубів:

— Радий, що моя персона зацікавила вас, добрий корчмарю… Я — мандрівник і знаменитий мисливець за метеликами, але іноді буваю не від того, щоб найнятися на роботу… Дрова рубати, воду носити, дітей глядіти, шити, майструвати, грати на музичних інструментах… Не треба? — він запитливим поглядом обвів примовклих гостей.

Хтось здивовано пирхнув.

Корчмар тим часом відступив, потім знову наблизився, не зводячи з гостя напруженого погляду. Той підморгнув Ліні, взяв зі столу пробку від пляшки і встромив у око ніби монокль.

— Бути не може! — вигукнув тут корчмар голосно й радісно.

Він пританцьовував на місці й у захваті ляскав долонями по колінах.

— Пан Руал Ільмарранен власного персоною!

Пробка випала з ока, що широко розплющилося. Посмішка застигла на обличчі незнайомця.

— Чи ж таке бачено! — голосив Регалар. — Отут, у мене, так собі запросто!

У корчмі запала здивована тиша.

— Ви не пам’ятаєте мене, пане Ільмарранен? Три роки тому! На ярмарку в Струмках! Ми ще в кеглі грали… І студент цей… І кондитер… Ото компанія! Пригадуєте? Ліно! — він рвучко повернувся до небоги. — Та познайомся ж ти зі справжнім великим магом!

При слові «маг» усе заворушилося. Люди підводилися з місць, навіть лізли на лави, збуджено гомоніли, намагаючись розгледіти щось нове в таємничому відвідувачі.

— Ви не впізнаєте мене, пане Ільмарранен? — корчмар, здавалося, от-от заплаче. — Ви частували нас цілісіньку ніч… Студент під стіл звалився… А ви творили дива, чи ж пам’ятаєте? Як перелякалися нічні дозорці — хіба ви забули?

І збуджений, розпашілий, він звернувся до захоплених глядачів:

— Вельмишановні панове, це було немислимо, й забути таке неможливо! Брутальні стражники назвали нас бешкетниками, ви уявляєте? Вони навіть хотіли нас затримати, але пан Руал…

Корчмар несподівано скорчився, затрусився в раптовому нападі сміху:

— П-па…ан Руал… Одним махом перетворив їх на пляшки з вином… А сам перекинувся на штопор… Сміху було! Бідолахи перелякалися до смерті… Коли отримали знов свій людський вигляд, кинулися навтьоки, навіть піки покидали… А пан Руал перетворив піки на… на…

Корчмар остаточно зайшовся сміхом. Свідки цієї сцени, очевидно, чули його історію не вперше — пожвавлення наростало.

— Так, друзяко… — промурмотів дивний гість. — Не надто вдало… А справа, власне, в тім…

— О! — корчмар нарешті відсміявся й перейшов на оглушливий шепіт. — Ви подорожуєте інкогніто, розумію! Перепрошую, але ж тут усі наймиліші, гідні люди — всі свої! Це — Ліна, моя небога…

— От що, — похмуро мовив молодик і звівся з-за столу, взявся за торбинку. Зробив крок… І зустрівся поглядом із двома блискучими волошками. Зіниці в Ліни були неприродно широкі — давно, дуже давно на Руала Ільмарранена так не дивилися.

— Ви… Справжній? Найсправжнісінький чарівник? Невже?

Він перевів подих.

— Звісно… — й додав, як і раніше, дивлячись на дівчину: — Звичайно, я вас упізнав, друзяко Регаларе.

…Тисячі людей із різних селищ і міст могли похвалитися особистим знайомством із Руалом Ільмарраненом. Іноді гордовитий до чванливості, він, однак, міг у товаристві корчмарів, кравців, студентів гуляти до нестями — всі його однаково обожнювали.

Одного разу в місті Мурре він на спір перетворив білу мишу на оперну співачку, й та цілий вечір на втіху шановному товариству вищала зі сцени місцевого театру, щоб рівно опівночі прослизнути в нірку.

Того ж дня він сп’яна обдарував годинник на вежі міської ратуші здатністю говорити, чим спричинив безліч незручностей для городян, оскільки в годинника виявився оглушливий бас і до того ж сварлива вдача.

У селищі Мокрий Ліс пан Руал посварився зі старостою та зопалу перетворив його на мула; а коли одумався, вчинив зворотне перетворення, та тільки мул-староста вже загубився у загальній череді, й пан Руал махнув рукою та перетворив на старосту першу тварину, що трапилася під руку. Ніхто з селян не помітив підміни.

Витівка, про яку згадав корчмар, була тільки ланкою в довгому ланцюзі славних справ. Однак не диво, що щиросердний Регалар запам’ятав цей випадок на все життя.

…Руала оточили, засипали запитаннями, намагалися непомітно доторкнутися. Хтось засумнівався й почав сперечатися, хтось натякнув на те, що непогано б, мовляв, на власні очі побачити якесь диво. Корчмар нагримав на маловірів: та ж він сам, Регалар, ті дива бачив! Він би не ризикнув, як дехто, дратувати пана Руала — зле буде! Юрба миттєво відринула, а корчмар потяг Ільмарранена у власну кімнату, де вшановування тривало. У двері раз у раз простромлялися чиїсь цікаві носи. Широкий дубовий стіл ломився від страв і глечиків.

Далеко за північ, коли гості давно розійшлися, а Ліна задрімала на скрині в кутку, корчмар, стискаючи Руалову руку і з натугою повертаючи в роті неслухняного язика, палко переконував:

— Залишайтеся, пане Руале. Смію запевнити, наймиліший пане… Маємо велику потребу у вашій присутності… Раптом посуха… Чи потоп абощо… Занедужає хто чи вдариться… Залишайтеся! Будинок вам усім миром… Віддячимо, не скривдимо… Запевняю вас…

Руал тупо дивився в підлогу і, також із зусиллям вимовляючи слова, відповідав щоразу те саме:

— Надзви… надзви-чайно важливі справи змушують мене вирушати в дорогу негайно.

З кутка сонними, закоханими очима дивилася посоловіла Ліна.

Цієї ночі, вперше за багато ночей, Руал Ільмарранен засинав на пуховій перині. Він був зовсім п’яний — не стільки від терпкого вина, що лилося рікою за щедрою вечерею, скільки від загального захопленого поклоніння. Він пережив тяжке лихоліття й знудьгувався за увагою до власної персони. Тому Марран засинав із щасливою посмішкою на потрісканих губах.

Солодко кружляло в голові; чисті простирадла пахли свіжоскошеною травою, а за вікном блідло небо, гасли зірки. Марран глибоко, вмиротворено зітхнув, заплющив стомлені очі й повернувся на бік, ліг щокою на зігнутий лікоть.

… Онімілі руки, дерев’яні коліна, спертий дух мокрих плащів і курток, ледача муха, яка лізе по щоці… По місці, де має бути щока… Відчиняються вхідні двері, вогким холодом тягне по зсудомлених ногах, і кожух, ненависний кожух свинцевою вагою налягає на пальці, пригинає до землі…

Руал скочив, хапаючи ротом повітря, весь змоклий, тремтячий, розчавлений жахливим спогадом.

За вікном уставало сонце.

* * *

…Вечоріло. Ларт сидів за клавесином.

У нього був стародавній, витончений інструмент роботи великого майстра, тендітний витвір мистецтва з чудовим звучанням. І він не вмів на ньому грати.

Звичайно, Легіар міг змусити клавесин грати самостійно, і тоді в бібліотеці лунали чудові концерти.

Але коли в хазяїна був романтичний настрій, він запалював свічки, ставив на пюпітр перші ноти, що траплялися під руку, сідав до інструмента й замислено вдаряв то по одній, то по іншій клавіші, уважно вслухаючись у різкі, немузичні звуки, що виникали при цьому.

Ті звуки виразно чулися в сусідній із бібліотекою вітальні, де я перетирав оксамитовою ганчіркою золотий столовий сервіз на сто чотири персони.

Вітальня, велике приміщення зі склепінчастою стелею, втопала у півмороку. Посеред неї стояв стіл, дальній кінець якого губився в пітьмі. З портретів на стінах презирливо мружилися Легіарові предки; всі як один вони були схожі на Ларта в момент великого картярського програшу. Вузькі вікна були наглухо завішені червоними оксамитовими портьєрами — важкими, громіздкими, з золотими китицями. Китиці жили власним відособленим життям — натягалися, здригались, дивно ворушилися, ніби водорості на дні. Одного разу я на власні очі бачив, як одна така китиця спіймала й з’їла муху.

Жалібно скрикував катований Лартом інструмент. Я замислено водив ганчіркою по тьмяному дзеркалу великої пласкої тарелі. Виглянцюваний перед тим посуд було вже розставлено в шафі, й він тихенько вовтузився там, зручніше влаштовуючись.

Ларт натис відразу на кілька клавіш — я побачив, як болісно зморщилося моє відображення на матовій поверхні тарелі. Щоб розважити себе, я показав йому язика. Потім гидливо скривився: такий вираз, бувало, годинами не сходив із Лартового обличчя. Вийшло на подив схоже.

Я зовсім розвеселився, надав своєму обличчю виразу похмурої мрійливості, з яким Ларт сидів за клавесином — і схопився від сміху за живіт, однак уже за мить погрозливо насупився. Скопіювати такий Лартів вираз обличчя виявилося складніше, бо в нього одна брова була вища за другу. Я так старанно працював над своїм обличчям, що підніс дзеркальну таріль надто близько, вдивився у відображення — і відсахнувся.

За моєю спиною, там, у глибині вітальні, бовваніла в півмороку темна постать.

Я озирнувся — і нікого, звичайно, не побачив. Тьмяна лампа ледь освітлювала найближчих до мене Лартових предків.

Я вгамував мимовільне тремтіння й зважився знову глянути в своє дзеркало.

Той, хто там відбивався, подолав уже половину шляху й був тепер десь на середині столу.

Я завив. Ларт спершу затих, та за мить поновив свої вправи. Тоді я кинувся геть із вітальні й поквапливо зачинив за собою двері.

За дверима залишилася забута мною лампа. На щастя, хазяїн грав без перестанку й це дало мені можливість орієнтуватися в темряві.

Я вломився у бібліотеку й там трохи заспокоївся. Ларт кинув на мене неуважний погляд і видобув із нещасного інструмента довгий різкий звук. Горіли свічки обабіч пюпітра, поблискували золотом корінці масивних чарівних книг.

— Ммм… — почав я. І знову побачив того, що відбивався. Цього разу — в покришці клавесина, відполірованій до блиску. Я завмер із роззявленим ротом.

— Чому не доповідаєш? — поцікавився Ларт.

Він захлопнув ноти й різко повернувся до мене на своєму обертовому стільці.

— Чому ти не доповідаєш про відвідувача?

Я мовчав, не в змозі вичавити з себе жодного звуку.

— Моє вітання, Легіаре, — сказали в мене за спиною.

Мій хазяїн підвівся.

— Вітаю тебе, Орвіне, — відповів він, зітхаючи. Я вже й не сподівався побачити тебе.

Орвін, він же Віщун, мав звичку сидіти прямо, як тичка, й постійно потирати кінчики пальців. Ларт полюбляв глибокі крісла й недбало в них розвалювався.

— Він укривається іржею, Легіаре, — двадцять п’ятий раз повторив Орвін. Голос у нього був напружений, якийсь жалісний, ніби йшлося про чиюсь невиліковну хворобу.

— Ти не повідомив нічого нового, — безжально констатував мій хазяїн.

— Ти не віриш мені…

— Ні, вірю — надто вірю. Досить того, що я не виїхав на острови, а сиджу та чекаю звісток від тебе. І, присягаюся канаркою, це марне чекання…

— Я приніс тобі звістку, Легіаре! — майже вигукнув Орвін.

Ларт підвів брову:

— «Він укривається іржею» — це й уся звістка?

Орвін подався вперед і запрацював пальцями вдвічі швидше:

— Ти не віриш мені, Легіаре… Ти пожалкуєш. Ось уже три дні мене мучить прорікання. Воно в мені, воно рветься назовні.

І Орвін скочив. Я спостерігав цю сцену через непричинені двері, тому налякано відсахнувся.

— Запали вогонь, Легіаре! — зажадав натхненний Орвін. — Я провіщатиму!

— Зараз? — жовчно поцікавився мій хазяїн.

— Зараз! — твердо заявив наш гість.

Ларт скинув скатертину з низького круглого столика. Стільницю вкривало різьблене плетиво майже непомітних символів. У центрі столу з урочистістю встановили три грубі свічки.

Про мене забули. Я сховався за Лартовим кріслом. Орвін трусився, мов у пропасниці, й лихоманка щораз посилювалася. Очі його не могли, здавалося, затриматися на будь-чому. Пальці вибагливо спліталися та розпліталися.

Ларт скоса глянув на свічки — вони разом спалахнули, їхнє полум’я через деякий час дивно зігнулось, і всі три язички зустрілися в одній точці над центром столу.

Орвін тремтячими руками витяг щось із-під сорочки — це був злощасний медальйон. Я щосили витріщав очі, але розгледів лишень, що медальйон золотий тільки наполовину, а друга половина — коричнева, іржава.

Свічки палали, як ритуальне багаття. На стінах танцювали тіні.

— Починай, — сказав мій хазяїн.

Орвін, ніби через силу, підняв Амулет до свого обличчя і подивився на полум’я крізь отвір незвичайної форми. На його обличчя впала ламана смужка світла. Ларт уривчасто каркнув заклинання. Свічки спалахнули синім. Орвін видав низький металевий звук, потім заговорив швидко, але чітко й виразно:

— Ідуть лиха, о, йдуть! Ось зелена рівнина і подорожній на зеленій рівнині. Вогонь, зазирни мені у вічі! Горе, ти приречений. Земля твоя присмокчеться, як кліщ, до твоїх підошов і втягне у черево своє… Чужий дивиться у твоє вікно і чатує біля твоїх дверей. Благаю, не відмикай! Вогонь, заглянь мені у вічі! З неба здерли шкіру… Де подорожній на зеленій рівнині? Ліси простирають корені до рваної діри, де було сонце… Вона на твоєму порозі, її подих… Зазирни у вічі. Я бачу. Я бачу! Серед нас її подих. Подивися, вода загусла, як чорна кров… Поглянь, лезо сходить сльозами. Петля туману на мертвій шиї. Подих серед нас. Серед нас. Вона… Вона… Гряде!

Орвін затнувся, зі свистом потяг повітря і видихнув:

— Запитай.

— Хто вона? — тієї ж миті подав голос мій хазяїн.

— Третя Сила, — майже відразу відгукнувся Орвін. Я похолов.

— Чого вона хоче? — й далі запитував Ларт.

— Земля твоя… присмокчеться, як кліщ, до твоїх підошов…

— Знаю, — роздратовано перервав його Легіар. — Чого вона хоче зараз, там, на порозі?

— Вона шукає, — Орвін затнувся, — воротаря…

— Навіщо?

— Аби відчинити двері…

— Які двері?

— Відчинити двері… З неба здерли шкіру… Подивися, вода загусла, як чорна…

Ларт рішуче перервав цю низку жахів:

— Хто — воротар?

Орвін хапав ротом повітря:

— Він між… Він не… Він маг, що не маг…

— Що це значить?

— Він… — почав був Орвін. І раптом умовк.

— Ну?! — крикнув Легіар.

Тієї ж миті свічки згасли. Кімната занурилася в пітьму. Прорікання, очевидно, скінчилося.

* * *

На задньому дворі Регаларової корчми було сонячно й безлюдно. Руал Ільмарранен лежав на траві в затінку паркана. Просто над ним у гарячому полуденному небі нерухомо висів шуліка.

Руал розкинув руки; часом на нього накочувалися хвилі солодкого дрімотного запаморочення, і тоді починало здаватися, що це він, Марран, ширяє в зеленому небі, а шуліка лежить із розкинутими крильми на блакитній траві у затінку паркана.

— Тихше, ти! Розбудиш!

Руал здригнувся й прийшов до тями.

Тінь, що раніше вкривала його з ногами, вкоротилася тепер до колін. Шуліка зник, зате за парканом кипіло, очевидно, бурхливе життя — збуджено шепотілися тонкі голоси та кліпали круглі очі в дірочках на місці сучків.

— Та тихше-бо! — повторив голос, який, власне, й збудив Руала.

За верхній край паркана вчепилася маленька рука, й відразу по тому просто на груди Руалові ляпнуло щось невеличке й темне. Ільмарранен непомітно скосив око — на його сорочці лежав догори лапами великий бронзовий жук, який від здивування й жаху вдавав неживого.

За парканом почувся приглушений радісний сміх.

«Ну ж бо», — подумав Руал.

Він подумки порахував до п’яти, як і раніше лежачи з заплющеними очима, потім повільно, щоб не налякати глядачів, підвів голову й начебто спросоння огледівся. За парканом зачаїли подих.

— Хто мене кликав? — голосно й суворо запитав пан чарівник. Жук скотився з його грудей і впав у траву. Оченята в щілинках часто закліпали.

Руал завмер, наче прислухаючись. Потім зненацька видав обурений крик, став навколішки, схилився над місцем, куди впав жук.

— Відгукніться! — бурмотів він стривожено. — Відгукніться, пане Жук!

Обережно, двома пальцями, він виловив нарешті нещасну комаху й посадив собі на долоню. Жук, як і раніше, не бажав виказувати ознак життя.

«Оживай, друже», — весело подумав Руал. Він підніс жука до самого вуха:

— Що? Говоріть голосніше!

— Ухх! — забувши про обережність, голосно сказали за парканом. — Чарівник… Ух, чарівник!

Руал тим часом насупився:

— Як? Та це ж обурливо! Кажете, схопили вас і посадовили в задушливу кишеню?!

З вулиці долинув переляканий тупіт — видно, жук міг розповісти багато чого негарного.

Ледве стримуючи сміх, Руал зазирнув у шпару зі свого боку паркана. З півдюжини дітлахів скупчилися на протилежному боці вулиці, ховаючись один за одного, ладні тої ж миті знову накивати п’ятами.

— Ходімо! — громовим голосом звернувся Ільмарранен до затиснутого в кулаці жука. — Я доставлю вас куди забажаєте. Ведіть же!

І Руал широкими кроками рушив до хвіртки.

Він крокував головною вулицею селища, на витягнутій долоні тримаючи перед собою жука. Всі дівчиська, дівиці й навіть поважні господині кинулися поливати квіти в садочках чи розвішувати в дворах чисту білизну, ті ж, які не встигли вибігти або нічого не придумали, просто припали до вікон, мало не видавлюючи шибки.

Дітлахи дріботіли за ним слідом на чималій відстані. Їх стало майже вдвічі більше.

На околиці, де вздовж дороги лежало старе повалене дерево, процесія зупинилася. Жук, випущений на порохнявий стовбур, відразу сховався в якійсь шпарині. Руал провів його напутнім словом. Маленькі свідки цієї сцени були до того вражені, що втратили обережність і підійшли зовсім близько. Руал озирнувся — глядачі з нажаханими вигуками кинулися врозтіч… Однак уже за півгодини всі разом сиділи на поваленому стовбурі та любенько теревенили.

— І ви з усіма-всіма звірами можете говорити? — у захваті запитував веснянкуватий хлопчисько на ім’я Ферті, що, очевидно, означало Верховода.

Руал поважно кивнув.

— А за морем ви бували? — поцікавився інший хлопчисько, з подряпиною на щоці.

— А як ти гадаєш? — серйозно відгукнувся Ільмарранен. — Невже я схожий на чарівника, що й за морем не побував?

— Не схожі… — знітився той.

— А правда, — вступив у розмову худорлявий хлопчина на ім’я Фінді, — правда, що там живуть люди з собачими головами?

— Правда, — підтвердив Руал. — Але дуже далеко.

— А дракони? Ви літали коли-небудь на драконах?

— На драконах не можна літати, — проголосив Руал. — Дракони — страшні кровожерні істоти. І дуже підступні. Їхній погляд перетворює на камінь, а з пащі вириваються стовпи вогню, що спалюють усе дощенту!

Слухачі боязко озирнулися, бажаючи переконатися, що дракона поблизу немає.

— Виходить, їх подолати не можна? — пошепки спитав боязкий Фінді.

Руал посміхнувся широко й переможно.

— Існують люди, які присвятили все життя боротьбі з драконами! Одного разу я… — Ільмарранен раптом відчув незрозумілий приплив натхнення.

Дітлахи скрикували, заплющували від жаху очі; у найстрашнішому місці Фінді навіть затис вуха долонями. Коли Руал таки вбив чудовисько й розповідь скінчилася, всі разом якийсь час приходили до тями, знесилені страшною пригодою.

— А… велетні? — запитав, віддихавшись, невгамовний Ферті.

— Траплялося мені зустрічатись і з велетнями, — охоче відгукнувся Руал.

— Не треба! — нажаханий Фінді не втримався.

Руал розсміявся, поклав йому руку на плече:

— Вони також чогось бояться! На випадок зустрічі з велетнем слід мати при собі трішки тютюну — велетні не зносять тютюнового запаху.

— От так-так…

— Якщо хто й небезпечний, — провадив Руал, уже значно серйознішим тоном, — то це свій же брат чарівник… Багато магів жорстокі та заздрісні. Вони бояться суперників і всім жертвують, аби лишень звести їх зі світу… Жили якось двоє могутніх чаклунів, жили поруч і ворогували між собою. Сталося так, що в тих краях з’явився третій чарівник, — молодий, веселий, — який переважав магічною силою кожного з них. Думали-думали чаклуни, як позбутись юного суперника — навіть про ворожнечу свою на певний час забули. І задумали вони хитрість — напали на нього раптово й перетворили на кам’яного лева…

Руал перевів подих. Йому згадався ніж, увіткнутий посеред широкого столу: «Укладається спір між Ільмарраненом і Хантом… у тім, що вищезгаданий Ільмарранен позбавить млин Ханта від домагань як пана Легіара, так і пана Еста… Причому вищезгаданий Ільмарранен залишає за собою право діяти як магічною майстерністю, так і хитрістю… Розбийте руки!»

— А далі? — пошепки запитав хлопчисько з подряпаною щокою.

— Далі… — протяг Руал. — Далі молодий маг звільнився від чарів і страшно помстився цим чаклунам… Вони марно благали пощади, та він усе одно помстився.

Слухачі принишкли, як мишенята. Ільмарранен люто потер перенісся, намагаючись позбутися непотрібного, неприємного спогаду — Бальтазарр Ест звужує в щілинки холодні очі, що висмоктують волю: «На два боки дивишся, Марране? У два гнізда хробачків носиш? Зіштовхнув двох старих дурнів, як бійцівських півнів на ярмарку, і в долоні плескаєш?»

Руал струснув головою. Дітлахи нетерпляче йорзали на стовбурі поваленого дерева, не розуміючи, чому пан чарівник раптом замовк.

Намагаючись опанувати себе, Ільмарранен підвів голову. Шуліка знову висів у зеніті.

— А в кого в селищі руді чубаті кури? — заклопотано спитав раптом Руал.

Хлопчиська спантеличено перезирнулися.

— У нас, — протяг хлопчик з подряпаною щокою. — І в дядька Крокуса…

— Скажи матері — нехай простежить… Шуліка руду курку давно запримітив, от-от занесе…

— Ви читаєте думки шуліки?! — вразився син пекаря на ім’я Пач.

— Звісно, — доброзичливо підтвердив Руал. — Тільки треба, щоб було тихо…

— Тихо всі! — заволав Ферті.

І в тиші, яка раптом залягла, до них долинув ревний плач. Його накрили потоки лайки, що вивергалися іншим голосом. Хряпнули двері, щось важке впало й покотилося в глибині крайнього двору. Хлопчаки підхопилися.

— Це Ніл, — злякано повідомив Фінді. — Його знову хазяїн товче!..

…Ільмарранен ногою розчинив ворота. Швець здивовано озирнувся.

— Облиш дитину! — це був навіть не наказ, а повеління.

Рука з ременем невпевнено опустилася. Визирнула розкошлана темна голова з червоними від сліз очима.

Чарівник, що став у воротах, був страшний.

— Я перетворю тебе на пацюка, шевцю.

— А… ня… — проплямкав нажаханий здоровило.

— Я напевно зроблю це, якщо ти ще хоч раз торкнешся хлопчиська!

Ремінь випав із тремтячої руки. Але в отворі відчинених воріт уже нікого не було.

— А я б його перетворив! — бадьорився Ферті.

Інші збуджено галасували.

— На пацюка! — гаряче підтримав Пач. — Адже ви не знаєте, пане чарівнику: він Ніла щодня лупить ні за що!

— Тепер перестане, — пообіцяв Руал.

— Ще б пак… — зітхнув хтось. І додав замріяно: — От би шкільного вчителя так…

Усі ойкнули — такою чудовою видалася ця думка.

— Ви не залишитеся в нас до осені? — обережно поцікавився Фінді.

— Я йду далі, — з жалем сказав Руал. — Післязавтра. Або через два дні.

У юрбі хлопчаків Ільмарранен був схожий на самотню щоглу серед бурхливого моря.

— А якщо я вам щось дам? — це нахабно торгувався Ферті.

Руал посміхнувся:

— Що, наприклад?

— Свисток, — Ферті порпався в кишенях, — і ось іще, підкова.

Очевидно, подарунок для хлопчиська дорівнював половині царства.

— Ну… — Руал, роздумуючи, підвів брови.

— А коли я теж подарую щось? — несміливо втрутився Пач.

— І я…

— І я…

Вони без жалю витягали з кишень цвяхи, пищики й кольорові скельця. Знову побачили світло найпотаємніші скарби — жаб’яча лапка, гладенький камінчик із діркою, іржавий ланцюжок від годинника й навіть живісінька ящірка.

Руал раптово спохмурнів:

— А такого не можна. Цього робити ніколи не слід. Дай сюди!

Він обережно прийняв ящірку в розкриті долоні. Кілька секунд вони дивилися одне на одного — очі в очі. Потім Ільмарранен нахилився і випустив бранку в придорожню траву. Хлопчаки дивилися на нього з німим обожнюванням.

— Ящірок не можна чіпати, — сказав Руал глухо. — Ніколи. Не здумайте.

Усі з готовністю закивали головами.

— За подарунки дякую, — провадив Руал, повертаючи назад у селище, — але я нічого, на жаль, не візьму. Мені все одно доведеться піти, — тут він підморгнув Фінді, у якого сльози набігли на очі.

Той відвернувся, засопів, застромив руку в кишеню й витяг із її глибини якусь, поза сумнівом, величезну цінність.

— Це кришталева кулька… — прошепотів він, зазираючи у вічі Руалові. — Візьміть, пане чарівнику… Ні за що, просто так… Візьміть!

Ферті розтис кулак — сонце заграло в товщі великої, справді гарної скляної кулі.

— Дурний, віддає… — голосно сказали в Руала за спиною.

Руал хотів відсторонити руку з кулькою, але зустрівся з хлопчиком очима й не відсторонив.

— Візьміть… — повторив Фінді.

— Дякую, — зітхнув Марран.

Завиднілася таверна. На порозі, прикриваючи долонею очі, стояла Ліна.

— Дякую… — повторив Руал, мимохіть опускаючи кульку в кишеню, і, посміхаючись, покрокував до дівчини.

Та Ліна вже не дивилася на нього. Вона побачила щось у кінці вулички, й раптом її обличчя дивно змінилося.

— Вставайте… Люди… Лихо!

Скрізь почали відчинятися вікна та двері.

— Напасть! Розбійники!

Хтось голосно зойкнув. До таверни, задихаючись, підбігав молодий наймит із віддаленої ферми. Його перелякане, залите потім обличчя вкривала кіптява.

— Грабіжники… Ферму підпалили… Будуть тут… — він давився словами.

— Світле Небо… — прошепотіла нажахана Ліна.

— Води, — видихнув посланець.

Йому дали напитися. Вулиця перед таверною швидко заповнювалася збентеженими, розгубленими людьми. Матері перелякано кликали дітей. Фінді, Ферті, Пач та інші зникли в юрбі. Хтось заплакав. На ґанок вискочив Регалар із ополоником у руці. З ополоника скапував червоний соус.

— Ховатися треба… У льох… — бурмотів блідими губами крамар, Регаларів сусіда.

— Спалять неодмінно… — тонко голосила худенька бабуся, його дружина.

— Сокири взяти — і на них! — це заворушився раптом старий Угл. На нього цитькнули відразу кілька голосів:

— Стули пельку…

— Помовчав би, вояче…

— Сокири взяти… — не здавався відставний солдат. — У мене самостріл у хлівці!

— Самостріл у нього… Не смій! Через тебе всіх нас уб’ють! — зі слізьми в голосі вигукнув староста — ситий дурнуватий чоловік, який уже давно й безнадійно втратив авторитет серед односельців.

— Втікаймо до лісу, мерщій! — метнувся довготелесий підмайстер.

— Ні, відкупімося…

— Відкупишся від них, аякже… Дивіться, дим!

Усі позадирали голови. Чорні клуби викликали в юрби ще більший жах. Люди металися, ніби втратили розум; Ліна, котра, як і досі, нерухомо стояла на ґанку, мов закам’яніла, мовила раптом:

— Хутір горить… Звірі.

— Молитися треба, — хапав усіх за руки швець, височенний здоровило. — Разом помолімося…

— Тихше! — закричав раптом Регалар. — Замовкніть усі! І вгамуйте дурних бабів. З нами чарівник, він захистить нас!

Усі подивилися на Руала.

Руал стояв під ґанком, прихилившись до стіни. Одна-єдина думка заслонила від нього світ: пішов би вранці — був би врятований.

На мить стало дуже тихо. Потім зашелестіли голоси:

— Чарівник…

— Великий маг…

— …врятувати нас…

— Чарівник…

І по юрбі, ще мить тому охопленій розпачем, раптом пролинуло єдине полегшене зітхання. Надія опанувала людей так само раптово, як жах перед цим.

Руал обвів поглядом звернені до нього обличчя. У його очах застиг вираз нестерпного болю.

— Ви заступитеся за нас, пане Руале? — тремтячим голосом запитала бліда Ліна.

Ільмарранен ворухнув пошерхлими губами.

— Я, — сказав він чужим голосом. — Я.

І на очах у всього селища обличчя його раптово й страшно змінилося, наче обвуглилось. Люди відсахнулися.

— Звичайно, — безбарвним голосом проказав Ільмарранен.

І рушив крізь юрбу. Погляд його не відривався від чорних клубів диму, що зависли над полем.

…Розбійники не поспішали. Вони розтяглися ланцюгом по шляху — десятків зо два міцно збитих, вгодованих шибайголов. Хутір вони спалили задля розваги — основна робота була ще попереду.

Селище наче вимерло — це їх не здивувало. Дивувало те, що тим самим шляхом назустріч їм крокувала людина.

Вони могли б проскакати повз подорожнього. Вони могли б проскакати й по ньому. Могли зарубати на ходу, не сходячи з сідла.

Тихо шелестіла пшениця, яка тільки заколосилася. Чорний дим клубами плямував сонячний день. Подорожній ішов собі. Він також не поспішав.

Отаман, що їхав попереду, глянув на нього з-під долоні. Він не звик ставити собі запитання, однак, невідомо чому занепокоївся: чимось вражав дивний беззбройний пішохід, який спокійно простував назустріч загонові. Розбійник притримав коня.

— Що б воно значило, га? — спитав підручний.

Отаман — плюгавий з вигляду, але наділений вдачею злої оси молодик — гмикнув. Відстань між вершниками та пішим одинаком стрімко скорочувалась.

Копита коней здіймали білі хмарки пилу. Чоловік на шляху не змінював ритму кроків, наче його штовхала невідома потужна сила. Він наблизився настільки, що чітко можна було розгледіти його обличчя.

Отаман злісно примружився й потяг шаблю з піхов. Той, що йшов, дивився йому просто в вічі.

Розбійника ще більше опанувало невиразне занепокоєння. Лякали застигле обличчя і важкий погляд, яким свердлив їх подорожній.

— Та що воно таке, га? — знову спитав уже наполоханий підручний.

Вершники зупинилися, збились у купу. Людина йшла, поки до кавалькади не залишилося всього кілька метрів.

Тоді зупинився й подорожній. Обличчя його здавалося бруднувато-сірою маскою, але очі палали такою незламною волею, таким скаженим напруженням, що розбійників охопило сум’яття.

— Чого тобі треба, негіднику? — гукнув отаман.

— Геть, — холодно кинув дивний чоловік. І додав кілька незрозумілих, гортанно вимовлених слів, лиховісних у своєму дикому звучанні:

— Заккуррак… Кхари! Акхорой!

Злякано заіржали коні.

— Чаклун! — зойкнув хтось.

— Мовчати! — гримнув отаман. Але за його спиною не вмовкав шепіт: «Чаклун… Чарівник…»

— Рахую до трьох, — так само холодно мовив незнайомець. — Даю вам час, аби забратися геть! Раз!

Сум’яття наростало. Отаман люто озирнувся, ледве стримуючи коня.

— Два, — спокійно відраховував незнайомець.

Отаман не вірив, що беззахисна людина може вступити з ним у єдиноборство. Жодної зброї в руках прибулець не мав — виходить, володів якоюсь таємною. Інакше звідкіля ця холодна сила?

— Два з половиною, — проголосила дивна людина.

Сум’яття наростало. Розбійникам здавалося, що в очах незнайомця витанцьовує лиховісне полум’я.

— Три! — пролунало, мов удар батога. І полум’я спалахнуло в страшної людини на долоні. Подорожній вихопив із кишені яскраву мов сонце кульову блискавку й загрозливо підкинув над головою.

І отаман відступив. Він полюбляв легку здобич і боявся чаклунства, тому вкинув шаблю в піхви, повернув коня і поскакав геть. За ним кинулися решта вояків.

Чоловік на шляху дивився їм услід. Очі його згасли, обличчя заливав піт. Із селища бігли люди; вітер доносив їхній захоплений галас.

Руал Ільмарранен, не змигнувши, глянув на сонце і опустився на дорогу. Випала з вологої руки скляна кулька — подарунок хлопчика Фінді.

Випала і потонула в куряві.

…Далеко звідси чорнокоса жінка не зводила погляду з краплинок крові на білій серветці.

Краплі спалахували й гасли, як жаринки в прогорілому багатті.

* * *

Карета важко підстрибувала на вибоїнах. Для далеких мандрівок це був надто розкішний екіпаж. Оббитий зсередини шовком і оксамитом, він був щедро позолочений ззовні, й позолота ця, напевне, блищала за версту.

Лартові навіщось знадобилася саме така карета — масивна й золота, і саме шестірка ситих вороних коней — ніяк не менше.

У кареті сидів я, пишно вбраний. Мій чорний оксамитовий костюм було оздоблено срібною парчею — нічого подібного мені зроду не доводилося надягати. Поруч на сидінні лежали капелюх зі жмутом пір’я та шпага в дорогих піхвах.

Ларт же в чомусь на кшталт лівреї правив кіньми. Мені суворо заборонялося називати його хазяїном або кликати на ім’я. Відтепер мандрівним магом був я, а він — моїм слугою.

Таким побитом рушили ми в дорогу за день по горезвісних відвідинах Орвіна-Провісника.

Дивовижна метаморфоза тішила мене цілий тиждень. Потім я відчув нестерпну нудьгу.

Ларт ставав найбалакучішим слугою на світі, варто було нам потрапити на заїжджий двір чи когось зустріти. Одного разу він не менш як годину залицявся до гарненької селяночки, яку взявся підвезти і всадовив поруч себе на облучку. Я з карети слухав їхні теревені та кусав лікті. Вони встигли переговорити про всі квіточки, губки й оченятка, згадати всіх її дружків та подружок і серед іншого з’ясувати, що чарівників, мабуть, і на світі нема — все то байки. Коли він висадив її та помахав услід, я вистромився з карети по пояс і похмуро поцікавився, які, власне, переваги дає нам ця гра з перевдяганням. Замислений Ларт звелів мені стулити пельку й решту шляху зберігав мертву мовчанку.

На заїжджих дворах нас очікувало те саме: я оселявся в найкращій кімнаті, звідки й носа не вистромлював, оточений загальною цікавістю та побоюванням, а Ларт, як могутній насос, викачував із господаря, слуг і пожильців усі новини, чутки та плітки, натомість щедро обдаровуючи їх вигадками про свого над міру дивовижного господаря. Звістка про нашу мандрівку ширилася ніби колами по воді, збурюючи околиці й породжуючи в мені невиразний неспокій.

…Карета підстрибнула так, що я вдарився головою об стелю. Ларт нахльоскував коней, поспішаючи якомога швидше дістатися до чергового готелю. Ми їхали полем, навкруги не було ні лялечки. Я смертельно стомився, досхочу наковтався куряви, мене розтрусило, я вмирав від задухи, але думка про заїжджий двір була мені огидна.

— Господарю! — я знову вистромився з вікна. — Господарю!

Він притримав коней, і я, ризикуючи потрапити під колеса, перебрався до нього на передок. Він мовчки посунувся.

— Ми що, шукаємо Третю Силу? — спитав я нахабно.

Він уже розтулив рота, щоб мене обірвати — й замість цього сильніше вдарив по конях.

— Подих серед нас… — пробурмотів він крізь зуби. — Присягаюся канаркою… «Її подих блукає серед нас».

* * *

Руал пішов затемна, крадькома, аби не прощатися ні з ким. Він крокував геть від селища, а день займався ясний, як і вчора, і, як учора, вставало сонце. Корови та кози на пасовиськах, пси, які стерегли їх, — усі повалилися на росяну траву й ловили боками перші сонячні промені, поспішаючи зігрітися, тому не звертали на чужинця анінайменшої уваги.

Попереду темнів ліс. Руалові невідомо чому хотілося сховатись. Він ішов дедалі швидше, а перед очима настирливо повторювалися картини вчорашнього дня, повторювалися повільно, ніби учасники їх загрузли у товщі багнюки.

Біжить гінець із хутора, рот роззявляє, а лементу не чути. У блідої Ліни виступили краплинки поту над верхньою губою. Капає соус із ополоника…

Насуваються широкі груди вороного отаманового коня, закривають небо… Величезне копито мало не наступає на коротку полуденну тінь беззбройної, безпорадної людини… Краще здохнути, ніж прилюдно зізнатися в своїй безпорадності. Я маг і здохну магом.

Руал уповільнив крок і витяг із кишені скляну кульку. Покачав по долоні, примружився на сонячні відблиски, що грали в ній. Ні, цілковите безглуздя. Банда розбишак сахнулася від затятого нахабства й дитячої іграшки.

Ільмарранен сховав кульку й лише тепер помітив, що йде вже лісом, іде, судячи з усього, не першу годину, тому що ліс густий, неторканий. Стовпи сонячного світла наскрізь пронизували хащу. Десь глибоко всередині Руал раптом відчув спалах божевільної надії. Він знову сподівався на диво: те, що сталося вчора, — не дурість і не випадковість. Не може бути інакше!

І всією силою цієї надії Ільмарранен закликав до себе колишню могутність.

Спершу він хотів розворушити завмерлі крони над головою, запустити в них вітер. У відповідь — тиша й цілковитий спокій.

Він покликав пташину, що стрибала по стовбуру, — та не звернула на його заклик жодної уваги, просто зникла в поплутаному гіллі.

Руал зупинився. Він був покалічений, назавжди позбавлений частини самого себе, і чорна ядуча туга, яку так довго відгонив, раптом упала на нього всією вагою. Підкосилися ноги, він сів просто в траву.

…Старий звіздар, мешканець башти з грубими стінами і стрілчастими вікнами, все життя збирав чарівні книги. Жодного разу жодне заклинання не підкорилося йому.

Старий мав бібліотеку, що цілком складалася з древніх фоліантів нечуваної вартості, військо реторт для приготування протиотрути й підзорну трубу, щоб споглядати зірки. Єдиного не мав старий — чарівничого дару.

— Неймовірно! — він дивився на Руала з побожною заздрістю.

А Руал недбало перегортав сторінки, нечутно ворушив губами — і хирлява рослинка в дерев’яній діжці раптом дивовижно розквітала, приносила плоди, схожі на дикі яблука, що несподівано перетворювалися на золоті монети і з дзенькотом розкочувались кам’яною підлогою, влягалися візерунком, подібним до карти зоряного неба. Старий вражено хитав головою:

— Очам своїм не вірю…

Марранові подобалося відвідувати звіздаря в його башті. Старий із усіма своїми книгами, підзорною трубою і квіткою в діжці викликав у нього симпатію. Звіздар же блаженствував, приймаючи Руала, і вважав його візити за велику честь.

— Скажіть, Ільмарранен, — збентежено запитав він одного разу, — коли ви вперше усвідомили себе магом?

Марран замислився.

Не міг пригадати моменту, коли саме відчув у собі дар. Просто був день, коли Руал-дитина зрозумів, що інші цього дару позбавлені.

Йому було років шість; холодної дощової весни завантажений над міру віз застряг у розкислій глині. Власник воза, вугляр, літня вже людина, надсаджувався разом зі своїм худим конем, марно силкуючись вивільнити колеса з чіпкої багнюки.

— Що ти робиш? — здивовано спитав його маленький Руал.

Той похмуро глянув на дурного хлопчиська й не відповів.

Руал обійшов навколо воза, спинився перед конем — той неспокійно косував на нього — став навшпиньки й дотягся до повода:

— Ходи-бо…

Кінь рушив уперед і відразу, без зусиль, витяг воза на тверду дорогу.

Марран на все життя запам’ятав погляд, яким його винагородив вугляр.

Старий звіздар просто не в змозі був цього зрозуміти.

…Лісові кінця-краю не було, здавалося, він навіть ставав дедалі густіший і темніший. Руал ішов уже багато годин. Спочатку над головою в нього радісно щебетали птахи, потім їхній вереск змінився тишею, яку порушували іноді рипіння сосен та стукіт дятла, а ось тепер ліс озвався співом мисливських рогів, що наближався.

Марран крокував розмірено, бездумно, не підводячи погляду, зі стиснутими зубами. Байдуже.

Ріг хрипко гаркнув зовсім поруч, і, ламаючи гілки, на стежку вилетіли вершники. Руал зупинився, очікуючи, що мисливці рушать своєю дорогою. Однак ті несподівано повернули, й за мить він опинився в оточенні списів.

— Хто такий?

— Мандрівник, — обережно відповів Руал.

— Бурлака, — визначив один із єгерів.

— Браконьєр! — не погодився інший.

Неквапом під’їхав ще один вершник — очевидно, вельможа.

— Знову нахабний голоштанник! — він гидливо скривився. — Знаєш, негіднику, що буває за потраву моїх лісових угідь?

Руал відчув бридкий присмак у роті: Світле Небо, цього ще тільки й бракувало!

Шість гострих списів націлилися йому в груди. Єгері вискаляли зуби.

— Володіння пана священні, — сказав він навмання і стиснувся, очікуючи удару.

Вельможа насупився:

— Ти знаєш, мерзотнику, хто я?

Руал жалібно всміхнувся й перевів подих:

— Ви — могутній володар, ваша світлість… А я… я — скромний… провісник долі. Чи міг би я не впізнати… пана?

Списи невпевнено відсунулися, щоб через мить знову погрозливо зімкнутися:

— Ти мені голови не мороч! Який ще провісник?

«Небо, допоможи мені!» — благав Руал. Раптом він заговорив швидко й переконливо:

— Ворожбит, знахар, заклинач духів, що зазирає у майбутнє. Прибув у володіння пана, коли почув про його… труднощі…

І Руал затнувся, нажаханий власними словами.

А вельможа раптом напружено подався вперед, запитливо вдивляючись у обличчя своєї жертви; далі заговорив повільно, підозріливо:

— ПРО ЯКІ труднощі міг ти почути, бурлако?

У його насторожених круглих очах Руал прочитав раптом, що випадково влучив просто в ціль. Цієї миті він шкірою відчув можливий порятунок і кинувся сторчголов у несподівано відкриту лазівку:

— Панові краще знати, — промовив багатозначно і вказав очима на єгерів.

Вельможа завагався. Ільмарранен чекав, переступаючи ослаблими ногами.

— Поїдеш із нами, — кинув вельможа і розвернув коня.

Кабінет герцога у його великому помпезному замку поєднував у собі щось на зразок мисливського музею і парфумерної крамниці. З обвішаних зброєю стін оскляніло вирячалися з півдюжини оленячих голів: поміж них рябіли дешеві лубки: над головами чарівних пастушок солодко цілувалися голуби. Маленький стіл біля каміна вкривала безліч скляночок, від яких різко пахло, і Руалові час від часу робилося зле від того густого запаху.

Він подолав чималий шлях, прив’язаний за пояс до сідла — то кроком, то бігцем; потім нескінченно довго чекав на прийом у смердючій кімнаті для слуг, звідки неможливо було втекти, а ось тепер до заніміння рук тасував і перетасовував важку колоду карт, гарячково намагаючись відшукати спосіб порятунку. Він не відшукувався ніяк.

Герцог сидів у кріслі навпроти; над його головою люто щирилися ікла трофейного кабана, який теж знайшов свій останній притулок на стіні кабінету. Кабан і вельможа були схожі, як брати.

У Руала змокли долоні, а рятівна думка й досі не приходила. У розпачі він пожбурив карти на стіл:

— Ця колода не підходить, ваша світлосте… На неї падало світло повного місяця.

Герцог засопів, але заперечувати не став. По його знаку лакей приніс іншу колоду.

У Руала перед очима злилися в одну пляму обличчя вельможі й кабаняча морда. Далі зволікати було нікуди, і він почав нерівним голосом:

— Безліч труднощів і небезпек оточує вашу шляхетну світлість…

Герцог насупився ще більше.

— Войовничі сусіди зазіхають на землі й угіддя вашої шляхетної світлості…

Герцог скам’янів обличчям. «Не те,» — розпачливо подумав Руал. Карти лягали на стіл як попало; пікова дама нахабно мружилася, а чирвовий валет, здавалося, глузливо посміхався.

— Гаманець вашої шляхетної світлості останнім часом спорожнів…

Жоден м’яз не ворухнувся на обличчі вельможі. Руал судомно ковтнув і, змахуючи піт з чола, зацьковано озирнувся.

І тоді він побачив її.

Маленька золота фігурка — дрібничка, прикраса туалетного столика. Золота ящірка зі смарагдовими очима. Руалові навіть здалося, що він відчув на собі зелений погляд.

Він спохопився й поквапливо продовжив:

— Головні ж труднощі, головне лихо полягає в іншому… Воно, це лихо, заволоділо всіма помислами вашої шляхетної…

І тут йому здалося, що в маленьких лютих очицях герцога промайнуло щось нове, й воно було схоже на зацікавлення. Руал сповнився натхнення і заходився тягти слова, сподіваючись-таки на те єдине, що доведе його право називатися ворожбитом і порятує від шибениці:

— Воно, це лихо, не дає вам спокою ні вдень, ані вночі…

Так, герцог закліпав очима. Швидко і ніби злодійкувато, що зовсім не в’язалося з його манерами. Закліпав і весь подався вперед, наче бажаючи перехопити слова співрозмовника раніше, ніж вони злетять із його вуст.

— Ні вдень… — повторив Руал з притиском, бо ніяк не міг намацати вірного шляху, ні… вночі…

І вельможа почервонів! Раптово, болісно, як наречена на порозі спальні; почервонів і відсахнувся, суплячись і щосили намагаючись опанувати себе.

Руал зрозумів. Ця розгадка обіцяла порятунок. Карти замиготіли в його руках, як шпиці колеса, що скажено крутиться.

— Знаю! — проголосив він якомога голосніше. — Знаю, як тяжко вашій світлості в ту мить, коли після тяжкої праці й марних зусиль палкий любовний порив вашої шляхетної світлості закінчується гірким розчаруванням! Знаю, яка герцогиня невдоволена і якими образливими словами вона засмучує вашу світлість! Знаю, що сам вигляд подружнього ложа…

— Тс-с-с! — засичав герцог, бризкаючи слиною.

Тремтячими руками він згріб зі столу карти, побоюючись, очевидно, що вони ще й не те можуть розповісти.

Руал знесилено відкинувся на спинку стільця і вимучив слабку подобу тієї особливої переможної посмішки, якою сяяв колись чудовий маг Ільмарранен.

Герцог скочив так рвучко, що мало не зніс зі стіни кабанячу голову, й наліг черевом на стіл, дихаючи Руалові в обличчя:

— Це жахлива таємниця, ворожбите! Я замкнув дружину… Їй прислуговує глухоніма баба… Але дружина ненавидить мене, ворожбите! Вона знущається з мене, коли я… я збираюся… Хочу… Я намагаюся… Прокляття!

І від надміру почуттів вельможа заметався по кабінету. Руал спостерігав за ним, почухуючи перенісся.

Знесилений герцог знову звалився в крісло, втілюючи безмежний розпач. Кабан над його головою втратив значну частку своєї лютості і, очевидно, впав у зневіру.

— Отже, я з’явився вчасно, — вагомо сказав Руал по достатній паузі.

Герцог, приголомшений своєю ганьбою, підвів на нього каламутні очі:

— Проси, чого хочеш, ти, віщуне… Будь-які гроші… Якщо вже карти розповіли тобі про моє горе, то, напевне, вони знають, як зарадити йому!

— Карти знають, — тонко всміхнувся Ільмарранен.

Зараз цей небезпечний тиран був під його владою — ненадовго, зате цілком надійно.

— Картам багато чого відомо, — Руал звівся, не збираючись марнувати відведеного йому часу. — Про платню домовимося наперед.

Герцог закивав, а Ільмарранен швидко глянув на туалетний столик: раптом він злякався, що ящірка виявиться лише оманою. Але ні — на нього так само уважно дивилися смарагдові очі.

Він хотів провести пальцем по її граційно вигнутій спинці — але не посмів. Обережно визволив ящірку з безладної юрми флаконів з кепським запахом, посадив собі на долоню… Вона вмостилася просто й зручно.

— Ось моя платня, — сказав Руал.

Вельможа крекнув.

…Ранком наступного дня замок лихоманило.

Лакеї та пралі, конюхи й кучери, кухарі з кухарчуками й сам управитель на чолі дюжини покоївок забули про щоденні справи й метушилися, ніби мурахи з поруйнованого мурашника.

Знахар, який прибув казна-звідки й невідомо чим завоював довіру герцога, був у центрі цієї метушні й віддавав розпорядження, від яких кидало в жар навіть матрону-інтендантшу, яка чимало встигла побачити на своїм віку.

— Пацюків знадобиться дюжина або й дві… — серйозно і зосереджено пояснював знахар. — Мізинець на правій щурячій лапці має силу, про яку відомо не всім, о, далебі не всім!

Руал переможно оглянув з’юрмлену челядь і вів далі:

— Тепер — яйце зозулі. Шукайте, ледарі, це наказ пана герцога! — гримнув він, помічаючи деяке замішання. — Нашийник найкращого собаки… — він один за одним загинав пальці, — іржа з криничного ворота…

Люди перешіптувалися, знизували плечима — вони не підозрювали, очевидно, про нещастя свого пана й не могли навіть припустити, що задумав самозваний знахар.

А в Руала вже не вистачало пальців для загинання:

— Цвях із підкови здохлої кобили… Ні, жеребець не підходить. Кобила, що вмерла власною смертю. Шукайте! Ах, торік? Але цвях же цілий? Чудово, дістаньте! — тут Руал відшукав серед юрби єгеря, до сідла якого був учора прив’язаний, тицьнув пальцем йому в груди й лагідно мовив:

— Ти й дістанеш! Підкову можна брати будь-яку, але кобилу — мусиш відкопати… Доставиш особисто панові герцогу, друже, тільки ж гляди, не здумай вдаватися до хитрощів…

Єгер сполотнів і пішов, похитуючись. Руал провів його батьківською посмішкою, а далі правив своєї:

— Локони дванадцяти незайманок… Мотузка від похоронного дзвона… До речі, — Ільмарранен повернувся до управителя, — пошліть кого-небудь на цвинтар, мені потрібен будяк з могили утопленика.

Управитель щось прошепотів йому на вухо, Руал презирливо підвів брови:

— Не може не бути такої могили. У крайньому разі доведеться кого-небудь утопити… Краще знайдіть відразу, друже, — і Руал з довірою зазирнув у вічі управителю.

— Зілля мусить бути зібране перш ніж сонце торкнеться обрію… — заклопотано повторював він потім наляканому герцогові. — До моменту, поки диск його не сховається цілком, слід провести обряд освячення любовного напою. Все повинно бути виконане з точністю до миті, але потім, ваша шляхетна світлосте, ви будете винагороджені…

Руал, до слова, теж розраховував на деяку винагороду. Він був не з тих, хто просто так пробачає приниження та переляк.

— Зберіть кал бурої курки, добудьте паленого пір’я і личинок… — диктував він управителеві, приховуючи мстиве задоволення. Герцог нервово щулився та по мірі з’ясування складу любовного зілля дедалі більше похмурнів. Коли вони зі знахарем залишилися наодинці, бідолаха спробував несміливо заперечувати, але Руал лагідно відповів:

— О, як ви будете винагороджені, ваша шляхетна світлосте!

Перед заходом сонця запах парфумів у кабінеті герцога був остаточно переможений іншим запахом, могутнім, пронизливим, як вереск поросяти, що вмирає під ножем. Вельможа, наділений тонким нюхом, затискав собі носа.

— Час надходить! — оголосив Марран. — Напій готовий. На вашу світлість чекає обряд — і відразу по тому ніч чудових утіх!

Герцог болісно закашлявся.

Двір замку був повен збуджених, заінтригованих людей. На вежі чатував кухарчук, зобов’язаний повідомляти про положення сонця стосовно обрію. Згасли печі на кухні, спорожніли кімнати для слуг, навіть стражники від звідного мосту залишили свої пости й разом із усіма витріщалися на герцогські вікна.

На високому балконі в покоях герцогині виднілася постать самітниці.

А чоловік і володар готувався до ночі дивовижних утіх. У вбранні, що складалося з самої тільки мотузки від похоронного дзвона, прикрашеної пучечком волосся з локонів дванадцяти незайманок, у нашийнику найкращого собаки на червоній м’ясистій шиї герцог переступав босими ножиськами просто по кам’яній підлозі. В одній руці нещасливий чоловік тримав чашу з напоєм, на поверхні якого плавали палені пера, а іншою міцно стискав почервонілі ніздрі.

— Де божу більше… — по-страдницьки шепотів він.

— Уже-і! — заверещав з вежі кухарчук-спостерігач. — Сонце сідає!

— Час! — прошепотів гарячково збуджений Руал. — Починаємо обряд! Повторюйте за мною, тільки голосно! Чим голосніше ви промовите заклинання, тим сильніше буде… Ну, ви розумієте… Починаємо!

І люди, що зібралися на подвір’ї, від подиву й ляку присіли всі як один, коли з герцогських покоїв раптом долинув пронизливий крик:

— Ба-ра-ха-ра-а! Мнлиа-у-у!

Заойкали жінки, зашепотіли чоловіки. Не посвячені в ретельно збережену герцогом таємницю, вони робили зараз найфантастичніші припущення. А герцог то могутньо ревів, то верещав, зриваючи голос:

— Ха-за-вздра-а! Хо-зо-вздро-о!

У короткий проміжок між його завиваннями таки зумів пробитися кухарчук, який волав з вершечка вежі:

— Край! Сонце сіло!

Крики обірвалися.

— Пийте! — вигукнув Руал і спритно кинув у чашу з напоєм цвях із підкови здохлої кобили. — Пийте залпом і йдіть до неї!

Від першого ковтка очі герцога вилізли з орбіт, тому він не побачив мстивої посмішки знахаря.

У чаші залишився тільки цвях. Герцог кашляв, зігнутий у три погибелі. Коли він підвів очі, обличчя Руала знову було уважне й співчутливе:

— Ідіть… Але пам’ятайте — з кожним кроком слід висмикувати по волосині незайманки з цього пучка… Не можна помилитися, не можна пропустити кроку, або висмикнути відразу дві волосинки… Ідіть же, ваша світлосте!

Герцог, хилитаючись, рушив до сходів. Руал чув, як ляпали його підошви та як зосереджено він бурмотів — відраховував волосинки.

Руал почекав, поки кроки віддалилися, і прожогом кинувся до вікна. Юрба зустріла його появу збудженим гулом, але Марран дивився не вниз, на подвір’я, а на рожеве призахідне небо. До нього він і звернувся з красномовною промовою:

— О, Небо! Поверни його шляхетній світлості здатність любити пані герцогиню і будь-яку жінку, котрої він забажає! Поверни йому цю можливість, якої він давно вже позбавлений! Зроби це, о Небо! Ти знаєш, як важко здоровому чоловікові бути схожим на євнуха!

Юрба змовкла при перших словах, ошелешено вислухала всю промову і нарешті вибухнула враженими вигуками. Руал до половини вистромився з вікна й простяг руку, вказуючи на балкон герцогині:

— А тепер до пана герцога повернеться його сила! Це здійсниться!

Захоплені вигуки були йому відповіддю. Люди, скупчені під вікнами, лізли один одному на плечі, задирали голови й тицяли пальцями в бік високого балкону.

Руал перевів подих і тихенько відійшов від вікна.

Вдень він намагався запам’ятати розташування сходів і коридорів і все одно мало не заблукав, поспішаючи до виходу.

Десь у глибині замку чалапав герцог, позначаючи свій шлях волосинками дванадцяти незайманок.

Коні, залишені в стайні без догляду, переступали з ноги на ногу. Марран поспіхом вивів сяк-так осідланого вороного жеребця.

Міст було піднято. Руал узявся за держак іржавого ворота — він повертався неймовірно важко, ривками.

Міст повільно опускався; ось між його темним краєм і стіною почало швидко розгортатися небо, а щілина щохвилі розширювалася. Руал, надсаджуючись, крутив далі.

Міст нарешті ліг упоперек рову, відкриваючи дорогу до порятунку.

Герцог, імовірно, вже взяв дружину в свої обійми.

Руал скочив у сідло.

Втікаючи щодуху, він не міг почути прокльонів герцога, який так осоромився, здавленого реготу його челяді та знущань герцогині. Він не бачив, як споряджали погоню, які страшні віддавалися накази — він мчав стрімголов крізь темний ліс і стискав рукою сховану в кишені золоту ящірку, винагороду за працю.

* * *

Каратів став першим порівняно великим містом на нашому шляху. Його вузькі вулички були дбайливо вимощені кругляком, майстерні та крамнички прикрашені мистецькими вивісками, а жителі славилися нечуваною чванливістю — найостанніший місцевий бурлака поглядав на прибулих зарозуміло, мов принц.

Ми зупинилися, як годиться, у найкращому готелі. Він виявився доволі пристойним кам’яним будинком, а відведені нам багатокімнатні апартаменти були справді гарні. Власник готелю, якого вразила моя магічна велич, сам показав кімнати й навіть допоміг слугам внести поклажу, при цьому намагаючись не втрачати накрохмаленої гідності.

Мені урочисто запропонували вписати своє ім’я в готельну книгу, що я й зробив, тобто надряпав упоперек розграфленої сторінки: «Великий маг Дамир, що подорожує з власної потреби, в супроводі слуги».

Коли за господарем зачинилися стулки дверей, Ларт, який був у доброму гуморі, одним махом зім’яв мою розкішну постіль під шовковим укриттям.

— Нарешті… — пробурмотів він, простягаючи ноги в запилених ботфортах.

Справді, надто багато було в нас за плечима кепських трактирів і брудних заїжджих дворів.

Я підійшов до вікна — просто навпроти готелю розташувалася ратуша, величезний годинник на вежі показував пів на п’яту, а внизу лежала залита післяполудневим сонцем головна площа міста Каратов. Погукували торговці, статечно простували поважні городяни й тинялися вуличні хлопчаки; просто під вікнами цокала черевичками гарненька квіткарка. Вона відчула мій погляд, підвела голову й чарівно зашарілася. Я з солодким хвилюванням згадав про свій чорний зі сріблом костюм чарівника й усміхнувся до неї поблажливо. Дівчина заточилася, прошкутильгала кілька кроків, озирнулась і стрельнула в мене очицями через плече.

О так, це містечко обіцяло величезні можливості.

— Не гаятимемо часу, — сказав Ларт у мене за спиною. — За півгодини ти отримаєш запрошення.

Серце моє закалатало; я швидко озирнувся, але, навчений досвідом, нічого не спитав.

Ларт заклав ногу на ногу:

— Тебе запросять до мера на вечірку, влаштовану на честь одного іменитого подорожанина, що відвідав місто… Ти здогадуєшся, якого?

Я роззявив рота. Мабуть, це було вже занадто.

— Там буде вся місцева знать, — провадив Ларт, — а також цехові майстри, начальник варти й так далі, всі з дружинами й доньками. Попереджаю: тебе схочуть оженити. Погоджуватися чи ні — твоя справа.

Я розгублено, дурнувато всміхнувся.

— Далі, — Ларт потягся і сів. — Там будуть найбільш значні купці-товстосуми. Тебе, можливо, схочуть підкупити.

Я не витримав і невпевнено спитав:

— Навіщо?

Ларт роздратовано струснув головою:

— Помовч… Завжди знайдеться, навіщо… Я все це розповідаю не для того, щоб вислуховувати дурні запитання… Отже, магів там не буде, крім, природно, тебе. Ти, звичайно, великий і могутній, про це вже я подбаю. Твоя ж справа — по секрету повідомити всім і кожному, що ти володієш таємницею. Нечуваною таємницею… Базікай, вихваляйся, привертай увагу. Ти зараз — принада.

— Принада? — перепитав я, здригаючись.

Ларт із досадою поморщився:

— У переносному значенні… Мені потрібні чутки, слід викликати зацікавлення твоєю персоною… Присягаюся канаркою, дехто давно мав би виявити до тебе інтерес!

І він заходився крокувати по кімнаті, з лиховісним виглядом потираючи руки:

— Щось повинно статися… Вона себе виявить… Давно вже час, або Орвін остаточно схибився!

— Господарю, — спитав я обережно, — ми й досі шукаємо Третю Силу?

Він призупинився. Сказав після паузи:

— Ми шукаємо того, хто вкаже на того, хто знає, що це таке.

Останні його слова потонули в ревінні годинника на вежі, який пробив п’яту. І ледве вмовк останній удар, у стулку дверей тихенько зашкреблися:

— Пане чарівнику… Вам послання…

— Це запрошення, — пробурмотів Ларт.

…Це справді було запрошення — рожевий аркуш паперу, візерунчастий, пахучий і, по-моєму, навіть напомаджений. У правому верхньому куті його красувався герб міста Каратов, цілком складений із грізних і величних символів: списів, пік і ощерених левів. Посередині, у вибагливій рамці, містився красномовний текст із найнижчим проханням до пана чарівника відвідати вечірку пана мера в ратуші, о восьмій.

Ми з’явилися о пів на дев’яту.

Я в ошатному оксамитовому вбранні простував попереду, вже самим своїм виглядом претендуючи на особливу пошану. Трохи віддаля за мною плив Ларт у простому темному одязі. Варта біля входу в ратушу заскреготіла залізними панцирами, вклоняючись нам.

Наступні півгодини я приймав свідчення відданості. Дами присідали в реверансах, томливо посміхалися, зачіпали мене твердими кринолінами. Рівно, яскраво палахкотіли свічки в канделябрах, сновигали діловиті лакеї. Я блукав у лісі з мережив і пір’я, сповненому щебету, потискав чиїсь руки, деякі з них цілував — не впевнений, що саме ті, котрі потрібно було цілувати. Мер, невисокий лисуватий чоловічок, кивав і посміхався, посміхався і кивав. Ларта щось давненько не було видно.

Біля відчинених дверей сусідньої зали мені вдалося розгледіти довгий, пишно накритий стіл. Серце моє радісно затріпотіло в передчутті бенкету.

Але запрошення до столу досі не було, а замість цього ошатно вбрана юрба тихенько просоталася до іншого приміщення, яке виявилось залою для засідань. Очевидно, тут збиралася рада міських старшин. Мер зайняв звичне йому крісло на узвишші, інші влаштувалися на довгих дерев’яних лавах.

Мене урочисто всадовили на почесне місце біля мера, коли я раптом згадав про Лартове завдання і з жахом зміркував, що поки й не намагався його виконати, більш того — з часу, коли переступив поріг ратуші, не вимовив жодної пристойної фрази. Я закрутив головою, вишукуючи, з ким би поділитися знанням жахливої таємниці, але саме цієї миті мер підвівся і закалатав у дзвоник:

— Шановні співгромадяни… Окраса нашої громади зібралася тут, аби привітати дорогого гостя, чий візит…

Окраса громади раптом зойкнула в один голос. Крісло піді мною хитнулося, і я раптом виявив, що воно вільно висить у повітрі — досить високо.

«Ларте!» — подумав я, вкриваючись потом і щосили стискаючи пальці на підлікіттях.

Коли еліта місцевої громади трохи прийшла до тями, я почув аплодисменти. Мер ляпав у долоні найголосніше:

— Так, добродії! Нечасто нас відвідують маги, подібні до пана Дамира, хоча, правду кажучи, наше місто не з останніх, атож, далебі не з останніх! Минулого місяця міська скарбниця поповнилася податком із цеху кушнірів, а цех бондарів повернув борг позаминулого місяця… З цих грошей половину витрачено на те, щоб полагодити західну стіну, а половину другої половини витратимо на феєрверк на честь Дня Величезної Радості, ті ж гроші, які залишаться…

Я гарячково шукав очима Ларта, але його не було. У залі перешіптувалися, тихенько вовтузились, однак ніхто відверто не виявляв нетерпіння. Моє крісло погойдувалося над підлогою, нікого не дивуючи, а мова мера лилася, ніби сонна рівнинна ріка, якій ще далеко до моря.

У залі ставало задушливо; дами дедалі рішучіше працювали віялами. Мій парадний оксамитовий костюм обліпив мене, як суцільний шматок пластиря.

— Співгромадяни, сподіваюся, поцінували вже мою скромність і чесність… — дзюрчав голос мера.

Я згадав, що обід давно минув, а вечеря ще не починалася, і в мене нестерпно засмоктало під ложечкою. Потім затерпла спина, а пальці на підлокіттях зсудомило. Далі пересохли губи, й це було найгірше, тому що склянка з водою стояла на столику перед мером і я не міг до неї дотягтися. Я повертав сухий язик у роті й тужливо думав, що наказ Ларта тепер виконати неможливо, оскільки чесний і скромний мер ніколи не стулить пельки.

І тут я побачив хазяїна.

Ларт стояв у бічному проході, майже схований оксамитовою портьєрою, та жваво розмовляв із буфетницею. Про те, що це саме буфетниця, я здогадався по величезній таці з прохолодними напоями, яку вона тримала перед собою. Ось Легіар узяв з таці тонконогий келих, пригубив золотаво-бурштинову, іскристу рідину… У мене на очах виступили злі сльози.

Ларт озирнувся, ніби його погукали, й по-дружньому кивнув мерові. Той закашлявся, ніби захлинувся; мова його обірвалася. Заінтригований зал спостерігав, як красномовний батько міста марно силкується заговорити знову, але вичавлює з себе тільки жалюгідне шипіння.

Мер нарешті здався: кинув на співгромадян докірливий погляд і махнув рукою, наче відгонячи муху. Цей жест виявився сигналом.

Еліта, перекидаючи лави, кинулася до виходу й далі — туди, де давно чекав накритий стіл. Моє крісло з гуркотом упало на підлогу. Кульгаючи, розтираючи затерплі ноги, я рушив услід за рештою.

До моєї появи за столом не залишилося вільних місць. Дзенькали виделки та працювали щелепи, перемелюючи вишукані страви. Я підійшов до мера, який сидів на чільному місці, й мовив, намагаючись прибрати таємничого вигляду:

— О, як важко носити в собі жахливі таємниці…

Мер скосив на мене око, не відриваючись від тарілки, й привітно розтяг лискучі масні губи, однак не перестав при цьому жувати:

— … ше ання, ане внику!

Я ще трохи потупцював поруч, але мер, очевидно, вважав ту подобу останньої фрази достатньою і цілком переконливою, а тому з вдоволеним воркотінням продовжив трапезу, більше не вдостоюючи мене своєї уваги. Я ще потупцював і рушив у обхід довгого столу за годинниковою стрілкою.

Бенкет досяг апогею. Я раз у раз намагався почати розмову із тими, що їли, але це було так само марно, як пропонувати глухареві під час його шлюбної пісні ознайомитися з правилами правопису. Лакеї, що носилися з тацями, час від часу налітали на мене, мало не збиваючи з ніг. Я ухилявся, щоб не потрапити їм під ноги, якоїсь миті заточився, змахнув руками, намагаючись зберегти рівновагу, й дивом порятувався, бо несподівано втонув у ніжно-рожевому, пишному криноліні.

Я підвів очі — над криноліном був тоненький, затягнутий у корсет стан, вище — круглі оголені плечі, а ще вище — чарівне рожеве личко якоїсь здивованої білявки. Тож падіння виявилося удачею цілого вечора.

По моїх вибаченнях ми деякий час любенько базікали. Я встиг поскаржитися на тяжку долю чарівників, пов’язану з постійним збереженням таємниць, і кілька разів прикластися до білих, пахучих, унизаних перснями ручок, перш ніж дама обурено скрикнула й миттю про мене забула, тому що її сусідка, товстунка в зеленому оксамиті, виловила з тарілки моєї співрозмовниці чудовий шматок смаженого м’яса. Спроби поновити бесіду успіху більше не мали — красуня була змушена з подвоєною увагою захищати відвойований шматок.

Ця поразка мене доконала. Розчавлений, знищений, я похитувався від голоду серед бенкетуючих. Змучений і зневірений, мусив забиратися геть.

Біля виходу з зали я наткнувся на Ларта, який жував курячу ніжку. Коридором віддалялися жіночий сміх і шелест спідниць.

— Браво, — сказав Легіар, шпурляючи кістку в куток.

Я мало не заплакав.

* * *

Падав холодний, майже осінній дощ. Дорога розмокла; змучений жеребець зі стайні герцога насилу переступав важким, обліпленим брудом копитами. Кінь, очевидно, знав кращі часи — втім, його вершник також.

Коли Руал полишив замок, він спершу петляв, аби збити зі сліду погоню в нічному лісі, а далі мчав світ за очі цілу ніч і половину наступного дня. Затримувався тільки, щоб напитися з колодязя при дорозі та напоїти коня. Потім довелося ненадовго зупинитися — обоє були вкрай знесилені.

Руал квапився скоріше опинитися на безпечній відстані від скаженого кабана, якого так нагадував зганьблений герцог. Переночував абияк у мокрій копиці й дав коневі перепочити, а далі продовжив свій шлях, який вірніше було б назвати втечею.

Дощ почався на світанку й до вечора не вщухав. Жеребець послизнувся на вибоїні та почав кульгати.

Дотепер Руал намагався уникати людських поселень, побоюючись, що їхні жителі можуть передати його в руки герцога. Нині ж, очевидно, подітися було нікуди — кінь шкутильгав дедалі сильніше, а вершник два дні й ріски в роті не мав. До того ж, замок залишився далеко позаду — Руал сподівався, що погоня втратила його слід, та й володіння герцога, зрештою, не безмежні.

Тому, коли зі стіни дощу виступив раптом затишний хутірець, обнесений частоколом, Руал не став звертати з дороги, як досі. Кінь пожвавішав, зачув житло; Руал підбадьорливо поплескав його по шиї і рушив просто до масивних воріт.

Ворота були замкнені зсередини на засув. Руал відбив собі руки, перш ніж у відповідь на його стукіт відчинилося оглядове віконце й у ньому закліпало заспане блакитне око:

— Чого треба?

— Пустіть переночувати чесного й доброго мандрівника, — сказав Руал, намагаючись здаватися якомога чеснішим і добрішим.

Око оглянуло його з голови до ніг, презирливо примружилося, а його власник невдоволено спитав:

— Скільки даси?

У Руала не було ні шеляга, якщо не рахувати золотої статуетки, ретельно захованої за пазуху. Тому він запобігливо посміхнувся і запропонував:

— Я відробити можу.

Око кліпнуло, і оглядове віконце безцеремонно зачинилося.

— Зажди! — закричав зляканий Руал. — Зажди, вторгуємося!

Віконце відчинилося знову, і блакитноокий крізь зуби повідомив:

— На базарі торгуються, ти, голодранцю! А в нас хазяїн бурлак усяких не тримає!

— Поклич хазяїна, — сказав Руал швидко.

— Зараз, — похмуро пообіцяв непривітний воротар. — Тільки розженуся… А ну, забирайся звідси!

Руал спробував притримати віконце, — його боляче вдарили по пальцях.

Жеребець позад нього переступав з ноги на ногу.

— Справи кепські, — стомлено сказав йому Руал.

Дощ посилився. Потроху смеркало. Руал прихилився щокою до віконця, намагаючись вгадати — тут нечема з блакитними очима, чи вже пішов. Дощ глушив усі звуки, а щілин у воротях не було. Верхній край високого частоколу на додачу був утиканий шпичаками.

Руал знову застукав у ворота — просто так, без надії.

На його подив, незабаром почулися голоси, серед яких виділявся вже знайомий. Віконце розчинилося, й інше око, пронизливе, каре, втупилося в обличчя Руалові.

— А ось я собак спущу, — неголосно пообіцяв хрипкий бас.

Цієї миті Руалів жеребець не витримав, ступив уперед і жалібно заіржав.

Каре око перевело пронизливий погляд з Руала на обліпленого мокрою гривою скульгавілого красеня-коня, примружилося:

— Твій кінь?

Руал кивнув.

— Де вкрав? — поцікавилися через ворота.

— Я не… — почав похололий Руал, але власник карого ока перебив його:

— Віддай коня — і ночуй, дідько з тобою.

Розгублений Руал тільки похитав головою — ні, мовляв, не піде.

— Тоді забирайся геть, — відрізали через ворота і віконце наполовину причинилося.

Жеребець і Руал подивились один на одного.

— Заждіть, — хрипко сказав Ільмарранен. — Хай буде по-вашому, згода…

Віконце охоче розчинилося, слідом завищав залізний засув на воротях:

— От і добре… Кінь-бо все одно крадений і кульгавий, чого шкодувати…

Руал промовчав.

Блакитне око належало худорлявому веснянкуватому хлопцеві-наймиту, який вкривався від дощу клаптем рогожі. Власником карих очей був сам хазяїн ферми — невисокий кремезний чоловік невизначеного віку. На його поклик з’явився ще один наймит — хлопчисько років п’ятнадцяти; він скоса здивовано глянув на Руала, взяв із його рук вуздечку й повів коня вглиб двору, де темніли численні прибудови. Господарство, очевидно, було чимале й не бідувало.

Хазяїн ще раз оглянув Руала, гмикнув у відповідь якимось своїм думкам і звелів веснянкуватому:

— Відведи… Скажи, нехай його нагодують, чого вже… — Й додав іншим тоном: — Про жеребця ні слова, шкуру спущу…

Хлопець здригнувся, а хазяїн додав, ніби нічого й не сталося:

— Та наглядай за цим, щоб не поцупив чого…

— Я не злодій, — сказав Ільмарранен.

Хазяїн знову гмикнув:

— Гаразд, іди вже…

І Руал пішов через широкий двір за непривітним хлопцем, який похмуро щось бурмотів і натягав на голову свою рогожку.

Нарешті дісталися до місця, Руалів проводир потяг важкі двері, з яких вибився клуб пари, і невдоволено вказав на них Ільмарранену. Руал ступив через поріг — і опинився в солодкому царстві житла, сухому й теплому.

У грубці бушував вогонь, поруч вовтузилася літня вже, але міцна й охайна молодиця. Вона озирнулася на рипіння дверей, взялася руками в боки й питально глянула на веснянкуватого. Той буркнув:

— Прибився ось на нічліг… Хазяїн звелів нагодувати…

— Чого ж не нагодувати, — привітно відгукнулася молодиця, — тільки ноги нехай обітре, бо заляпаний по вуха, — і вказала Руалу на ослін біля стіни. Молодий наймит вийшов, як і раніше сердито бурмочучи.

Руал витер ноги об ганчірку біля входу, пройшов через кухню і сів, де було вказано. Коліна його насилу згиналися, спину нестерпно ломило, шлунок мучили голодні корчі — а він був щасливий. Щасливий, що можна сидіти непорушно, прихилившись до теплої стіни, і просто дивитися на вогонь.

— Звідкіля будеш? — запитала куховарка, з цікавістю за ним спостерігаючи.

Руал розліпив обвітрені губи й відгукнувся:

— Із Мурра.

Куховарка зойкнула:

— Із Мурра?! Та ти знаєш, де Мурр, а де ми!

Руал із зусиллям посміхнувся:

— Я ладен бігти на край світу… І втечу…

Товстуха відставила вбік кошик із овочами, які чистила:

— Женуться за тобою, чи що?

— Женуться, — Руал глибоко зітхнув. — На п’яти мені наступає нещасливе кохання!

Куховарка, вкрай зацікавлена, обійшла широкий стіл і присіла на краєчок ослона, співчутливо повторюючи:

— Он як… Он як воно буває…

Руал похитав головою, аби вона зрозуміла, що подорожній поки що не має наміру розкривати свою таємницю. Тоді куховарка спохопилася:

— Та ж ти змок до нитки… Чекай-но…

Вона повернулася за кілька хвилин із купою сухого одягу в одній руці та парою чобіт у другій:

— Ha-бо, приміряй… Повинні тобі підійти…

Одяг був не новий, але чистий і майстерно полагоджений. Жінка відвернулася, щоб не дивитись, як вдягається Руал, і це було дуже до речі: йому вдалося непомітно переховати статуетку.

— Я тут за господарку, — розповідала тим часом жінка, — й пошити, і випрати, й прибрати… На все, бува, й рук не вистачає… Ти сідай до вогника, погрійся… І вечері чекати не будемо — тут з обіду юшка залишилася. Хазяїн не любить, щоб пропадало…

Руал натяг чоботи — вони були завеликі.

— От, — вела далі жінка, — чоловік мій ширший був у кості… На зріст такий само, а ножиська здоровенні…

— Нічого, — вдячно озвався Руал. — Спасибі.

Вечеряли в просторій, невибагливо вмебльованій їдальні; робітники й слуги сіли за стіл разом із хазяйською родиною. Хазяїн посідав чільне місце; під його пронизливим поглядом щулилися домашні, розміщені за рангом: хлопчик років дванадцяти — хазяйський син, дочка хазяїна, гарненька дівчина з гладко зачесаним білявим волоссям, далі куховарка й десяток робітників — усі молоді міцні хлопці. У самім кінці столу на приставленому табуреті сидів Руал — у добротному селянському одязі, сам зараз схожий на кожного з них.

Ніхто не смів доторкнутися до ложки, доки хазяїн не поклав до рота першу порцію кукурудзяної каші. Тоді почувся поквапливий стукіт — робітники поспішали виловити кращий шматок сала зі спільних тарілок, поставлених посеред столу.

Руал утамував перший голод на кухні, тому неуважно жував хліб і спостерігав за їдцями.

Куховарка раз у раз задерикувато на нього поглядала — якби їх не розділяв довгий стіл, вона, можливо, підсунула б йому зайвий шматочок. Веснянкуватий блакитноокий хлопець, який так негостинно повівся з Руалом біля воріт, старанно його не помічав, інші іноді косували з прихованою цікавістю — більш за всіх цікавився хлопчисько, який повів на стайню жеребця. Хлопчик, хазяйський син, вочевидь кепсько почувався в батьковій присутності — горбився і знехотя колупав ложкою в тарілці. Хазяйська ж дочка за час вечері разів п’ять обмінялася швидким поглядом із круглолицим чорнявим юнаком навпроти, який двічі вдавився кашею.

Аж ось хазяїн крекнув і відсунув тарілку. Усі поквапно встали; ті, що спізнилися, на ходу запихали в рот недоїдені шматки хліба. Руал підвівся й собі. Хазяйська дочка востаннє глянула на чорнявого, її брат голосно гикнув, а куховарка змовницьки підморгнула Руалу.

Робітники ночували в довгій низькій повітці, просто на посиланій сіном підлозі, загортаючись у ковдри. Руалові вказали місце біля виходу, де сіно було ріденьке і з-під дверей тягло вогкістю. Незабаром повітка наповнилася густим хропінням здорових і дужих людей, утомлених після важкої роботи.

Руал лежав, дивлячись у темну стелю; уявлявся йому герцог, який вилітає зі спальні голяка, зате в собачому нашийнику, а вся його челядь зустрічає свого пана німим запитанням, яке має змінитися зворушливим співчуттям. Руал недобре всміхнувся: вельможа засудив себе на це, погрожуючи Марранові та прив’язуючи його до сідла. Відплата була солодка й від цього не менш справедлива.

Він ковзнув рукою за пазуху — золота ящірка зустріла його долоню дружнім, як йому здалося, дотиком. Ти свідок, подумав Руал. Я ніколи нікого не щадитиму й сам не попрошу пощади.

Думки його перекинулися до сьогоднішнього — він згадав про втраченого коня. Звичайно, зашкодивши ногу, жеребець не зміг би вирушати в дорогу негайно, як цього хотілося Руалу, і все-таки кінь — це капітал. Не слід пробачати хазяїну цієї грабіжницької угоди… Він повернувся на бік і подумав про хазяйську дочку.

Ліниво стукотів дощ по дощаному даху.

Руал сів. Робітники спали, потрясаючи повітря хропінням. Руал безгучно підвівся і вийшов під дощ, який почав слабшати.

Ферма була занурена у пітьму, тільки на кухні світилося тьмяне віконце та не спали нагорі, в кімнатах хазяїна. Руал навмання ступив кілька кроків — і завмер, тому що зовсім поруч, у копиці, манячіла чиясь біла сорочка. Незабаром виявилося, що власник сорочки був не один — не міг же він шепотітися сам із собою. Руал, чиї очі давно звикли до темряви, розгледів біляве, гладко зачесане волосся і радісний блиск очей.

Закохані прощалися — незабаром насторожене вухо Руала розрізнило звук боязкого поцілунка, і вслід за цим дівчина нечутно заквапилася до будинку, а чорнявий — це був саме він — прокрався до дверей повітки, озирнувся й пірнув у темряву. Руал помірковано пригнувся за копицею.

Дівчина тим часом перетнула двір і спершу подалася до парадних дверей — але потім, завагалася й повернула в бік кухні. Ільмарранен, охоплений веселим завзяттям, пішов за нею. Двері кухні обережно зачинилася — Руал порахував до двадцяти й увійшов слідом.

У грубці мінився жар, на широкому столі горіла олійна лампа. Куховарка перетирала рушником купу вимитого посуду, а хазяйська дочка, присівши на ослоні під стіною, щось гаряче їй пояснювала. Обидві злякано озирнулися на Ільмарранена.

— Ху, це ти… — з полегшенням видихнула дівчина. — А я думала, батько…

Куховарка широко посміхнулася:

— Ну, заходь, птахо зальотна…

Дочка хазяїна посунулася — Ільмарранен присів поруч. Йому здалося, що дівчина пахне молоком.

Куховарка хитро посміхнулася і прорекла, з розумінням кивнувши Руалові:

— Не спиться, хлопче? Від любові не втечеш…

Дівчина переривчасто зітхнула. І тоді Руал Ільмарранен заговорив. Він говорив просто й водночас натхненно, і в цій розповіді про минуле була велика любов, таємні заручини й жорстокий батько, що віддав наречену за іншого. Обидві слухачки подалися вперед, куховарка терла й терла давно суху тарілку, а дівчина від хвилювання бгала поділ своєї простенької сукні. Ледве Руал дійшов до моменту, коли танцювало весілля, стогнав покинутий наречений і намагалася вбити себе молода — на очах у обох виступили сльози, які до кінця історії мали пролитися.

— Напевне, батько її думав, що вона вам не рівня? — схлипуючи, запитала дівчина.

Руал сумно посміхнувся:

— Я гадаю, він просто боявся… Я вже тоді мав славу провидця…

— Як?! — перепитали його слухачки в один голос.

Руал посміхнувся ще сумніше, сміливо взяв руку дівчини в свої і перевернув її долонею догори.

— Оце так-так! — вигукнув він, водночас рішуче придушуючи її слабку спробу визволити руку. — Та й ви страждаєте від кохання!

Куховарка зойкнула одночасно з запитанням дівчини:

— А ви звідкіля знаєте?

Руал посміхнувся так сумно, як тільки міг:

— Я бачу багато чого, недоступного іншим… Бачу, ваш коханий поруч, але ви не можете бути разом… Бачу — між вами перешкоди… Бачу поцілунок… Зовсім недавно, так! О, який ніжний поцілунок!

Дівчина зашарілася і висмикнула руку. Куховарка широко роззявила рота. Невідомо, чим скінчилась би сцена, та раптом розчинилися двері й на порозі став темний, як хмара, хазяїн:

— Якого дідька! А ну, марш у ліжко! — гримнув він на дочку. Та підхопилася, пригнулась і вибігла геть.

— А ти що тут робиш? — провадив хазяїн, звертаючись до Руала. — Геть!

Руал не сперечався і вчинив за прикладом дівчини. Здаля ще чув, як хазяїн вичитує куховарці.

Наймити встали вдосвіта — сонні, похмурі, вони виходили з повітки, дивилися на сіре небо та перекидалися в’ялою лайкою. Руал перебрався на тепле місце, що звільнилося, і проспав ще години зо дві.

Збудило його сонце, яке розігнало нарешті хмари й проникло в повітку через безліч широких щілин. Руал вдоволено посміхнувся, потягся, струшуючи солому, й вибрався назовні.

Його здивувало, чому робітники, замість того, щоб займатися справами, юрмляться біля ґанку й щось голосно з’ясовують. Потім він перевів погляд і побачив на ґанку хазяїна. Хазяїн теж помітив Руала — і недобре посміхнувся:

— Ну-бо, ходи сюди, ти…

Руал підійшов. Робітники розступилися перед ним, як перед зачумленим.

— Ти що ж, — тихо, з погрозою промовив хазяїн, — ти що ж, закон забув? Не красти, де ночуєш?

— У чому річ? — теж тихо спитав Руал, у якого серце впало.

Хазяїн ступив з ґанку і раптовим чіпким рухом схопив Руала за комір:

— Не знаєш, погань? А дві монети на полиці лежали!

Він дихав Руалу в обличчя важким, нечистим подихом.

Маленькі очиці буравили жертву наскрізь.

— Це помилка, — сказав Руал, намагаючись говорити спокійно. — Я не бачив ніяких двох монет!

Хазяїн сильно відіпхнув його, так що він мало не впав на хлопців, які стояли позаду:

— Ах ти, злодюго! Та я зараз тебе повішу на першому суку, мені тільки спасибі скажуть!

Руала схопили за плечі, брутально струснули і штовхнули вперед; він спіткнувся об ґанок і впав обличчям униз. Боляче вдавилася в груди золота ящірка.

— Обшукайте його! — наказав хазяїн.

Смертельна небезпека нависла над золотою ящіркою. Чиїсь моторні руки заходилися гуляти по Руаловому одягу. Полізли за пазуху…

Руал рвучко скочив, відіпхнув двох, рвонувся наосліп, ненадовго звільнився — і знову впав, придавлений до землі. На шию йому накинули мотузку.

— Ой, паночку! Та що ж ви робите! — надсадно заверещав раптом жіночий голос. — Не злодій він, не злодій!

Робітники зупинилися, однак не розтискали рук, якими тримали Руала.

— Ясновидець він… — голосила куховарка. — А ви, хазяїне, зі своїх спитайте когось… Хтось зі своїх поцупив, а на нього вказують…

Здивовані робітники дозволили Руалові підвестися.

— У мене й кишень нема, — сказав він неслухняними губами.

Хазяїн на ґанку презирливо зсунув брови, відмахуючись від дочки, яка щось гаряче йому шепотіла. Поруч трималася за серце куховарка:

— Атож, немає в нього кишень… На ньому чоловіковий одяг, а той кишень не любив…

Руалове серце скажено билося об ящірку, що причаїлася за пазухою.

— Ясновидець… — роздратовано проворкотів хазяїн. — А грошики самі втекли, чи що? Ноги в них виросли, га? Ясновидець, дідько б тебе забрав… А от вкажи, ясновидцю, хто гроші поцупив!

Радісно закивала куховарка. Загомоніли наймити, а Руал потер забиту руку й кинув убік:

— Тільки й усього…

Дванадцять повних склянок стояли на широкому столі. Уздовж стіни вишикувалися збуджені, незвично гомінкі робітники. Веснянкуватий Руалів знайомець тонко хихотів; чорнявий красень раз у раз витирав об штани зопрілі долоні. Він надто нервувався — з протилежного боку столу на нього дивилася, не відриваючись, хазяйська дочка.

Хазяїн стояв скраю, поклавши важку долоню на худе плече блідого хлопчика — сина. Куховарка взяла руки в боки й заохочувала Руала посмішкою.

— Тут дванадцять склянок, — бадьоро сказав Руал. — Вода в них заговорена. По команді всі беруть склянки в руки — і я теж, щоб не було сумніву…

— І я візьму, хай уже так… — щиросердно пробасила куховарка.

— Я читаю заклинання, — провадив Руал, і в руках злодія склянка тріскається. У кого склянка трісне — той украв дві монети, й це доведено, тому що заклинання не брешуть. Ясно?

Веснянкуватий від напруги захихотів так голосно, що сусіди по черзі відважили йому по стусану. Чорнявий був блідий, як молоко, і гарячково м’яв тремтячі руки.

— Н-ну… — процідив хазяїн.

— Почали! — сказав Руал і перший узяв зі столу склянку. Другу взяла куховарка.

Наймити м’ялися, перезиралися, по черзі підходили до столу. Незабаром він спорожнів.

Хазяйська дочка не зводила пильного погляду з чорнявого. Той ховав очі й ледь стримував тремтіння в руках.

Запала напружена тиша. У тиші Руал почав:

— Темінь і сонце, землі та води! Приховане хай на світло виходить!

Він говорив тихо, зловісно, розтягуючи слова.

— Таємне на світло нехай виходить,

У цю єдину…

Голос його знизився до бурмотіння. Руки зі склянками напружено тремтіли.

— У цю єдину МИТЬ!

Слово хльоснуло, мов удар бича. Хазяйська дочка скрикнула, і потім знову стало тихо. Всі дивилися на чорнявого. У нього з рук капала вода — кап, кап… Склянка вродливого юнака дала тріщину до самого дна.

— Ой, паночку… — прошепотіла куховарка.

— Ось як… — тихо, майже лагідно промЬвив хазяїн. — Ось воно як, друже Варте…

— Я не брав! — розпачливо скрикнув чорнявий. Його відтирали до дверей. Розридалася вголос хазяйська дочка, вибігла, мало не збивши з ніг брата, який трусився, мов у лихоманці.

— Ма-атінко рідна… — куховарка кинулася слідом за нею.

Руал прихилився спиною до стіни, сьорбнув зі своєї склянки. Захлинувся. Чорнявого оточили колом, потім, не звертаючи уваги на сльози й виправдання, поволокли на подвір’я. Руал бездумно, мов заведений, вийшов і собі. Юнака вже роздягали, хтось клацав батогом. Схвально погукував хазяїн, утримуючи біля себе сина, який виривався:

— Чого там… Подивися, тобі теж наука…

Чорнявого простягли на траві четверо, тримаючи за руки й ноги. Дужий здоровань розлючено заходився працювати батогом. Руал хотів піти геть — і не міг, ноги не слухалися. Хазяїн бадьоро порядкував:

— По заслузі злодюзі, по заслузі! Ну ж бо! Ще!

— Пустіть! Не треба! — рвонулася з ґанку хазяйська дочка. Її схопила в обійми підоспіла куховарка, скрутила, заштовхуючи в дім. Дівчина зайшлася лементом:

— Ні, він не міг!

Озирнувся, насупився хазяїн.

Куховарка втягла дівчину в будинок, умовляючи й сама обливаючись слізьми. Крізь зачинені двері долетіло запекле:

— Звірі!

Руалові стало зовсім зле. Він стояв біля стіни й гриз руку, відчуваючи язиком присмак крові.

Шаленів, розсікав, звивався батіг. Чотирьом, які тримали Варта на землі, майже не доводилося вже докладати зусиль до цього. Інші наймити з застиглими, блідими обличчями збилися купкою.

— Тату-у! — закричав раптом хлопчисько, хазяйський син голосом підстреленого звіряти. — Тату, пробач! Відпусти Варта! Не треба!

Він упав перед батьком навколішки, з його руки випали дві мідні монетки й закотилися в траву.

Стало тихо — не свистів батіг і вже не стогнав Варт, тільки ревно плакав хлопчина:

— Він не брав… Це я… Пробач…

Хазяїн тупо дивився на нього й безгучно жував губами.

Потім усі, крім юнака, який непорушно лежав на траві, подивилися на скорченого під стіною, стиснутого в грудку Ільмарранена.

…Руала били всі.

Спершу його несамовито хльоскали батогом, потім куховарка в сльозах лупила по спині ціпком:

— На! Маєш! Ясновидець нікчемний, підлий змій!

Потім хазяїн тицяв його в живіт чобітьми:

— Ось тобі, приблудо! Отримуй своє, пес!

Потім наймити всі разом накинулися і били, толочили, тягали за волосся, плювали в обличчя, поки Руал не знепритомнів.

Напівживого, його викинули в рівчак, повний крижаної води, яка й привела до тями. Він чув голоси:

— Не здох часом?

— Та начебто здох… Ясновидець…

— А ти притопи його про всяк випадок…

— Охота бруднити руки…

Голоси віддалилися. Руал ворухнув рукою — і намацав за пазухою дивом уцілілий серед залишків одягу згорток.

Марран лежав у рівчаку на узбіччі широкого шляху, перед очима в нього звивався в мокрій глині причавлений каменем дощовий хробак — смикалося захльостувалось петлями слизьке кільчасте тіло, крізь рожеву шкіру проглядали темно-фіолетові нутрощі.

Захлинаючись у каламутній калюжі, Руал відчував себе таким само нікчемним, мерзенним розчавленим хробаком, що корчиться в очікуванні своєї жалюгідної смерті.

* * *

— Ось що, дорогенький, — сказав Ларт наступного по відвідинах ратуші дня. — Я ще раз переконався, що в серйозних справах твоя допомога така ж ефективна, як виловлювання бліх щипцями для каміна. Тому сьогодні тобі доручається стерегти наші кімнати.

Я не мав чого заперечити — просто з сумом спостерігав, як він збирається, засовує в гаманець пригорщу золотих монет і вирушає на пошуки міфічних слідів міфічної Третьої Сили в місті Каратові. Зачиняючи за собою двері, Ларт кинув через плече:

— І не здумай переступати порогу, навіть якщо готель раптом спалахне!

Його кроки стихли на сходах. Я відчув себе в’язнем кам’яного мішка, ніби на глум оточеного розкішшю та комфортом.

Годинник на вежі навпроти пробив одинадцяту ранку. Я потинявся по кімнатах, потім сів на підвіконні і заходився роздивлятися перехожих. Усі вони видавалися мені зараз чужими і нікчемними людьми, дурними й чванливими; серед жінок не відзначив жодної, котра здавалася привабливішою за облізлого тхора. Гірко зітхаючи, я згадував рідні місця, корчмаря, що наливав мені в борг, і любоньку Данну, для якої я був учнем чарівника. По склу повзла муха — я жорстоко з нею розправився.

У цю мить сердечного смутку мені почувся стукіт у двері. Неприємно вражений, я завмер. Стукіт повторився, вже виразно, хоча й неголосно.

Я налякався, тому що вдавати чарівника за дорученням і в присутності Легіара — це одне, й зовсім інше — зображати магічну велич наодинці, ризикуючи власною шкурою. Я легкодухо вирішив зачаїтися.

Стукіт, однак, повторився. Я весь підібгався й рушив до дверей, на ходу намагаючись виробити бодай трохи переконливішу для мага лінію поведінки.

— Чого вам треба? — гримнув я, відчиняючи двері.

За два кроки від мене злякано кліпало волошковими очима чарівне створіння в чіпці та фартушку покоївки. Я охнув.

— Пане чарівник… — тонким тремтячим голоском проспівала ця пташка. — Перепрошую… Прибирання… Вибачте… — й вона присіла до землі в незграбному реверансі.

Не вірячи своєму щастю, я відступив усередину кімнати. Пташка трохи збадьорилася, втягла в номер цебро з водою та щітку з довгою ручкою.

Їй, можливо, виповнилося шістнадцять. На зріст була мені по плече, адже і я не велетень. З-під накрохмаленого чіпця вибивалися рудуваті кучерики, а на рожевому писочку з круглими щічками прочитувалася кумедна рішучість виконати важку й небезпечну місію — прибирання кімнат чарівника.

Доля зглянулась-таки на мене й вирішила винагородити за провал на вечері в мера.

Пташка взялася до роботи — витягла з цебра волохату ганчірку, з якої капала вода, спритно накрутила її на щітку та запхала під крісло, на яке я негайно видерся з ногами. Намагаючись не дивитися на мене, волошкові оченята серйозно потупилися.

— Як тебе звуть? — запитав я недбало.

— Мірена… — скромно відповіло волошковооке створіння.

Я відчував дедалі більшу наснагу. Пташка ялозила ганчіркою по підлозі, рукави її сукенки задерлися до ліктів, оголюючи тоненькі білі руки, а чепець з’їхав на чоло, відкриваючи ззаду, на шиї, чарівний руденький кучерик.

Працювала вона абияк — я, бувало, мив підлогу куди швидше та чистіше. Не без зусиль я пригнітив у собі порив дати їй урок вологого прибирання. Ось вона випросталася, зворотним боком долоні забираючи від очей неслухняні пасемця — і зустрілася поглядом зі мною. Рожеві щоки її тепер зовсім почервоніли.

— Чи не буде люб’язний пан чарівник… — пролепетіла вона, — покликати пана свого слугу, щоб карниз…

Вона затнулася.

— Що, люба? — перепитав я прихильно.

— Карниз… Протерти… — прошепотіла вона, — високо, я не дістану…

Я нарешті зрозумів — вона збиралася зітерти пилюку з карнизу над вікном, до якого їй було, як до неба.

— А мого ледаря досі нема, — проказав я засмучено, — я, бач, послав його сьогодні з важливим дорученням. Що ж робити?

Вона покусала губки, потім рішуче струснула головою і полізла на підвіконня.

Якби її рука була хоч наполовину довша, бідолашна, можливо, й дотяглась би до карнизу, коли б стала навшпиньки. Я спостерігав за її впертими акробатичними вправами, поки не витримав — підійшов ззаду, взяв за стан і підняв вище.

Важила вона, як однорічне кошеня. Під корсетом відчувалися теплі реберця. Дівчина смикнулася від несподіванки, але незабаром затихла, повисіла хвилину без руху й нарешті струснула мені на голову пучку дрібної білої пилюки.

Я обережно поставив її на підвіконня. Не дивлячись, вона зіскочила на підлогу й кинулася до свого цебра, ніби сподіваючись від нього допомоги й захисту.

— От і впоралися, — сказав я лагідно.

Волошкові очиці були широко розплющені, кволі груденята під фартушком ходором ходили.

— Чарівники дивний народ, Мірено, — почав я, роблячи крок їй назустріч. — Їм доводиться подорожувати, боротися з чудовиськами, допомагати людям… Тобі, наприклад, потрібна допомога?

Вона відступила, тримаючи перед собою ганчірку, як білий прапор. Я посміхнувся мудро й стомлено:

— Дитя моє, чарівники не такі, якими здаються… Поглянь на мене. Тобі здається, я молодий? Але я вже побачив таке, чого ти й уявити не можеш… Облиш свою ганчірку. Я вчинив безліч подвигів… А тепер хочу спокою. Поклади ганчірку на підлогу. Просто спокою, і щоб у грубці тріскотів вогонь, і ніжний друг був поруч… Покинь же врешті-решт ганчірку!

У неї були сухі, гарячі губи. Ганчірка ляпнула на підлогу і здійняла бризки.

— О, пане чарівник… — шепотіла пташка, здригаючись і відступаючи. — Я завжди ніяковію перед поважними панами… А чаклунів не бачила взагалі… Ні, я знаю своє місце, пане чарівник! Я просто служниця, я боюся шляхетних панів!

— Не бійся мене, дитя моє… Я нещадний до ворогів, але ти — ти інша річ…

Я звалив її на плече і поквапно поволік у спальню. По-зрадницьки зарипіли вхідні двері.

Звичайно, всюдисущий Ларт, який завжди з’являється вчасно, відповів на моє замішання скептичною посмішкою.

Мірена відхекувалась, поправляючи чепець.

— Я не перешкодив, мій пане? — угідливо спитав Легіар.

Я промимрив щось невиразе, а пташка раптом спохопилася:

— Ой, пане слуго! А я ж не прибрала у вашій кімнаті!

Вона миттю підхопила цебро, ганчірку та щітку й пірнула в кімнатку для слуг. Ларт провів її оцінюючим поглядом, гмикнув і квапливо рушив услід. Я залишився посеред вітальні, в калюжі води.

Мірена не поверталася. Звук ганчірки, що ялозить по підлозі, незабаром стих. Я підійшов до портьєри, яка закривала вхід у кімнату для слуг, і прислухався. Знайомий тонкий голосок збуджено повторював:

— А я тоді кажу, що боюся поважних панів, особливо чарівників!

— А слуг не боїшся? — діловито поцікавився Ларт.

— Слуг — ні… — відповіла збентежена пташка.

Стало тихо. Потім тонкий голос прохально залепетів щось, виразно вимовив кілька разів «не треба». У мене зсудомло щелепи.

За портьєрою впало щось важке. Голосок спершу був прохальний, та за мить уже став благальним, а далі й зовсім затих. Щось заспокійливе проворкотів Ларт.

Лунко вдарив годинник на вежі.

Я відчув, що в мене спітніли ноги, повернувся і пішов геть, намагаючись втекти від приголомшуюче палкого шепотіння.

І тут мене зупинив дивний звук, що не мав жодного відношення до пристрасті, — неголосний, але виразний, він лякав, як шипіння отруйної змії. Скрикнув Ларт — я не чув раніше, щоб він так кричав. Це був зойк переляку. Я кинувся назад і одним махом відкинув портьєру.

Мірена, маленька дурненька Мірена стояла посеред кімнати в самій сорочці, з розпущеним по плечах, розпатланим волоссям. Обличчя її змінилося до невпізнанності, очі закотились. Рот був напіврозтулений, губи і язик не рухалися, і все-таки виразно, надто виразно з її горлянки раптом вирвався чужий, низький голос:

— Вона… Вона стежить… Шукай, Легіаре… Її подих серед нас, серед нас… Їй потрібен брамник…

Я набрав у груди повітря, аби заволати на все горло. Ларт попередив цей намір і швидко затис мені рота рукою.

А з нерухомих губів Мірени злітало, чергуючись із шипінням і дивним звуком, який ніби пузирився:

— Вона йде… Вона на порозі… Очікує… Чекати — недовго… Іржа, іржа! Пам’ятай, Легіаре! Вогонь, зазирни мені в очі. Рвана діра, де було сонце. Подивися, он лезо сходить сльозами, вона, вона…

Мірена раптом переривчасто зітхнула, смикнулася й опустилась на підлогу. Ми обоє кинулися до неї.

Вона просто спала — міцно й безтурботно, як дитина.

— Знамення, — прошепотів пополотнілий Легіар. — Знамення.

Частина третя

ІСПИТ

Літо перевалило за свій полудень і потроху, ні хутко ні поволі, рушило назустріч неминучій осені.

Тепер він кульгав менше й міг долати більшу відстань, перш ніж падав знесилений.

Удень сонце зачудовано витріщалося на людину, що з гідним подиву завзяттям ішла й ішла нескінченними, курними шляхами, порослими травою, — ішла вперед без мети чи надії, просто щоб іти. Вночі зірки байдуже дивилися, як він шукав пристановища й часто-густо, не знайшовши його, засинав під відкритим небом. Час від часу й сонце, і зірки затягалися жмутами хмар, несамовито бушували грози, проливалися дощі — а людина йшла і йшла, без мети, без надії, і не було, очевидно, причини, яка могла б змусити її зупинитися бодай ненадовго.

Предковічні ліси змінилися рідкими гайками, а далі — нескінченним степом, схожим на стіл під ворсистою скатертиною. Потім дорога, здається, повернула — вдалині заманячіли подоби гір, але шлях крутонувся ще раз, рішуче, стрімко, й гори залишилися збоку, щоб незабаром сховатися зовсім.

Люди, які жили в оточенні лісів, були худорляві й недовірливі; жителі степу охочіше пускали подорожнього переночувати, дозволяли відробити вечерю, навіть часто давали йому в дорогу зайвий кусень хліба. Він пив воду з придорожніх колодязів, які траплялися рідко. Іноді колодязь виявлявся порожній, і тоді він страждав від спраги сильніше, ніж від туги. Степ гнітив його — здавалося, що на нього дивляться. Відчуття це часом було таке сильне й виразне, що, засинаючи, він звик натягати драну куртку на голову.

Коли дорогою знову почали траплятися ріденькі гайки, він ненадовго зітхнув вільніше, але потім раптом прийшло відчуття невиразного занепокоєння.

Якось увечері він розіклав своє багаття під самотнім деревом у чистім полі.

Потріскувало галуззя у вогні; втім, його не могло вистачити надовго, а сили бракувало, щоб дістати величезну суху гілку, зламану колись бурею та навислу над головою. Побої, що ледь не коштували йому життя, нагадували про себе частіше, ніж хотілося б.

Він дивився у вогонь і згадував грубку в маленькому домі, де сидить за струганим столом сумна жінка, гойдає дитяче ліжечко й дивиться на білий клапоть, заплямований кров’ю. Його рука бездумно опустилася за пазуху й витягла згорток. Упала в темряву брудна ганчірка.

Золота ящірка дивилася смарагдовими оченятами в його пригаслі очі. Танцювали відблиски вогню на граціозно вигнутій спинці.

Я програв, сказав собі Руал Ільмарранен. Я програв, тепер уже остаточно. Ніколи мені не повернутися до тебе, ніколи не помститися за те, що зі мною зробили.

Ніби вітер пройшов густою кроною над головою в Руала; здригнулися простягнені до неба високі гілки. Щось незнайоме, густе, темне здійнялося хвилею в його душі, здійнялося і перехопило подих. Там, усередині Ільмарранена, ворухнулося почуття, яке не мало назви, і — чи це марення? — він виразно почув своє ім’я, його погукали. Він заметався, оглядаючись — нікого. Мара зникла.

Догорало багаття. Руал не мав чим підтримати вогонь. Він просто сидів і бездумно дивився, як галуззя розсипається попелом. Ящірка дивилася теж.

Стало на якусь хвилину так темно, що Руал не бачив її очей. Потім вони знову запроменилися холодним світлом — зійшов місяць.

Ну годі, подумав Руал. Все було безглуздям із самого початку. Марран мертвий, тому що Марран був магом. Варто з’єднатися з ним у його смерті, щоб у світ повернулася гармонія.

Він важко підвівся — знову заболіло в хворому боці. Нічого, подумав він з полегшенням, тепер це ненадовго.

Десь далеко, за лісами й ланцюгом пагорбів, серед темряви прокинулася жінка. Охоплена раптовим, неусвідомленим жахом, скочила, кинулася до сонної дитини — та малий спокійно посопував, притискаючи кулачок до маленької круглої щоки. А жах не відступав, навпаки — посилювався, перехоплював подих, напливав із темних вікон, із дверних провалів, чорний, задушливий, незбагненний. Жінка стояла над ліжечком, слухала дихання маляти й нечутно ворушила губами, повторюючи те саме слово.

Руалів пояс був короткий, але міцний. Він зняв його, в світлі місяця подивилося на дерево — одна нижня гілка була надламана, але до іншої, живої, надійної, з деякими зусиллями можна було дотягтися.

Руал стомився, але думка, що більше не доведеться ні до чого себе примушувати, підбадьорила його. Він звівся навшпиньки й перекинув кінець пояса через нижню гілку. Потім подумав, що не слід кидати золоту ящірку напризволяще, повернувся до вогнища, яке догоріло, навпомацки знайшов ганчірку й накинув її на докірливі смарагдові очі. Залишалося тільки видовбати біля коренів ямку й сховати скарб від чужого ока.

Руал обійшов дерево, вишукуючи затишну місцинку. Від стовбура раптом відокремилася темна тінь.

Від несподіванки Ільмарранен мало не впустив згорток. За три кроки від нього стояв великий вовк.

— Ні, — сказав йому Руал, стримуючи тремтіння в голосі. — Це ти ще зарані. Йди. Потім.

Вовк переступав з лапи на лапу. Руал озирнувся на багаття — головешки давно згасли.

— Ось що, — звернувся він до вовка. — У мене серйозні справи, і я не бажаю мати свідків. Якщо не заберешся, буде кепсько нам обом.

Відповіддю йому було жалібне скавуління. Руал пильно подивився на вовка. Той відповів поглядом, який означав, очевидно, несміливе прохання про заступництво.

— Слухай-но, ти… — почав Руал.

Вовк зробив кілька невпевнених кроків йому назустріч. Руал замахнувся — вовк відскочив і вибухнув сумним гавкотом.

— Ах, ти ж… — вилаявся Руал.

Він повернувся і пішов до свого пояса, що звисав із нижньої гілки. Собака постояв і рушив за ним.

Руал узявся за пояс, закріпив його кінець на гілці, посмикав — надійно. Озирнувся — звір знову стояв за три кроки. Ільмарранен стиснув зуби й заходився скручувати петлю. Рвучко озирнувся — той був на місці.

— Не дивися, — попросив Руал.

Вовк чи пес переступив з лапи на лапу. Руал знову замахнувся — він відскочив, але йти не збирався.

Руал роздратовано відкинув петлю — вона хилиталася, мов гойдалка над урвищем. Ільмарранен плюнув і повернувся до погаслого багаття.

Звір несміливо підійшов до нього й пригорнувся до ніг теплим, волохатим боком.

Погожого ранку на околиці степового селища розгорнувся ярмарок.

В’язки яскравих, лискучих, ніби лакованих овочів разками барвистого намиста звисали з-під латаних накриттів, загрожуючи своєю вагою перекинути дерев’яні стовпчики. Заклично погукували продавці, потрясали товаром і хапали за відлоги кожного, хто поминав їхні ятки. Під ногами сновигали дітлахи, пантруючи, де б поцупити, що погано лежить; зеленою горою височіли кавуни, золотаво-жовтою — дині. Десь уже танцювали, ритмічно повискували під акомпанемент заливчастої сопілочки та вдаряли в чималенький бубон; десь лайливо перегукувалися, обмінювались взаємними звинувачення та довгими барвистими прокльонами. Гугняво тягли жебраки, прибрані в мальовниче лахміття.

Руал брів повз свинячі тулуби, начеплені на гаки, повз в’язки копчених ковбас, повз піраміди білого, як цукор, сала й барила жовтого меду. Слідом невідступно волікся сірий, великий, схожий на вовка пес, брів з понуро опущеною головою, поводячи порваним вухом. Обох мучив нестерпний голод.

Низенький селянин важко сопів, розвантажуючи воза, переносив під навіс мішки з борошном. Руал розтулив потріскані губи, щоб попрохати:

— Візьміть у поміч…

Той скосив на нього око, крекнув і кивнув прихильно.

Мішки притискали до землі, натирали спину тугими боками, як живі, виривалися з онімілих рук. Руал згадав працю підмайстрів на Хантовому млині.

Нарешті спорожнів білий від борошна віз. Згорблений Руал стояв перед селянином. Той ще раз крекнув, знайшов у полотняній сумці кусень хліба і шмат сиру:

— На…

Ільмарранен узяв.

Неподалік, під іншим спорожнілим возом, сиділи на соломі та жували бублики дві пишні, святково вбрані молодиці. Руал несміливо наблизився, постояв і попросив дозволу сісти поруч. Йому милостиво кивнули.

Солома було свіжа, запашна, золотава. Сухий хліб танув у роті, сир же здавався неземними ласощами.

Підійшов пес, глянув на Руала сумними очима, все розуміючи. Руал зітхнув і відломив йому шматок.

— Нетутешній? — поцікавилася одна з молодиць, смаглява, з яскравими рум’янцями на щоках, судячи з усього, досить добросердна.

Ільмарранен кивнув, продовжуючи зосереджено, з насолодою жувати.

Повз них проходили десятки ніг — у наглянцьованих чоботях, у драних черевиках, а частіше босих, чорних від засмаги. Дно воза з широкими щілинами нависало над головою, захищаючи від палючого серпневого сонця. Пес доїв шматок, яким поділився з ним Руал, і прилаштувався за колесом.

— Твій собака? — спитала інша молодичка, теж рожеволиця, але з розсипом ластовиння по всьому обличчю. — Ух і здоровенний, жах!

Руал похитав головою:

— Прибився…

Перша молодиця впоралася зі своїм бубликом і витягла звідкись жменю смажених горішків. Лузаючи їх, неквапно спитала:

— То що нового?

— Де? — не зрозумів Руал.

— У світі… Адже ти мандрівник?

— Мандрівник, — відповів Ільмарранен по нетривалому роздумі.

— Ну, що бачив?

Руал міркував незвично повільно, туго. Болісно потер перенісся й нарешті вичавив із себе:

— Скрізь люди… І життя теж… Скрізь…

Молодиць він більше не цікавив.

Руал сидів і з гіркотою намагався згадати хоча б одну зі своїх колишніх барвистих промов, здатних заворожити слухачів на довгі години. По дерев’яному ободу колеса повзла зелена кузька.

На віз, під яким вони розташувалися, хтось кинув порожню діжку. Згори посипалися пил і дрібні соломинки, молодиці в один голос вибухнули лайкою, їм незлостиво відповів густий бас. Ільмарранен зрозумів, що час іти звідси.

— Чуєш, ти, мандрівниче, — спитала раптом чорнява, — а що про вовкулаку чувати?

Руал здивувався:

— Про вовкулаку?

Чорнявка сплеснула руками:

— Глянь, уся околиця про вовкулаку торочить, а цей очі витріщив!

— Ну, перевертень, вовчисько такий! — поблажливо пояснила ряба. — То людина він, і не відрізниш, а то вовк здоровенний, людей жере. Десятьох уже загриз, і ніяк не можна його вистежити.

Цієї миті той, хто гугнявив басом, гепнув на віз другу діжку, схоже, майже повну.

Чорнява, мистецьки лаючись, вилізла назовні. Руал кивнув веснянкуватій і вибрався теж. Пес, який терпляче очікував на нього, скочив і закрутив хвостом.

— Ото причепився, — сказав йому Ільмарранен.

Торговище жило своїм горлатим, строкатим, невгамовним життям. У кошарах несамовито бекали вівці, покірні селянські коні занурювали морди в торби з вівсом, почеплені їм на шиї, тьмяно поблискувала сонна риба на слизьких від луски прилавках. Руал шукав іще якогось заробітку. Пес не відставав ані на крок, поки базарна колотнеча не занесла обох углиб м’ясних рядів.

Тут сталася маленька пригода — з надр кривавого царства м’ясників з’явилася раптом зграя величезних, вгодованих тельбухами собак. Руалів пес видав щось подібне до «Ах!» і сів на хвіст, наче в нього підігнулися лапи. Наступної миті зграя здійняла нестерпний гавкіт, кинулася на чужинця, й атака миттєво переросла в гонитву.

Руал завмер, безпорадно озираючись, неспроможний бодай щось почати. Гавкіт і вереск стрімко віддалилися, потім ненадовго наблизилися знову, й нарешті розчинились у лементі базарного натовпу.

Ільмарранен відчув себе нестерпно самотнім. Глухо стукотіли об колоди сокири м’ясників.

— Не стовбич на проході, роззяво!

Руала сердито відштовхнули вбік; намагаючись встояти на ногах, він ударився об чиюсь спину. Той, кого він ненароком штовхнув, похитнувся, але встояв. Ільмарранен схопився за дерев’яний стовпець, який утримував пістряве накриття ятки.

— Даруйте… — пробурмотів Руал.

Чоловік, якого він штовхнув, був худорлявий, невисокий і з одягу більш схожий на городянина, ніж на сільського жителя. Зараз на його тонкому смаглявому обличчі лежала квітчаста тінь від ятки, у напівтемряві приязно зеленіли звужені іронічні очі.

— Нічого, — неголосно відгукнувся незнайомець, — буває.

Ільмарранен піймав себе на тому, що досі його розглядає, зніяковів і відвів погляд.

Власник ятки, що вигулькнув невідомо звідки, нагримав на обох:

— Ну-бо, проходь, не заступай товару!

Незнайомець поблажливо посміхнувся і відійшов. Руал, сам не знаючи навіщо, відійшов слідом.

— Нетутешній? — спитав його незнайомець.

— Начебто… мандрівник, — відгукнувся Ільмарранен.

Той покивав.

— Ви ніби теж… не з цих країв, — по нетривалій паузі припустив Руал.

— Я комерсант, — охоче повідомив незнайомець, — подорожую, прицінююся…

Вони поволі йшли поміж рядів. Сонце стояло в зеніті, базар божеволів.

— Достаток, — сказав комерсант. — Але бракує тієї екзотики, що така люба серцю аристократа. Як ви гадаєте?

Руал знизав плечима.

— Свен, — відрекомендувався торговець і простяг вузьку долоню Руалові. Ільмарранен механічно її потис, потім згадав, що треба назвати себе:

— Руал.

— Я людина з півночі, Руале, — неквапом провадив Свен, — цей степ багатий, але такий одноманітний… Ви не бажаєте присісти?

Вони влаштувалися на якихось мішках у затінку крихітної дощаної халабуди, яка слугувала за склад. Цим само притулком скористалися двоє дівчаток-підлітків, обидві з кошиками й у пістрявих хустках.

— Ви, здається, теж прийшли з півночі, — припустив Свен, із задоволенням простягаючи стомлені ноги. — Ви мене зрозумієте. Я нудьгую за лісом, клубками коренів, зарослими яругами, непролазними заростями ліщини, лісовими озерами… Тут сухо й нудно. Степ, як блудниця, байдуже стелиться під кожного з трьох сотень вітрів…

— І ніде сховатися, — сказав Руал.

— От-от! — підхопив співрозмовник. — Саме так!

Дівчатка, які спочивали поряд на мішках, жваво базікали; разів зо два до вух Руала долинуло голосно вимовлене слово «вовкулака». Він прислухався.

— Десятьох уже загриз…

— Та нехай мене медом мажуть, а я сама через поле не піду!

— І я не піду…

Свен помітив, що Руал дослухається до розмови, й посміхнувся:

— Це вони про що?

— Про перевертня, — сказав Ільмарранен. — Начебто всі тут у них вовкулаки бояться.

Свен знизав плечима, усім своїм виглядом виражаючи здивування з приводу настільки незначних і кумедних проблем:

— Вони, бачте, бояться вовкулаки… Їм начхати на спеку, на пилюку, на сонце, у них по одному дереву на селище і по одному колодязі на село, та й той пересох… Перевертень!

І Свен витяг із-за пазухи баклагу. Ільмарранен інстинктивно зробив ковток.

— Пийте, Руале, — радо запропонував Свен, простягаючи воду співрозмовнику.

Ільмарранен спробував відмовитися, але Свен вклав баклагу просто в руку, що її від підніс, протестуючи. Руал не встояв і притулився губами до горлечка. Гостра насолода від прохолодної свіжої води, що заструменіла в горлянку, на кілька секунд паралізувало його, притупила думки й підкорила волю. Заворожений щастям вгамування спраги, він мало не випив усе.

— Світле Небо, — пробурмотав він, повертаючи баклагу. — Я, здається, залишив надто мало…

Свен не розгнівався і не засмутився:

— Нічого… Мені вистачить.

І теж приклав баклагу до губів.

Пронизливий жіночий вереск почувся з протилежного боку халабуди і змусив його похлинутися. Дівчатка, які сиділи поруч, скочили, мов ужалені. Гамір торговища на мить притих, щоб наступної миті вибухнути подивом і тривогою.

— Пху на тебе… — сказали з-під сусіднього воза. — Що за чума так репетує?

Вереск змінило збуджене, перелякане голосіння:

— У сараї, у сараї! Ззаду хотів накинутися!

Люди витягали шиї, дехто кидав торгівлю й підтюпцем біг до місця події, зацікавлено бурмочучи:

— А щоб тобі… Пху на тебе…

Свен нарешті відкашлявся. Невдоволено зробив припущення:

— Гаманець у неї зрізали, звичайно.

З протилежного боку халабуди збиралася юрба:

— Та що таке? Хто?

— Вовкула-ака! — с новою силою заволала жінка.

Свен підскочив і видав дивний здавлений звук, щось на кшталт «Агм». Баклага здригнулася в його руці, й Руалові мимохіть подумалося, що комерсант, схоже, трохи боязкий.

Дівчаток ніби водою змило. З-під найближчого воза вискочив скуйовджений хлопець, заметався, збиваючи з ніг цікавих. Навколо халабуди закрутився людський вир — хтось щодуху втікав, хтось, навпаки, пробирався ближче. Руал і його співрозмовник зненацька виявилися в центрі подій.

— З глузду вони з’їхали, — переконано кинув Свен. — Поглянемо, що там, Руале?

Така пропозиція не в’язалася з боягузтвом, у якому запідозрив Руал свого нового знайомого.

Крізь невпинне голосіння жінки тепер пробивалися інші голоси:

— Та хто бачив, хто?

— У сараї…

— Попався, нарешті!

— Відійди! Ану, відійдіть усі!

Далі до людського галасу долучилися заливчасті голоси численних псів — можливо, тих самих, зустрінутих Ільмарраненом у м’ясних рядах.

— Ну ж бо, Руале! — Свен був збуджений і, здається, веселий. — Ходімо поглянемо, як місцеві жителі поводяться з перевертнями!

Ільмарранен не відповів, лише припав до стіни халабуди, зазираючи в чималий круглий отвір на місці колишнього сучка.

Всередині, у півмороку, до якого не відразу звикло око, серед безладно накиданих барил, лантухів і дерев’яних ящиків безформною купою тремтіла величезна, сіра істота, яка забилася в куток — Руал бачив у плямі курного світла тільки передню лапу й притиснуте порване вухо.

— О Небо… пробурмотів Ільмарранен і відсахнувся. — Мій пес!

А події тим часом розвивалися. По той бік халабуди голосно радилися:

— Підпалити — і край…

— Дурний — підпалити! Там у мене товару на два дні…

— Згадаєш про свій товар, коли ця тварюка на тебе кинеться!

— Давайте, люди, збирайте солому.

— Взагалі ж, осиковий кілок потрібен…

— А хто в сарай піде, га? Солому збирай!

— На сусідів перекинеться! Усе погорить до пня…

— Відтягніть воза! Дітей заберіть!

Слідом за Свеном Руал обігнув дощану будівлю і проштовхався до тих, що радилися. Жінка, котра здійняла галас, аж захлиналася розповідаючи цікавим:

— Вовчисько, ох і вовчисько! Шерсть дибки… Як гляне — а погляд людський, мало не говорить… Я так і обімліла, а він — у сарай…

Хтось засумнівався:

— А ти не плутаєш? Може, привиділося?

— Як же, привиділося! — стрепенулася жінка. — Я пику його запам’ятала, він у людській подобі тут шаснув… А вовком став — іклиська до землі, й посміхається!

Хтось підтвердив:

— Якщо посміхається — точно він…

Недовірливий не здавався:

— Зазирнути б, подивитися…

— Тільки спробуй! Двері, бач, завалили й правильно зробили. Гляди, ще обернеться знов людиною та втече.

Цікаві налякано ойкали, в той час як біля привалених мішками дверей порядкував міцний, серйозний чоловік у полотняному фартусі:

— Соломою обкладемо довкола… Сторожу поставимо, щоб не вирвався. Справа серйозна, що нам твій товарі — нагримав він на власника халабуди, боязкого літнього торговця, що ламав руки й мало не плакав:

— Та на інших же вогонь перекинеться, подумайте, люди! Не можна цього робити, це руйнація!

Свен смикнув Руала за рукав:

— Ох і рішучий народ… Як гадаєте, спалять?

— Кого? — глухо спитав Руал.

Свен закліпав вузькими зеленими очима:

— Вовкулаку… Кого ж іще?

Хтось уже мостив солому навколо халабуди. «Вовчисько, вовчисько!» — скрекотіла жінка, з якої все почалося. Голосив хазяїн приреченого товару. Шепотілися зацікавлені.

Руал повернувся і почав вибиратися з юрби. Йому хотілося піти — геть, куди очі світять, не бачити й не чути ще однієї публічної розправи.

Люди галасували, шепотілися, хтось наважився глянути в щілинку і з криком відскочив: «Вовк!». Руал прискорив крок.

Із халабуди раптом почулося тужне виття, від якого холола кров. Юрба відсахнулася, хтось зловтішно сказав:

— Підпалять тебе, то не так завиєш!

Руал зупинився. Ні, подумав він. Тільки не втручатися. З мене годі.

Виття повторилося, тоскне, безнадійне, передсмертне. Юрба галасувала. Ільмарранен, не усвідомлюючи, що робить, повернув назад, розштовхуючи, спотикаючись і наступаючи на чиїсь ноги. Ні, не втручатися нізащо. Нехай роблять, що хочуть.

Оберемки золотої соломи надавали халабуді охайного, святкового вигляду. Люди кидали ще й ще. Виття стихло.

Руал зробив останнє зусилля, протиснувся вперед, і виявився просто перед чоловіком у полотняному фартусі. Той здивовано витріщився на нього. Ільмарранен озирнувся на юрбу.

Чоловіка, жінки, підлітки, насторожені, перелякані, роздратовані… Нічим їх не зворушиш. Нічому не повірять. Поб’ють, а халабуду таки підпалять. Світле Небо, навіщо мені це все? Давно мене били?

— Підпалюйте, дурні, — сказав Ільмарранен голосно й поблажливо. — Ну ж бо, спаліть свій товар, свої вози, свої намети. Гадаєте, перевертень вам пробачить? Та він з’явиться до вас уночі, й ранком вас знайдуть у ліжках охололими, але з підсмаженими п’ятами!

— Що ти верзеш! — роздратовано буркнув чоловік у фартусі.

— Я верзу?! — повернувся до нього Руал. — Та ти про перевертнів що-небудь знаєш? Ти знаєш, що таке розлючений, убитий не за правилами перевертень? Ти хоч одне заклинання в житті чув?

Ільмарранен говорив переконано, палко, виважено. Юрба навколо зімкнулася щільніше, голосніше загомоніла:

— Заклинання, каже.

— На перевертня заклинання.

— Але ж справді…

— Та підпалюй, не слухай…

Власник сараю підскочив до Руала, схопив його за рукав:

— І я кажу, не треба палити… І я те саме кажу!

— Цілий буде товар твій, — сказав Руал недбало. — І вас, дурні, я врятую від кошмарної помсти цієї тварюки…

— Забирайся геть, самозванцю, — сказав чоловік у полотняному фартусі, але якось непереконливо, в’яло сказав. Руал підняв руки, закликаючи до уваги:

— Зараз. Я. На ваших очах. Вижену вовкулаку туди, звідки він прийшов, у безодню! Оболонка його є собака. Ви побачите на власні очі!

— Браво! — почулося з юрби. До Руала підскочив скуйовджений Свен:

— Слухайте його, люди! Він може! Він уже вигонив перевертня, він воскрешав мертвих, він говорив із вітром і травою! Слухайте чарівника!

Щось усередині Руала болісно стислося, але він не виказав цього, знову підняв руки:

— Мовчіть! Замовкніть на дві хвилини!

Стало відносно тихо. Руал повернувся обличчям до стіни. Йому здалося, що колись робив це. «Слухайте чарівника»… Руала охопив страх перед невдачею. Він закусив губу, намагаючись не згадувати обличчя Варта, юнака з хутора. Герцог… Розбійники… Навіщо він починає все спочатку, чому не може просто промовчати, як усі? Дурнувата, смертельно небезпечна гра.

За його спиною захвилювалася юрба. Відступати було нікуди.

— Вийди! — гучно проказав він.

Миттєво залягла тиша. Руал набрав у груди повітря:

— Виганяю тебе… У болото, у туман, у безодню, що засліплює пітьмою… Не торкай людського тіла, ні кості, ні крові, ні м’яса, ні серця, ні жил, ані печінки… Заклинаю, виганяю, у безодні замикаю!

У нього зірвався голос. Зате раптом завили навколо всі примовклі до цього пси. Завили на одній моторошній ноті й кинулися навтьоки. У юрбі зчинилося сум’яття, хтось квапився втекти, розштовхуючи інших. Що це? — подумав Руал. Поруч подав голос Свен:

— Відкрийте вхід! Відтягніть мішки, хутко!

Охочих не знайшлося, тож він сам узявся до справи.

Ільмарранен байдуже дивився, як він перевертає мішки, надсаджуючись, відтягає їх від входу. Потім Руал відіпхнув ногою останній мішок, що перепиняв шлях, відчинив низькі рипучі двері й ступив у темряву.

З кута зацьковно дивилася на нього пара нещасних, змучених очей.

— Ходи сюди, — прохрипів Руал. Намацав у півмороку вухо, вологий ніс, зашийок, що здригався.

— Біжи, — прошепотів Ільмарранен. — Іди звідси. Зараз…

Він погладив пса по зашийку, потім рішуче стис у кулаці шерсть і потяг його до виходу, звідки падало курним променем денне світло з відчинених дверей.

Юрба зойкнула.

— Оболонка його є — собака, — сказав Ільмарранен якомога гучніше й розтис пальці.

Звір на мить присів, оглушливо гавкнув і рвонувся вперед, просто на людей, що разом відсахнулися. Заверещали жінки, залилися гавкотом собаки — а величезний сірий пес помчав геть, рятуючи своє життя, і миттю зник, супроводжуваний загальним страхом і собачою зграєю. До Ільмарранена підійшов Свен, осяйно посміхнувся, ні слова не кажучи, похитав головою і потис йому руку.

— Дякую, я не голодний, — бурмотів Руал, відпихаючи тарілку зі смаженою телятиною. — Годі…

Він обважнів і трохи осоловів від щедрої, смачної, любовно приготованої їжі. Пригощали власник халабуди й кілька шанувальників, які з’явилися в Руала після подвигу з вовкулакою. Поруч за столом прилаштувався Свен — той їв мало, зате говорив не вгаваючи:

— Я вражений! Досі до тями не прийду! За десять хвилин позбавити людей перевертня, який замордував околиці! Любі мої, цей чоловік врятував ваш товар і ваші життя. І як легко, і разом з тим як мужньо! Браво, дорогий Руале. Господарю, дайте йому ще печінки.

Ільмарранен мотав головою, відмовляючись; величезними ковтками поглинав молоде вино й вдячно посміхався Свену.

Коли ніхто не чув, той наближав свої губи до Руалового вуха й давлячись реготом шепотів:

— Браво, Руале! А коли ви зметикували, що це пес?

Або:

— Виходить, порване вухо? Комедія, справжня комедія!

Руал незмінно знизував плечима й промовляв поблажливо:

— Не смішіть людей, Свене… Який вовкулака серед білого дня?

Той реготав безгучно, але заразливо, до сліз.

Спекотний день потроху переходив у задушливий вечір, поволі розходився базар. Низки возів тяглися додому, у селище, гості ж здалеку лаштувалися побіля вогнищ, готуючись і заночувати тут-таки, під возами. На вцілілий по відвідинах перевертня хлівець навішено було величезний замок, його власник довго прощався з Руалом, дякував, потискав йому руку. На охололому небі спалахнули перші зірки.

— Куди ви тепер? — спитав Свен, коли вони вдвох побрели спорожнілим шляхом. — Де заночуєте?

— А я не ночуватиму, — замислено озвався Руал. — Ітиму далі… Вночі не спекотно.

— Не сидиться, — з розумінням кивнув Свен. — Тягне вперед, невідомо куди, аби в дорогу, аби йти, начебто підошви сверблять… Адже так?

— Так, — відповів здивований Руал.

— Отак і в мене, — сказав Свен.

Якийсь час вони йшли мовчки. Поминули селище, яке засинало, і вийшли на широкий шлях, що губився вдалині. По всьому степу гриміли хори цикад.

— Ми в чомусь подібні, — порушив мовчанку Свен. — В чомусь родичі: обоє відрізняємося від інших двоногих… Може, ви й не помітили, Руале, що я не такий, як інші. Але я-бо відразу відчув це у вас… Ми обоє здатні на вчинки, які з першого погляду неможливо пояснити. От ви врятували собаку, а навіщо?

Руал знизав плечима:

— Терпіти не можу страт… І катів.

Вони знову замовкли. Нічний вітер розносив запахи сотень цілющих трав. Над головами подорожніх матовою дугою вигинався Чумацький шлях.

— А от ви мені допомогли, — сказав Руал. — А навіщо?

Свен розсміявся:

— Сам не знаю! Втім, мені було цікаво. Досі я нікого не рятував.

З-за обрію неквапно виповзав червоний, мов жар, місяць. Свена охоплювало дедалі більше натхнення, він посміювався сам до себе, раз у раз дружньо ляскав Руала по плечі, наспівував щось без слів і мелодії. Задерикувато світилися його зелені очі.

А місяць підіймався величезний, круглий, він змінював колір, наливався жовтим. Плями неправильної форми робили його схожим на байдуже, застигле обличчя. Свен майже пританцьовував:

— Ах, любий Руале! Що може бути краще, ніж іти ось так нічним, пустельним степом, видивлятися на місяць, дружньо теревенити? А ви чудовий співрозмовник, ви вмієте слухати… Нечасто зустрінеш аристократа духу, подібного до вас… Однак настав час розлучатися. Назавжди. Прощавайте, дорогий Руале.

Він зупинився посеред шляху. Ільмарранен здивовано озирнувся — ні будівлі, ні вогника. Свен дивився на нього, посміхаючись:

— Приємно було познайомитися, друже мій.

Він солодко позіхнув, і в світлі місяця, що раптом зблідло, Руал побачив хижі, нелюдські ікла, що стрімко подовжувалися.

Ільмарранен скрикнув і завмер, ніби цвяхом прибитий до шляху, не в змозі вичавити з себе ні звуку. Свен посміхнувся — палахкотіли зеленим вузькі очі, ікла відбивали місячне світло, як кістяні леза. Вивіреним сильним рухом комерсант відштовхнувся від землі, перекидаючись назад, перевернувся в повітрі, впав на чотири лапи — величезні, страшні знаряддя вбивства.

Вони стояли один проти одного — безпорадна, ослаблена жахом людина й страховисько-перевертень, кат за покликанням.

Верещали цикади.

За мить, яка Руалові здалася вічністю, вовкулака повільно розтяг вузькі чорні губи, з-під яких стирчали ікла, хльоснув себе по боці мускулястим хвостом, неквапно повернувся й пірнув у темряву.

Руал стояв на дорозі, не в змозі поворухнутися.

* * *

Лиховісна пригода з дівчиною Міреною прискорила наш від’їзд із міста Каратова. Ми знову ковтали дорожню куряву, ночували в тавернах і притулках.

Становище моє ставало дедалі незручнішим. Я цілком втратив право на будь-які особисті розмови: ні з ким не міг розмовляти без Лартового нагляду. Мені суворо заборонили самостійні прогулянки та знайомства. Легіар був знервований, нестриманий і час від часу виливав на мене своє роздратування. Якось він у темному готельному коридорі налетів на важкий рогатий вішак і в нападі люті миттю викинув його у вікно. Але невдовзі двом дужим хлопцям довелося тягти вішака назад, і вони, між іншим, ледве впоралися!

У трохи більших селищах ми зупинялися на день, на два, й тоді хазяїн замикав мене в номері вбогого готелю, повному тарганів, — саме замикав, позбавляючи можливості вийти самому чи впустити яку-небудь Мірену з проріканнями, що пузиряться на вустах. Начебто я винен був у божевіллі Орвіна, у всіх цих дурних жартах, історіях про «Третю Міфічну»! Як би там не було, подорож мене дедалі більше гнітила.

Нарешті ми прибули в місто Фалет, вдвічі більше й поважніше за Каратів. Але це місто мені сподобалося вдвічі менше. Знов цікаві задивлялися на нашу карету, а слуги в готелі штовхали один одного ліктями й шепотілися: «Чарівник, маг!» Увесь цей галас мене дратував, а не радував.

Перший вечір у готелі ознаменувався надзвичайною і неприємною подією. У полум’ї каміна зненацька з’явився Бальтазарр Ест.

Звісно, не він сам, а тільки обличчя його, жовчне та зле, відображене ніби у невидимому дзеркалі. Я з щипцями для каміна в руках, зойкнув і відскочив, а хазяїн перекинув важке крісло, в якому сидів.

— Це як же розуміти, Легіаре?! — без жодних передмов прогугнявив Ест із каміна. — Ви усвідомлюєте, що звільнення Маррана…

Ларт і не писнув, тільки вихопив у мене важкі щипці й люто тицьнув ними в палаючі поліна. Зображення Еста заколивалося і з неголосним шипінням розтануло.

Хазяїн спробував удати, що нічого серйозного не сталося, однак цілу ніч не давав мені спати, крокуючи туди-сюди по кімнаті.

Далі всі пішло, як раніше.

Замкнений у номері, я, привчений до тривалої вимушеної самотності, взявся розкладати пасьянси. Це заняття стало мені єдиною розрадою. За довгі тужливі години старенькі карти настільки витерлися, що складно було відрізнити даму від короля. Я перекладав їх так і сяк і думав: за що мені випала така доля, чого хоче мій хазяїн, і чи не втекти взагалі… Аж раптом повернувся ключ у замковій шпарині й на порозі став Ларт, та який! Дуже давно не був він такий захоплений.

— Ну нарешті щось варте уваги! — вигукнув він майже весело. — Збирайся-но, пане чарівнику, сьогодні в нас надзвичайно важливий візит! — і одним рухом змів мої карти, а пасьянс же саме підходив до кінця, і вдало розкладався, а це буває вкрай рідко!

Сповнений недобрих передчуттів у очікуванні чергової авантюри, я почистив чорний зі сріблом костюм — парча вже витерлася, подекуди стирчали неохайні нитки — чоботи й потьмянілу шпагу в піхвах. Я неохоче змушував себе вдягатися, а Ларт походжав по кімнаті, клацав пальцями й базікав без угаву (це він-бо)!

— Вона купчиха й власниця кількох мануфактур, місцева знать за нею бігає, випрохуючи подачки, мер заборгував їй на роки наперед, половина товарів на ринку належить їй… Але найцікавіше — вона, ця купа золота, має тут славу чаклунки, ні більше ні менше! Якийсь у неї чорний кіт, що збирає зілля, і якась книга…

Він умостився на столі, худим задом перекинув порожній свічник. Я похмуро слухав його, натягаючи чоботи.

— Книга! — пристрасно повторив Ларт. — За деякими ознаками можна судити, що це — ти тільки вдумайся — одна з ранніх копій Заповіту Першого Віщуна!

О Небо, знову!

— Ви говорили, що його насправді не було, — нагадав я.

Він підхопився:

— Це мусимо з’ясувати… Чи справжня книга — раз, — він загинав довгі пальці, — тексти про появу Третьої Сили — два, і найголовніше… Твоя справа — зачарувати бабусю: захоплюйся її чарівним даром, поки не видуриш книгу хоча б на півгодини… Вона її береже, мов зіницю ока, ретельно ховає і не продає ні за які гроші. Але тобі, як побратимові по чарівництву, покаже. Я цього разу буду чимось на кшталт твого учня, втаємниченого в магічні дійства, зрозуміло?

Він посміювався і потирав руки, а я перед дзеркалом насував на лоба капелюх і при цьому кривився в нього за спиною.

Втім, купчиха була не така вже й стара, та, мабуть, і непогана свого часу на вроду. На її випещеному білому обличчі неважко було прочитати звичку й смак до необмеженої влади, а залу, в якій нас удостоїли аудієнції, було оздоблено під «печеру чаклунки». В’язки сушених трав по стінах, опудало гігантської жаби під стелею, змії в пташиних клітках і клуби диму з каміна — ймовірно, там курилися пахощі.

Господарка сиділа в різьбленому кріслі з високою спинкою, одягнена в якусь подобу шовкового плаща. Я приклався до міцної, напахченої парфумами руки й отримав у відповідь прихильний кивок головою під каптуром. Далі мені запропонували оббитий оксамитом табурет, і зав’язалася церемонна бесіда.

Довелося вислухати довгі міркування про властивості ефіру, метаморфози трав, виникнення нічого з нічого й перехід у щось, марення і сни, значення числа п’ятнадцять з половиною і технології приготування опудал із їжаків. Час від часу вона запитувала про мою думку з особливо важливих питань, і тоді Ларт, що стовбичив позад мене, боляче щипав мене за лопатку, а я йорзався на табуреті й захоплено повторював визубрену перед цим фразу:

— Ваші знання, міледі, поза сумнівом, гідні честі викликати подив своєю неабиякою глибиною і властивостями, важкодоступними навіть для вкритих сивиною патріархів магічного мистецтва.

Купчиха вдоволено посміхалася і з ще більшою наснагою провадила свої теоретичні викладки.

У розпалі лекції в двері постукали, ввійшов худорлявий літній чоловік, — як я зрозумів, управитель — вибачився і щось прошепотів на вухо купчисі. Це змусило її обличчя налитися буряковою барвою:

— Дурень! — гаркнула вона точнісінько так, як це роблять перекупки на базарі, — невже не зрозуміло, що по п’ятдесят? А якщо ці недоумки вимагають знижки, то нехай ідуть у болото!

Управитель зашепотів швидше й переконливіше, й тоді магічна дама несподівано роздулася, мов квочка й тицьнула йому просто під ніс спритно скручену дулю:

— А оцього їм! Так і передай!

Управитель, кланяючись, віддалився, а купчиха-чаклунка любо мені посміхнулась і, вибачаючись, пробурмотіла:

— Ах, мій пане, все справи та справи…

І манірна бесіда тривала, ніби нічого й не сталося.

Ларт почав виявляти нетерпіння — штурхати мене в спину кісточками пальців і ледь чутно сичати:

— Книга! Книга!

Я дочекався моменту, коли купчисі знадобилося набрати повітря для наступної тиради, і швидко вставив у паузу:

— О міледі, не тільки ваші знання, але й деякі коштовні речі, що належать вам, відомі далеко за межами…

Вона самовдоволено посміхнулася:

— Справді, настав час показати вам дещо…

Вона витягла шию і тричі мелодійно погукала:

— Кошмаре! Кошмаре! Кошмаре!

Я не встиг зметикувати, що її так нажахало, але цієї миті двері відчинилися, і спершу здалося, що ніхто не ввійшов — але це тільки з першого погляду, тому що насправді таки ввійшов неймовірних розмірів чорний котисько з золотим ланцюжком на шиї.

— Кошмаре, друже мій, підійдіть, познайомтеся з нашим гостем, магом Дамиром! — солодким голосом звернулася купчиха до кота.

Кіт скосив на мене сите жовтаве око. Ларт так ущипнув мене за спину, що я підскочив:

— Е-е-е… мені дуже приємно, власне, я мав на увазі…

— Кошмар відає таємниці буття, — не слухаючи мене, правила своєї купчиха, — він володіє даром зазирати в майбутнє…

Кіт потерся об мої коліна, потім об ноги Ларта. Я чув, як Ларт заскреготів зубами, і поквапливо перебив:

— Однак, міледі, хоча слава чарівного кота й гримить за межами…

Ларт притишено завив. Я перелякано озирнувся й побачив, що Кошмар вчепився у камзол на його плечі всіма шістнадцятьма пазурами. Легіар струснув рукою — кіт важко зіскочив на підлогу й глянув на Ларта з холодним презирством.

Купчиха скам’яніла обличчям:

— Ваш слуга недостатньо вимуштруваний, — сказала вона крижаним тоном. — Його щастя, що Кошмар мудрий і лагідний…

Підтверджуючи свою мудрість і лагідність, кіт задер задню лапу й заходився викусувати в себе під хвостом.

— Цей лакей недавно в мене на службі, — сказав я, щоб залагодити непорозуміння. Купчиха тим часом поманила Ларта пальцем:

— Ходи-но сюди, шахраю…

Легіарові нічого не залишалося — він підійшов. Купчиха довго його розглядала, потім докірдиво звернулася до мене:

— Невже ви не могли знайти кращого лакея? У цього неприємна пика, до того ж він, напевно, краде у вас різні дрібнички.

Ларт стояв до мене спиною, і я, на жаль, не бачив виразу його обличчя.

Тим часом дама скінчила вивчення Ларта і, вочевидь ним не задоволена, махнула рукою, вказуючи кудись углиб кімнати:

— Подай-но краще плед, чого стовбичиш?… Ондечки він, на кріслі…

Легіар скоса глянув на мене і вирушив по плед. Я ніколи не бачив, щоб Ларт подавав і прислуговував, і це видовище несподівано мені сподобалося.

— Неробство розбещує слуг, — повчально мовила купчиха. Кошмар видерся до неї на коліна й оглушливо заворкотів.

Ларт негнучкою рукою простяг плед купчисі, але вона насупилася і не доторкнулась до нього:

— Хто так подає, дурню? Гадаєш, так і ходитимеш перевальцем, неначе на бульварі? Віднеси назад і потім подай знову, як годиться!

Зависла мовчанка. Я завмер у чеканні. Легіар мить постояв, потім повернувся на висхідну позицію.

Отут я й відчув солодкий смак помсти. Мені згадалися всі халепи, в які я втрапляв останнім часом, вечеря у ратуші, дівчина Мірена й разкиданий по підлозі пасьянс. Я відчув нестерпне бажання хоча б мить побути паном Ларта-слуги. Хоча б єдину мить!

Легіар тим часом пройшовся по колу й роздратовано тицьнув плед просто під ніс купчисі. Та знову насупилася, ще більш невдоволена:

— Хто тебе вчив, негіднику? Що ти мені його тицяєш, замість того, щоб подати з поклоном? Ще раз!

Ларт глянув на мене — але я завбачливо відвернувся, начебто мене це все нітрохи не стосувалося. Ларт почав свій шлях спочатку, а я зітхнув і сказав недбало — присягаюся, біс мене смикнув за язика:

— Дякую, міледі, що ви люб’язно допомагаєте мені вишколити слугу.

Ларт видав дивний звук — ніби рипіння. Мабуть, заскреготів зубами. Купчиха милостиво мені кивнула, а Легіар раптом галантно схилився у глибокому поклоні й простяг їй той клятий плед.

— Оце вже інша річ, — вдоволено зауважила купчиха.

І тут я злякався. О Небо, знаючи Лартову гордість і мстивість, можна тепер очікувати, що він ніколи, ніколи, ніколи не пробачить мені тієї хвилинної слабкості, того бажання його принизити!

Тим часом Ларт смиренно зайняв своє місце в мене за спиною. Його смиренність здавалася мені лиховісною, я волів би, щоб він щипав мене до кісток.

Необхідно було терміново реабілітуватися. Наступні п’ять неприємних секунд я міркував, як саме це зробити.

— Книга! — нарешті вигукнув я, аж підскакуючи. — Тобто я хотів сказати, що великою честю для мене було б споглядання дорогоцінної книги, перлини магічної бібліотеки нашої господині, чия слава йде далеко за…

Купчиха таємниче посміхнулася, почухуючи Кошмара за вухом:

— О, всі прагнуть її бачити… Всі про неї знають, усі побожно схиляються перед нею, але бачити її — о, це не всім доступне…

— У своїх мандрах, — заговорив я швидко, — я міг би рознести славу про неї так далеко, як дозволили б міцні колеса моєї карети.

Купчиха примружилася, поклацала язиком, запитливо на меня глянула й нарешті задзвонила в дзвоник. Увійшла покоївка.

— Поклич-но Руві, — віддала наказ господиня.

За хвилину з’явився Руві — випещений тип у дорогій лівреї.

— Поклич Куні, — сказала йому пані.

Ще за хвилину прибув і Куні — сивий дідок у чорній хламиді.

— Принеси її, — звеліла купчиха пошепки.

Дідок уклонився, склав руки на грудях і, задкуючи, вийшов. Ми зачаїли подих; нарешті Куні повернувся, з великою урочистістю несучи перед собою щось, загорнуте в чорний оксамит. Згорток уклали посеред столу, купчиха провела старого поглядом, а далі наказала Лартові:

— Ти, голубе, відійди та стань он там, під стінкою. Тобі це ні до чого…

Я стрепенувся:

— Бачте, міледі, я саме навчаю його деяких простих речей, і йому не завадило б глянути… Так, одним оком.

Купчиха скептично стисла губи. Ларт ступнув уперед, не зводячи очей зі згортка. Пані, сповнена поваги до себе самої, розгорнула тканину. Під її руками тьмяно зблиснув золотий напис на палітурці.

— Зверніть увагу! — похвалилася купчиха. — Це справжнє золото!

— Можна глянути? — спитав я, хвилюючись.

Книга тхнула цвіллю, деякі сторінки злиплися, інші зотліли. Я перегортав її тремтячими руками, а Ларт важко дихав у мене над вухом:

— Далі… Далі… Повернися назад…

Текст, написаний рунами, був мені незрозумілий, подекуди зустрічалися малюнки — ох і моторошні малюнки, скажу я вам! Дивні тварини, розрізані навпіл і намальовані ніби зсередини… Потім креслення, ламані лінії, знову знаки, значки, малюнки…

— Далі… — дихав над вухом Ларт.

Але тут купчиха скочила й потягла книгу до себе:

— Зверніть увагу, пане Дамире, тут є одне кумедне місце…

Вона відштовхнула мої руки, послинила пальці й заходилася перегортати в зворотному порядку:

— Тут… Ось… Погляньте!

Сторінка, на яку вона вказувала, була написана не рунами, а звичайними великими літерами, я сказав би, навіть школярськими. Водячи пальцями, купчиха старанно вичитувала по складах:

— …І то-ді вона ввій-де, і нас-тане час… Отут не зрозуміло, чого… У відчи-нені двері ввій-де… Отут незрозуміло, хтось увійде… І во-рот… тар… а, воротар!

Вона зраділа, бо змогла розібрати складне слово.

— І во-ро-тар від-чинить… І вода за-гусне, як… чор-на кров… І щось там спливе сльозами… Дос-той-ні заздро-щів поліна у вог-ні… З неба здерли… Щось там здерли. І вона во-ца-риться, і во-ро-тар буде їй слу-гою і на-міс-ником…

Ларт весь подався вперед, слухаючи, я болісно ковтав і облизував губи. Купчиха насолоджувалася тим, яке враження справила на нас:

— Ті, хто жи-ве… По-дорож-ній на зеле-ній рів-нині пре… а, приречений! Але маги — рида-ючи, голо-сі… голосіте, здається. Ваш же-реб жах-ї'ї, чим… Не розберу. Закипить над гол-виття… Не розберу. І втягне в чере-во сво-є…

— Вогонь, зазирни мені у вічі… — сказав я несподівано для себе.

Вони обоє подивилися на мене — купчиха і Ларт. Після паузи купчиха мовила:

— От-от… Щось подібне… Цікаво, чи не так?

Цієї миті Ларт рвучко вихопив книгу з рук господині та втупився в неї. Купчиха отетеріла від такого нахабства й на деякий час позбулася мови. Легіарові це було на руку — він увіткнувся носом у вкриті плямами сторінки й читав, а купчиха мовчки силкувалася видерти в нього свій скарб. Про Кошмара вона забула й впустила його на підлогу. Ларт був сильніший — перевага в цьому двобої вочевидь була на його боці.

В цій боротьбі за книгу купчиха невпізнанно змінилася — манірна чаклунка зникла, натомісць з’явилася розлючена базарна перекупка:

— Віддай, мерзотнику! — жінка нарешті опанувала свого неслухняного язика. — Хаме, тарганяча поживо, лакейська пико! Агов! Усі сюди!

Вона потяглася за дзвоником, однак Ларт уже облишив книгу і став у мене за спиною, ніби нічого не сталося.

Купчиха взяла руки в боки, схожа на розпухлу від дощу грозову хмару, й голосом, який не обіцяв нічого доброго, процідила:

— Чи відшмагати негідника відразу, при мені, чи… — вона засичала, як паровий казан, і шипіння це віщувало нечувані лиха.

— Я відшмагаю! — вигукнув я зі слізьми в голосі. — Небом присягаюся, відшмагаю! Щойно прибудемо в мій родовий замок…

Пані, втім, не могла заспокоїтися, і тут мені спало на думку несподіване:

— А хочете, я його взагалі… повішу? — спитав я, відчуваючи справжнє натхнення.

Напевне, Ларт якось особливо відреагував на цю блискучу пропозицію, тому що купчиха швидко глянула на нього й раптом полагіднішала:

— Ні, — сказала вона примирливо, — биття, певне, досить.

Ларт, мабуть, полегшено зітхнув.

Купчиха заспокоїлась і, здавалося, цілком прийшла до тями:

— Зверніть увагу, — знову взялася вона до книги, — тут особливо гарний шрифт… І червоне чорнило!

І знову заходилася старанно, як учениця, складати літери у складні для вимови сполучення.

Ларт раптом боляче вчепився мені в плече. Потім кинувся вперед і поклав руку на текст. Купчиха витріщила очі.

— ЦЕ не можна читати вголос, — вкрадливо промовив Ларт. — ЦЕ вам взагалі не можна читати!

— Відшмагаю-таки! — закричав я, попереджаючи реакцію купчихи. — Ой, як відшмагаю!

— ЦЕ небезпечно, — правив своєї Легіар, підвищуючи голос. — Якщо вам дороге власне життя, відмовтеся від цієї книги!

Він захлопнув книгу і затис її під пахвою, відступаючи потроху до дверей і монотонно повторюючи:

— Відмовтеся… Відмовтеся…

— Засічу до смерті! — репетував я.

Купчиха тим часом впала в якийсь транс — слова Ларта діяли на неї заворожливо. Погляд її застиг і затуманився.

— Відмовтеся… — і далі наспівував Ларт, потім трохи повернув голову і кинув мені крізь зуби:

— Та стули ж ти пельку! — і знову: — Відмовтеся… Відмовтеся…

— Відмовляюся… — пробурмотіла купчиха, й тут сталося щось незбагненне.

Ларт скрикнув, як від болю, і впустив книгу. Засичали, звиваючись, змії в пташиних клітках, захиталося опудало гігантської жаби під стелею. Закліпала брунатними очима купчиха, а хазяїн миттю кинувся до мене й міцно схопив за лікоть:

— Мерщій ходімо!

Книга диміла!

Язички полум’я виривалися з-під жовтих сторінок, і сторінки по одній згорталися в рурочки і здіймалися до стелі смердючим жовтим димком. Завив і кинувся геть Кошмар. Хрипким басом заревла купчиха.

— Геть! — скрикнув Ларт і волоком потяг мене до дверей.

Він попхав мене донизу, парадовими сходами, повз лакеїв, які перелякано металися, повз отетерілу покоївку і хлопчика-посильного, всім тілом врізався в двері, розчинив їх і разом зі мною випав на вулицю. За нашими спинами блідо спалахнуло, і в домі купчихи зайнялася пожежа.

Ми загубилися в юрбі цікавих і бачили, як виплигнув із кватирки Кошмар, як перельцем втікали розгублені Руві та Куні, як бігали з цебрами лакеї і сплескувала руками покоївка.

— Знамення… — бурмотів Легіар. — Вона не далася мені в руки… Яка книга… Знамення!

Схоже, він тимчасово про мене забув — і слава Небу.

* * *

Це було хоча й невелике, але заможне, охайне село з невисокими тинами замість парканів. На довгих жердинах сушилися різноманітні глиняні горщики, розмальовані квітами та бджолами. Місцеві жителі пишалися своїми вуликами та ще стародавнім промислом. Це був особливий розпис по глині темно-медяних тонів, який зображав неодмінно квіти й неодмінно бджіл.

Самотня вдова, яка дала Ільмарранену притулок на ніч, сама нагадувала бджолу — брунатно-золотава, повновида, метушлива, вона щосили намагалася догодити своєму випадковому гостеві. Руал ночував на сіннику, де йому постелили чисті простирадла. Крізь щілини в даху заглядали зірки — Ільмарранен погладжував золоту ящірку, що причаїлася в нього на грудях.

Вдова встала ще вдосвіта, напекла пиріжків і всадовила Руала за стіл. Вона щедро пригостила його свіжим молоком і медом із власних вуликів, а сама сіла навпроти, зіперлася на лікті й ловила його погляд темними матовими очима.

— Куди тобі поспішати, — сказала вона, коли Руал уже стояв біля дверей.

Він посміхнувся винувато:

— Мушу йти…

Вдова згорьовано покивала головою і провела його до воріт. Так він і запам’ятав її — сумна самотня бджола, яка дивиться йому вслід, долонею прикриваючи очі від сонця.

Далеко звідти інша жінка теж невідривно дивилася на дорогу. Так само світило сонце, вітер так само здіймав стовпи куряви, та шлях був порожній і чекання — марне. Ніяк не вгамовувалася дитина; жінка її колисала, шепотіла незвичайні, ледь чутні слова, ненадовго заспокоювала й знову нахилялася до вікна, знову когось видивлялася на шляху.

Шлях був порожній і марне було чекання.

Руал чвалав сільською вулицею. Відбиваючи сонце крутими боками, вигравали розмальовані квітами й бджолами глиняні горщики на тинах. Звідкілясь вискочили зненацька двоє довгоногих дівчаток, привіталися з перехожим, потім забентежились і кинулися геть. Там і тут у городах виднілися зігнуті спини; десь лагодили дах: напівголі робітники картинно сиділи на ньому верхи, розмірено змахуючи молотками. Похмуро косувала зустрічна баба, здивовано витріщилося на чужинця замурзане маля, що копирсалося в піску. Визирнув із підворіття рудий пес, загавкав без особливої запопадливості, потім чхнув і сховався. Руал посміхнувся.

Він минув околицю, рушив через луку, по якій скрізь височіли копиці сіна, далі полем, де горбилися женці, берегом тихої річки, де дітлахи тягали карасів із лінивої, непорушної, прозорої до самого дна води. Опівдні він пообідав у товаристві малих рибалок, пригощаючи їх пиріжками, любовно приготованими вдовою. У відповідь отримав свіжий сир, запашний хліб і квітковий мед. Він жував травинку й мружився на маслянисті відблиски, що грали на спокійних плесах, дивився, як нерухомо зависали над водою важкі бабки, як снували водомірки, як крутилися й лягали на бік строкаті поплавці. Він просидів би на березі до вечора, якби не чекала на нього, підганяючи, підстьобуючи, курна стрічка дороги.

Пополудні налетіла негода. Швидко згустилися незугарні, свинцевого відтінку хмари і запала тиша — лиховісна, передгрозова. Руал прискорив крок — попереду виднілися перші будинки незнайомого селища. Цієї миті тиша обірвався, як обривається натягнута струна.

Рвонув вітер, заметалися дерева вздовж шляху, ніби силкуючись утекти й сховатися, неначе зсудомило золоте поле невижатої пшениці, і його вкрила чорна, непроглядна темінь. Небо раптом прошило осяйною мережею блискавок, і тої ж миті переможно вдарив грім. Руал пригнувся й побіг, та великі краплі крижаного дощу переслідували його, молотили по спині, бешкетували й знущалися, поки Ільмарранен, захеканий, не добіг до вкритої рогожею копиці сіна й не закопався, ніби кріт, у його запашні надра.

Блискавки хльоскали батогами одна за одною, дощ звисав із темного неба нерівними пасмами, що повільно ворушилися. Всередині копиці було сухо, крізь діру неправильної форми Руалові було видно шмат шляху та край пшеничного поля, який із золотого зробився сірим.

Небо стемніло ще більше, сутінки згустилися, начебто серед білого дня раптом звечоріло. Нова хмара, яка випливала з-за ріки, ненадовго забарилася, щоб вибухнути найжорстокішим градом.

Притихлий Руал із острахом спостерігав, як танцюють крижані кульки на розмоклій, розмитій дорозі, як здригається пшениця, як із тріском лопаються придорожні лопухи. Потім хмарі обридла ця гра, вона виснажилася, відступила, град змінився дощем і відразу — дощиком, та й той незабаром утих. Ніби нічого й не сталося, засміялось сонечко й освітило сумні наслідки бешкету, вчиненого градом.

Руал вибрався зі свого притулку — під ногами в нього хрумкали, танучи під сонцем, крижинки. Все навколо мало жалюгідний, пошматований вигляд.

Ступаючи ніби по товченому склу, Руал рушив до пшеничного поля. Казна-звідки взялася велика ворона, що пролетіла просто в нього над головою, вмостилася на похилій вільсі, хрипко прокаркала.

Пшеничні колоски були зім’яті, поламані, понівечені. Зерно з них висипалося на землю.

— Вони наслали на нас град! Вони чаклуни й чорнокнижники! Запитайте в них, чому їхні поля вціліли, а наші всі загублені!

— Запитайте… — хором загула юрба.

— Чому хмара обійшла їхні угіддя стороною? Чому ми повинні тепер умирати з голоду?

— Чаклуни! Чаклуни! — кричали розлючені, почорнілі від ненависті люди.

Майдан посеред селища був оточений вицвілими, похиленими парканами, під якими розкошувала буйна кропива людського зросту. Оратор стояв на величезній діжці посеред площі, затягнутий паском упоперек круглого живота, сам схожий на діжку з одним обручем. Односельці його, котрі понесли за один день нечувані збитки, юрмилися навколо, наступаючи одне одному на ноги та горлаючи:

— Чаклуни! Бджолярі — чаклуни!

Людина на діжці підняла руку:

— Хіба ми не знали цього раніше? Хіба бджолярі не купалися в достатку тоді, коли ми ниділи в злиднях? Хіба не вмер синок вугляра, покусаний їхніми бджолами на смерть?

— Правда! — тонко вигукнув жіночий голос. — Свекруха купила в них розмальований горщик, поїла з нього й отруїлася!

— А не треба було купувати, — відгукнулася інша, — усі знають, що їхні горщики отруєні!

— Чаклуни! — божевільно заволали люди на площі.

Руал стояв у юрбі, безпорадно озирався, не розуміючи, що відбувається. Тупотіли розтоптані черевики, з довгих, облямованих брудними пацьорками рукавів визирали чималі кулачиська. Схоже, мешканці цього великого, вбогого, обділеного щастям селища давно збирали злість на благополучних сусідів. Буря, що завдала збитків, була останньою краплею у келиху претензій, сварок і зачаєних образ.

Збурення наростало:

— У мене тітка осліпла від їхнього меду! — молодий довготелесий хлопець крутився навсібіч, ніби дзига.

Руал не витримав:

— Та годі брехати! Я сьогодні їв їхній мед і чудово бачу твою бридку пику!

До нього обернулися:

— Ти що, з бджолярів?

Знеслися в повітря важкі кулаки.

— Та я подорожній, — примирливо буркнув Руал, відступаючи. Йому дали спокій.

Підперезаний ременем сплигнув з діжки, й на неї видерлася заплакана жінка в колись ошатному, а тепер розшарпаному нервовими руками фартусі:

— Діти в мене… Діти… — і розридалася раптом так гірко, що, не в змозі говорити далі, відразу й спустилася знову. У Руала болісно стислося серце.

Жінку, яка плакала, змінила молодиця в багатоярусних намистах:

— Слухайте, сусіди! У мене в городі листочка цілого не лишилося! Що ж це робиться? — А їхню земельку й не торкнуло, тільки дощиком змочило! То чого нам чекати, поки ці чаклунські пики пожежу нашлють на нас або й чуму? Та бити їх треба!

— Бити! Бити! — заволала осяяна щасливою думкою юрба.

— Бити, — вела далі жінка, — і хліб їхній собі забрати, щоб по справедливості було! А то погляньте ж бо — тільки дощиком змочило!

Руал озирався, вдивляючись у обличчя. Всіх наче гарячка охопила, всі репетували, всім було за що мститися. Руал згадав удову, яка дала йому притулок, цибатих дівчаток і хлопчаків-рибалок.

На діжку тим часом виліз похмурий здоровило, якого вітали галасом:

— Скажи, ковалю! Ну ж бо, скажи!

Коваль обвів усіх важким поглядом з-під брів, які стирчали, мов щітки.

— А що… скажу… — гукнув здоровань несподівано високим голосом. — Я там своїх хлопців послав горн роздмухувати… До ночі накуємо пік залізних, скільки встигнемо. На чорнокнижника з голими руками не підеш… А ви несіть у кузню коси поламані, мечі будуть… Ми не ягнята, ось що! Знущатися з себе не дамо!

Юрба загула:

— Правда! Годі терпіти!

— Пік не вистачить — із сокирами підемо!

— Бити бджолярів, бити!

Ільмарранена добряче штурхнули в спину: хтось пробирався вперед, хтось відходив, і вир, який тут закрутився, виніс Руала так близько до діжки, що важкі чоботи коваля опинилися в нього просто перед обличчям.

— Бити чаклунів, — підсумував коваль, — завтра, як розвидниться, зійдемося в кузні, розберемо зброю і вдаримо! Годі вам ляпати язиками, цим чорнокнижників не побореш… На ранок і піки будуть, і мечі!

У юрбі схвально закивали, сусіди ляскали один одного по плечах, благословляючи на бій. Діжка спорожніла, Руал бачив зблизька її затоптане днище, темні дошки та іржаві обручі. Якби схотів, міг би доторкнутися до неї.

— У мене зять відтіля… — тихо почулося в нього за спиною. — Ніякі вони не чаклуни. У них теж діти…

Інший голос перебив:

— А що мені до чужих дітей? Аби своїх п’ять душ прогодувати…

— Бити! Бити! — кричали звідусіль.

Руал дивився в землю. Розправа, подумав він, одна велика розправа всіх над усіма. Я розправився, треба зі мною розправитися…

Згадалися круті боки глиняних горщиків, розмальованих квітами й бджолами. Рівні ряди вуликів…

Він опам’ятався, вже стоячи на діжці. До нього разом повернулося дві сотні голів, насторожено насупилися брови, презирливо скривилися губи.

— Отямтеся, — сказав Руал, — які вони чаклуни? Я мандрівник, я був там і бачив. Вони не винні, ви ж самі знаєте!

— Геть! — гукнув хтось один, і відразу його вигук підхопив десяток голосів:

— Геть! Геть звідси, приблудо!

— Зупиніться! — й собі гукнув Руал. Його схопили за ноги відразу кілька людей. Діжка похитнулася.

— Зупи… — почав був Руал, вже уявляючи, як у дім вдови вдираються громила з залізними піками й білими від ненависті очима. Як розлітаються вулики, падають у куряву розмальовані черепки…

— Люди! — закричав Ільмарранен, осяяний раптовою думкою. — Бійтеся знамення! Я ворожбит і ясновидець, бійтеся знамення!

Його вже стягли з діжки за ноги, кинули на землю.

— Я бачу! — волав він щосили. — Я ворожбит і ясновидець! Бійтеся знамення, тому що воно означає смерть!

Його двічі вдарили ногами, зв’язали чиїмось паском і замкнули в хліві — «щоб не доніс бджолярам».

Цілий вечір у кузні, що стояла осторонь від селища, кипіла робота. І цілий вечір Руал Ільмарранен намагався звільнитися.

Згустилися сутінки, притомлені вояки зібралися в корчмі, й Руалові з його хліва чути було їхню п’яну похвальбу.

Ніч настала темна, безмісячна, по небу скажено мчали зграї хмар, то оголюючи, то прикриваючи рідкі холодні зірки. Лемент у корчмі затих, перш ніж Руал таки стяг із зап’ястя чужий пояс. На його щастя, двері хліва нещільно прилягали до прорізу, а петля, на яку зовні був накинутий залізний гачок, хилиталася, ніби гнилий зуб. Ільмарранен добряче руки обдер, поки висмикнув її та полишив свою в’язницю.

З корчми долинало могутнє, багатоголосе хропіння. Ані вогника, ні свічки не мерехтіло в тьмяних вікнах врослих у землю будинків. Руалові потрібно було знайти кузню.

Він бачив її, коли входив у селище, і знав, що стоїть вона віддаля, та все одно не раз впадав у відчай, блукаючи потемки чужими вулицями. Останньої миті доля зглянулася на нього, похилі будинки ніби розступились. Він зійшов на невисокий пагорбок і побачив перед собою, в западині темну будівлю. Біля підніжжя пагорба був смітник, на купі мотлоху білів кінський череп і вигиналися дугою оголені ребра. Руал здригнувся.

Кузню зумисне побудували віддалік, щоб дзенькіт і брязкіт не тривожили сусідів. Це було нині на руку.

Кузня давно спорожніла — войовничі селяни, коваль і підмайстр спали важким хмільним сном і бачили свою перемогу. Про всяк випадок Руал прислухався, тихенько постукав, далі ввійшов усередину. Навпомацки, забруднюючи руки пилом і павутинням, відшукав лампу і кресало. Вогник зажеврів, освітив купу зброї, складену під стіною.

У своїх мандрах Ільмарранену не раз доводилося допомагати ковалям. Він знав, як роздувати горн. Але мусив поспішати.

Мчали хмари по чорному небу. У рвані діри між ними байдуже дивилися зірки. Піт заливав обличчя Ільмарранена.

Спало селище. Спали негарні замучені злиднями й знущанням чоловіків жінки. Спали бліді, залякані діти. Хропли їхні батьки, зустрічаючи ранок битви в корчмі…

Коли перші ознаки майбутнього сходу сонця пробилися крізь хмари, Руал знову лежав у своєму хліві, відхекуючись після нестримного бігу. Залишалося сподіватися, що ніхто не бачив.

Він знову намотав чужий пояс собі на зап’ястя. Залізний гак, що замикав двері, був на місці, у розхитаній петлі. Руал лежав, покусуючи губи, прислухався, напружено чекав.

Він чув, як прокинулися п’яниці. Трохи охололі за ніч, вони підбадьорювали один одного лайками на адресу «бджолярів». Бурчали, збираючись, жінки. А далі всі рушили до кузні, по зброю. Якийсь час нічого не було чути, потім загупали швидкі кроки, Руал вловив хекання людей, що бігли. Відлетів гачок, розчахнулися двері.

— Агов, провидцю… Ну-бо, покажися людям — бачити бажають тебе…

На порозі стояли двоє — один, очевидно, підмайстер коваля, другий — довготелесий хлопець, якого Руал бачив напередодні в юрбі. Обоє здавалися розгубленими й наляканими.

— А що? — спитав Ільмарранен, потягаючись, наче спросоння.

Його підвели за плечі, розв’язали руки:

— Що ти там учора плів про знамення, га?

Руал перевів погляд з одного на іншого, насупився:

— Що сталося?!

Довготелесий мотнув головою в бік кузні:

— Ходи, подивися…

Люди оточили кузню, не наважуючись підійти ближче. Говорили пошепки, здригалися, озирались.

— Розступіться! — гукнув Руал. Від нього злякано сахнулися.

Він зробив кілька невпевнених кроків і зупинився.

З подвір’я кузні виїжджав віз коваля, малий, поламаний, на трьох колесах. Виїжджав, та не міг виїхати, бо запряжений у нього був білий кінський кістяк. Вигиналися дугою, втикалися в землю голі ребра, порожніми очними западинами вирячався важкий череп. Моторошно стирчали голоблі, теліпалися на вітрі віжки, закинуті на передок. У розсохле дно воза ввіткнуто було мечі та піки — покручені, погнуті, понівечені, вони стирчали густо, як потворні зарості.

Руал, як стояв, укляк на землю й простяг руки до небес:

— Знамення… О, жахливе знамення! — бурмотів він у невдаваному розпачі.

Юрбу дедалі більше охоплював жах. Заголосили жінки, знервовано загримали на них чоловіки. До Руала підійшов блідий коваль, підняв його за комір, грізно насупився, але голосом виказав власне сум’яття:

— Ну, ти… Накаркав… Що це таке, кажи?!

Руал обвів поглядом злякані обличчя. Ані сліду колишньої відваги та рішучості, тільки ненависть і страх. Ільмарранен гірко похитав головою, обійшов страшну упряжку, накреслив риску в напрямі її руху, вражено прошепотів: «На захід!» — і схопився за голову:

— Люди, це знамення… Ви прогнівали небо, звідси град… Ви не покаялися, і ось нове, грізне попередження… Це знак смерті! Це найгірше з можливих знамень… Ви мусите забути несправедливі, жорстокі плани, ви повинні помиритися з сусідами. Впокортеся, подумайте про несправедливості, вами вчинені, відмовтеся від ненависті, інакше мор, голод і божевілля опанують ваше селище!

Люди перезиралися, знизували плечима, перешіптувались, огризалися одне на одного, косували на Руала, плювалися, сварилися, важко розмірковували, заламували руки, розглядали порожнє небо і нарешті бочком, бочком почали розходитися. Розійшлися всі, потупившись, відвертаючи очі, бурмочучи собі під ніс. Пагорб спорожнів, тільки переступав з ноги на ногу коваль та осторонь трусилися підмайстри.

— Що… тепер? — спитав коваль з марновірним жахом, вказуючи на віз зі зброєю.

— У вогонь, — твердо сказав Руал. — І боронь Боже тобі, ковалю, бодай раз у житті викувати що-небудь подібне!

Той супився, голосно ковтав слину, ходором ходила його жилава шия.

Рипіли кістки на вітрі, ніби намагаючись зрушити з місця воза.

Він ішов переможцем. Не вінчали його лаврами й не кидали квітів під ноги. Йому навіть не дали шкоринки хліба на дорогу, і все одно він ішов переможцем. Ніколи не довідається про це вдова з селища, де шикуються рядами вулики, забудуть подорожнього хлопчаки-рибалки, не згадуючи про нього, виростуть цибаті дівчиська. Нехай. Він іде переможцем.

Палало високе багаття в кузні. Зачинилися двері й віконниці, з кожної шпарки за ним спостерігали насторожені, недобрі очі. Він ішов. І коли вже вийшов за околицю, в поле, закинув голову й зайшовся переможним сміхом.

Висихала під сонцем трава. Він почувався як ніколи легким і впевненим і майже не здивувався, коли його виразно покликали: «Марране!»

Він озирнувся і, звичайно, нікого не побачив. Тяглися лани, темніли вдалині гайки, колихалося незжате колосся. І хтось засміявся тихо і вкрадливо… Десь там, у ньому, всередині, хтось інший, сторонній, засміявся і сказав: «Добре, вправно, Марране!»

* * *

Позолочена карета торохтіла на вибоях, жваво бігла шестірка вороних, які непохитно зносили всі злигодні непростого шляху. Як заговорені, сказав би я, якби не знав, що коні справді заговорені Лартом від халеп і хвороб. Та й карета — скільки вже проскакали по вибоїнах її важкі колеса, а що їй зробиться!

Я, однак, ні заговореним, ані залізним не був. Подорож висотувала з мене останні жили, а всі ці дівчиська, які провіщають, і книги, що самі собою спалахують, звичайно, здоров’я аж ніяк не додають.

Ларт був приголомшений невдачею і не міг пробачити мені знущань купчихи. Наші стосунки вкрай зіпсувалися, я знати не знав, як залагодити свою провину.

Так минув тиждень, і ми прибули до замку барона Химеціуса. Барон прийняв нас чемно, але прохолодно. Потай він вважав усіх магів дармоїдами, такими само непотрібними, як ґудзики на капелюсі, однак уголос висловлювався м’якше:

— Пане е-е-е… Дайнире, чи не зволите ви пояснити мені та моїм домашнім, так би мовити, зміст так званого магічного дару? — спитав він під час першого ж обіду в залі, де за довгим столом сиділи сам барон, його бліда дружина, вогненно-рудий син, дві маленькі дочки, бабуся-годованка і я з Легіаром, який виструнчився за спинкою стільця.

Не встиг барон завершити свою в’їдливу тираду, як крильце індички спурхнуло з моєї тарілки, зробило коло над столом, капнуло соусом на годованку й увіткнулося в мій роззявлений рот. Ларт, очевидно, будь що, вирішив підтримати репутацію магів.

— Ах! — в один голос вигукнули маленькі баронові дочки. Синок пирхнув, дружина зітхнула, а бабуся-годованка дістала хустку й заходилася витирати забруднену сукню.

— У-у… — глузливо протяг барон. — Коли я, з дозволу сказати, був у мандрівному цирку, то не раз спостерігав, як штукар дістає кроликів з порожнього капелюха, однак нікому б не спало на думку віддавати цьому фігляреві особливі, так би мовити, почесті, в той час як маги…

Шовковий бант у нього на шиї засмикався й перетворився на зеленого довгохвостого папугу, який злетів з баронової сорочки, сів на канделябр у центрі столу і затяг солодку серенаду. Дівчиська знову зойкнули, баронеса зітхнула, хлопчак зареготав, а годованка захлинулася.

— Ах, пане Довніре, — засмучено похитав головою барон, — я знав одного птахолова, що замикав у клітки дроздів і синичок, аби навчити їх пісень і продати на базарі…

Хлопчисько пожбурив у папугу кістку. Той розсипався зграєю метеликів, що миттю вилетіли у вікно. Барон провів їх розгубленим поглядом:

— І все-таки я не можу зрозуміти, пане Драніре…

— Мене звуть Дамир, — похмуро нагадав я.

Відразу по обіді я влаштував Лартові істерику. Сказав, що не бачу сенсу в нашому маскараді, що мені набридло потрапляти в комічні й безглузді ситуації, що я стомився, що боюся, що з мене годі. У припливі почуттів я навіть заходився відстібати шпагу та стягати з себе камзол чарівника. Ларт дивився на мене холодними, звуженими очима:

— Це бунт?

Його запитання трохи мене протверезило. Я роздягався дедалі нерішучіше, поки не завмер, бгаючи в руках мереживне жабо. Ларт сидів у кутку й не зводив з мене погляду, ніби відсторонено вивчав.

— Господарю, — сказав я жалібно, — господарю, даруйте… Дозвольте мені, як і раніше, служити вам, просто служити, а не брати участі у виставах. Я не можу вдавати мага. У мене не виходить. Впрягайте мене в карету замість коней, але, благаю, не змушуйте грати роль вашого пана. Будь ласка!

Він простяг до мене вузьку жилаву руку й раптом рвучко стис пальці в кулак. Я, стоячи на іншому кінці просторої кімнати, був чіпко схоплений за комір. Між нами було десять широких кроків, але він підтяг мене просто до свого обличчя, до крижаних, безжальних очей:

— Мені ПОТРІБНО, щоб ти був магом. Мені ПОТРІБНО, щоб жоден пацюк не засумнівався в цьому. І, присягаюся канаркою, ти гратимеш цю роль до кінця. До кінця, що б не сталося! Посмій тільки, боягузе…

Він розтис руку, і я відлетів до стіни. Застрибав по підлозі кістяний ґудзик від моєї батистової сорочки.

Наступного ранку ми разом із бароном і ловчими вирушили на полювання. День був ясний, але не спекотний, коні нам дісталися чудові, навіть я почувався нині досить добре, хоча завжди з побоюванням сідав у сідло. Можливо, я почувався б ліпше, коли б не чіпкий, пильний погляд Ларта, який стежив за кожним моїм рухом. Учорашня його погроза темною тінню нависла наді мною: «Посмій тільки, боягузе!»

Я їхав по ліву руч від барона, озброєного довгим гострим списом; по праву — старший єгер. Як мені пояснили, баронові угіддя просто кишіли звіриною.

Сам барон був у чудовому настрої і на весь голос розпатякував про шляхетний звичай полювання, про коней, собак, кулінарію, погоду і — мимохідь — про непридатність магії в серйозних справах.

— Ось, із дозволу сказати, пан чарівник усілякі штуки показує… Метеликів, папужок, і таке інше. А якщо, приміром, пан чарівник береться за чоловічу справу — полювання, скажімо, чи там війну? Що, коли вискочить на пана чарівника дикий вепр, приміром, або ворожий загін? Невже його папужками дістанеш? І знову ж таки, поки пан чарівник, з дозволу сказати, чаклуватиме, той вепр не баритиметься, миттю пана чарівника — рраз!

Барон тицьнув своїм списом в уявного пана чарівника й розреготався на всю горлянку, задоволений власним жартом.

Я тужливо чекав: чи спробує Ларт відстояти зневажену гідність мага, але він не вчинив анічогісінько. Я скосив око, глянув через плече… І побачив, що Легіара в мене за спиною нема.

Не можу сказати, що дуже засмутився. Цілий ранок мене обтяжувала його близькість, і тепер я вперше зітхнув вільніше, відчуваючи, як темна тінь у мене над головою потроху розвіюється.

Ми їхали узліссям, праворуч тяглися нетоптані луги з травою в людський зріст, ліворуч височіли дуби, прадавні, дуплисті, і в їхніх кронах шаленіло птаство. Єгері спускали з поводів розпалених знайомими запахами псів.

Барон розпалився не менше — раз поз раз підводився в сідлі, збуджено мені підморгував, потирав руки, смакуючи свою, очевидно, найулюбленішу розвагу.

Десь попереду собаки здійняли несамовитий гавкіт. Барон пришпорив коня і з радісним криком стрімголов кинувся вперед. Я трохи відстав. Переді мною вже манячіли спини єгерів, я ляснув коня по крупу, побоюючись остаточно відбитися від гурту й заблукати.

Раптом собачий гавкіт чомусь змінився виттям і скавулінням, єгері натягли поводи. Я, не в змозі стримати коня, пролетів повз них і знову виявився поруч із бароном. Собаки з наїжаченою шерстю тислися до ніг його коня. Барон тримав свій спис напереваги, начебто захищаючись. Я простежив за його поглядом — і обімлів.

Під розкішним кущем малини лежав якийсь фантастичний, величезний звір із кістяним гребінцем уздовж спини та гострими, як голки, пазурами. Він згорнув калачиком лускатого хвоста й поводив червоним роздвоєним язиком всередині напівроззявленої ікластої пащеки. Очиці його, круглі та жовті, безцеремонно вивчали нашу кавалькаду.

Собаки, браві мисливські пси, опустили хвости між задніх лап. Єгері задкували. Барон хрипко вигукнув:

— Отакої… Не чекали, не бачили, й на тобі!

Він озирнувся на мене, і в погляді не було колишньої доброзичливості:

— Ну ось що, пане Данире, чи як вас там… Зроду в наших місцях нічого такого не водилося, а ви з’явилися — і ось, будь ласка! Я не знаю, ви його приманили, чи він сам приліз, але тільки вже будьте ласкаві! — й він тицьнув мені в руки свого списа.

— Що? — спитав я з нещирим подивом.

— Що?! — підстрибнув у сідлі барон. — А продірявте його, ось що! Мені не потрібно, щоб потвори біля мого дому малинкою ласували!

Звір тим часом справді залюбки поїдав малину — витягав слиняві губи й злизував ягоди цілими пригорщами.

— Таж він не кровожерний, — сказав я переконано. — Запевняю вас, пане бароне, що ця тварина зовсім не шкідлива.

Ніби на підтвердження моїх слів звір люто вдарив хвостом — затріщало поламане галуззя, в землі утворилася чимала вибоїна. Пси кинулися навтьоки, за ними дали драла найбоязкіші єгері. Барон почервонів, як стиглий томат:

— Не вередуйте, пане чаклун! Або ви продірявите його за допомогою ваших чарів, або я продірявлю вас, і цілком самостійно!

Його спис уперся мені в груди. Звір знову вдарив хвостом, і вибоїна поглибшала втричі.

— Звісно, — сказав я примирливо, руками відводячи вістря й крутячи головою в пошуках Ларта. Хазяїна не було, а я тим часом мав потребу в ньому, гострішу, ніж будь-коли.

Барон знову тицьнув списа мені до рук — цього разу довелося його взяти. Звіра це вочевидь надихнуло — він витяг шию, підвів стійма костистий гребінь на зашийку й неприємно засичав, витягуючи червоний язик. Мене пересмикнуло.

— Відійдіть подалі, — попрохав я барона, — подалі, на безпечну відстань… Я можу поранити його, і тоді, розлючений…

— Не здумайте втекти! — відрізав барон. О Небо, він читав мої думки.

Звір полишив свою малину й нетерпляче переводив погляд з мене на барона, а з барона на мене. Я зволікав:

— Однак, пане бароне, з огляду на неординарність ситуації…

Ми могли б довго так сперечатися, але звір вирішив за нас. Важкий і водночас спритний, він розпростав крила — в нього були ще й крила! — звівся на пазурясті лапи й рушив на мене. Я відсахнувся.

Навіть десяток баронів не втримав би мене від ганебної втечі, якби цієї миті в голові у мене виразно не пролунав Лартів голос: «Ти гратимеш цю роль до кінця! Спробуй лишень утекти, боягузе!» Долоні, які гарячково стискали баронову піку, змокли, як хребет каменяра. Шляху до відступу не було.

Звір тим часом підходив дедалі ближче, кінь піді мною тремтів, як осика, але стояв на подив сумирно. Я підвів руку зі списом і миттю зрозумів, що схибив.

Чудовисько викинуло роздвоєного язика з ікластої пащеки й замолотило ним у повітрі, ніби дражнилося зі мною. Я вирішив: коли вже бити, то лише в самісіньку пащеку.

Звір був уже просто переді мною. Я незграбно розмахнувся й тицьнув списом, намагаючись вцілити в язика.

Вслід за цим неперевершеним ударом я очікував миттєвої смерті, але чудовисько, на мій подив, відсахнулося й ніби знітилось. Підбадьорений першим успіхом, я пришпорив конячину й тицьнув списом ще раз, намагаючись зачепити кругле жовте око.

Чудовисько закліпало, забило по землі лускатим хвостом і знову відступило. За моєю спиною почулися радісні вигуки.

Тепер чудовисько задкувало, а я наступав, розмахуючи своєю зброєю і теж вигукуючи щось грізне й запальне. Бути героєм виявилося простіше, аніж щодня рубати дрова.

Радісні вигуки віддалилися — я, очевидно, добряче захопився переслідуванням свого страшного з вигляду, але боязкого ворога. Час було подумати про переможне повернення.

І цієї миті звір злетів. Свідки нашого двобою, котрі були вже примовкли, вибухнули криками жаху.

Крила в звіра були невеликі, з перетинками, він літав важко, але впевнено. Мить — і червоний роздвоєний язик ковзнув по моїй щоці, як лезо. Я затулив обличчя рукою і впустив списа, а кінь став дибки й викинув мене з сідла.

Я лежав у високій траві, тремтів, корчився, а наді мною нависало вкрите лускою черево. Ось воно відсунулося, і на його місці опинилася морда з жовтими очима й ікластою пащекою. Я застогнав від жаху й затулив очі долонями.

Жахлива пазуряста лапа віддерла від мого обличчя спочатку одну руку, потім іншу. Жовті очиська втупилися в мене пильно, ніби очікували відповіді на важливе, щойно поставлене запитання. Погляд цей дедалі більше сповнювався роздратуванням, і тут я помітив, що одна надбрівна дуга в чудовиська вища за другу й ніби вигнута. Я звівся на лікті й жадібно придивлявся до інших, не помічених раніше деталей, що робили жахливу морду звіра невловимо схожою на знайоме мені до дрібниць обличчя. І, нарешті, я полегшено схлипнув і повалився назад у траву:

— Госпо…дарю…

Одночасно з полегшенням прийшла образа, гірка образа за пережитий страх очікування смерті. Я лежав у траві й гірко плакав.

Чудовисько злетіло над землею і зробило коло. Потім знову нависло наді мною, поглядом, який не терпів заперечень, вказало на списа, тут-таки й покинутого.

Я схлипнув, устав і підняв зброю. Звір знісся вище і з оглушливим виттям кинувся на мене. Я обливався слізьми, безтямно виставляючи списа перед собою. Чудовисько трохи не долетіло до нього й імітувало смертельний удар, відскочило, затремтіло від гребеня до хвоста, кілька разів кинулося — зумисне театрально — і, розриваючи повітря передсмертним ревом, полетіло геть.

Глядачі, які спостерігали цю сцену здалека, провели його переможним галасом.

Після вшановування, після публічного баронового визнання, що магія, мовляв, є найбільшим скарбом усіх, хто живе на світі, після вітань, вихвалянь моєї мужності та чарівної майстерності я залишився нарешті з Лартом наодинці.

Палахкотів у каміні вогонь. Ларт походжав по кімнаті, а я сидів спиною до нього й дивився на полум’я. Дослухаючись до його кроків, я несвідомо водив пальцями по довгій пекучій подряпині в себе на щоці — там, де торкнувся шкіри роздвоєний червоний язик.

— Це було необхідно, — сказав Легіар з темряви.

Я не відповів.

— Ти поводився добре, — підвищив голос Ларт.

Я дивився у вогонь. Тоді він підійшов і сів поруч — на підлогу.

— Послухай, — сказав він напружено. — Це ДУЖЕ важливо. Над світом нависла загроза… Тепер я майже впевнений у цьому. Ти пам’ятаєш Орвіна? «Вогонь, зазирни мені у вічі»? Він перший зрозумів, у чому річ, коли заіржавів золотий амулет… Я не вірив надто довго… Тепер на порозі вона, ця триклята Третя Сила. Вона шукає свого Брамника. А знаєш, хто мітить у Брамники? Маг, що не є магом. А хто це?

Він перейшов на шепіт. Я поки не розумів, куди він хилить.

— Ну подумай, що значить маг, який не є магом? Я от подумав…

Він підхопився і знову почав ходити з кутка в куток, нервово потираючи руки і щось у сум’ятті бурмочучи. До мене долітали уривки фраз:

— Якщо це не… Він підходить, звичайно. Але — ні. Там усе скінчено, він вибув із гри… Він випав, його зметено з шахівниці, його ми до уваги брати не будемо… Все! — він труснув головою, начебто викидаючи з неї непотрібну думку. Потім підійшов і знову сів поруч:

— Маг, що не є магом… Можливо, зараз це — ти.

Я підвів до нього розширені очі.

— Можливо, я сказав… Імовірно… Звідкіля мені знати, як вона обирає цього свого воротаря? Може, вона цікавиться всіма магами, які насправді не маги? Я влаштував їй це… як міг. Нехай вона зацікавиться тобою, нехай вона себе виявить… Ми ловимо Третю Силу на живця, а що залишається робити?

Він відсапався й побачив нарешті вираз мого обличчя. З серцем зітхнув і сказав іншим тоном:

— Слухай-но, невже ти справді думаєш, що якась тварюка здатна нашкодити людині, яка перебуває під захистом Легіара? Та якби навіть вона була Третьою Силою, чи навіть Четвертою, ти мене просто ображаєш своїм страхом! Твоя справа — грати роль… Тепер ти розумієш, НАСКІЛЬКИ це важливо?

Цієї миті в двері швидко, перелякано застукотіли:

— Пане чарівнику! Вас кличе господар!

Барон, оточений домашніми, стояв посеред обідньої зали в пом’ятому халаті. Він підвів нам назустріч збентежені, сповнені страху очі:

— Пане чарівнику… Що це?

Перед ним лежала на столі купа золотого фамільного посуду, вся в бурих плямах іржі.

Замок паралізував жах. Заіржавіла обручка баронеси, золотий дзвіночок біля входу, всі коштовності в скриньках, усі золоті монети в гаманцях. З парадних гобеленів, гаптованих золотом, осипалися на підлогу крупинки іржі.

— Знамення, — шепотів Легіар блідими губами.

* * *

…Ночівлі двічі поспіль під одним дахом його обтяжували. Дорога стала рідною, вона гріла п’яти, жартувала, петляючи і зненацька звертаючи, розважала й оберігала. Супутники ділилися хлібом, він ділився з ними всім, що встигав заробити, зупиняючись ненадовго в селах і містечках. Коли залишалося в торбинці трохи їжі, він міг і не проситися на ночівлю, а просто йшов до ранку, не стомлюючись, і нічого не боявся. Дорога допомагала йому.

Однак, сталося, що на заході сонця в торбинці не залишилось ані крихти, а попереду, трохи осторонь від шляху, заманячіло поселення. Руал подумав і завернув туди.

Блукали кури пустельними вулицями, порпалися в землі, з кудкудахканням розліталися з-під Руалових ніг. Щільно зачинені були різьблені віконниці великих дерев’яних будинків. Ніхто не сидів на лавах побіля парканів, ані лялечки — біля колодязя, хоча ланцюг на вороті ще не встиг висохнути й трава була притолочена там, куди ставили цебро. Руал озирнувся — десь гупнула віконниця.

Він зіщулився, намагаючись зрозуміти, чому так дивно й важко на душі. І зрозумів — тиша. Неймовірна для сільської вулиці тиша.

Не гавкали на чужинця собаки, не мукали в дворах корови, не репетували півні, не цюкали сокири. Ворота порипували на вітрі — ніби на цвинтарі.

Він побрів далі, не зважуючись постукати в яку-небудь хвіртку, відчуваючи насторожені погляди в шпарах зачинених віконниць, марно силкуючись упіймати бодай один такий погляд. Поквапливий стукіт засувки — і знову тиша. Руал був голодний — і все-таки йому схотілося негайно піти звідси.

— Агов, парубче!

Руал присів, як від пострілу, хоча до нього звернулися майже пошепки. Літній уже селянин визирав у ледь прочинену хвіртку й манив Ільмарранена пальцем:

— Ходи-но сюди… Ти чий? Чого треба?

— Я мандрівник, — відгукнувся Руал, теж пошепки.

Селянин плюнув:

— То чого ж вулицями тиняєшся?! Ходи сюди, кажу, мерщій-бо!

Він схопив Руала за рукав, просто втяг на подвір’я і відразу замкнув хвіртку. На порозі дому стояла стривожена жінка:

— Скоріше в дім… У дім, Гаране, й хлопця сюди…

Вона не заспокоїлася, поки за Руалом і господарем не зачинилися двері.

Ільмарранен невпевнено огледівся — крім селянина, який привів його, та стривоженої жінки, у передпокої переступали з ноги на ногу двоє молодих, схожих один на одного хлопців, та сором’язливо визирала з кімнати смаглява дівчинка років десяти.

— Ти хто? — тихо спитала жінка.

— Мандрівник, — сказав Ільмарранен і посміхнувся. Вона не відповіла на посмішку, уважно вдивляючись у його обличчя.

— Він нетутешній, — пояснив пошепки чоловік. — Він нічого не знає.

Жінка подумала й кивнула, запрошуючи гостя ввійти в дім.

Слідом за жінкою Руал пройшов вузьким коридором у простору кухню зі стінами, викладеними з колод, у якій розмірено, затишно порипував цвіркун, схований у шпарині. За ним увійшли селянин, який його привів, обидва хлопці та дівчинка.

— Ти голодний? — спитала жінка.

І, не чекаючи на відповідь, кивнула дочці. Та спритно дістала з печі чавунець із залишками каші, з полиці — хліб, загорнутий у ганчірку, довірливо посміхаючись Руалові, поставила на стіл.

— Ми вже повечеряли, — сказала жінка. — Їж.

Вдячний Руал, не кажучи й слова, взявся до каші. Йому складно було стриматися й не проковтнути її відразу, цілком. Хлопці сопіли, тупцювалися у дверях, жінка присіла навпроти на ослоні, дівчинка широко розплющеними очима дивилася, як Руал їсть. Чоловік, який привів його, очевидно, господар, супився й потирав підборіддя, вкрите рідкою сивуватою бородою. Цвіркун, який на хвильку примовк, видав довгу ніжну руладу.

Руал нарешті наївся й подякував. Потім оглянув звернені до нього обличчя — тривожне в жінки, похмурі в хлопців, стомлене в літнього чоловіка й цікаве у дівчинки — й обережно спитав:

— Що за нещастя у вас, люди?

Голосніше засопли хлопці, перезирнулися жінка з чоловіком. Потім жінка підвелася й кинула дівчинці:

— Ну-бо, вкладайся спати.

Та, хоч їй було цікаво, послухалася й тихенько вислизнула, лише кинула наостанок погляд у бік притулку цвіркуна.

— Розповідай, Гаране, — сказала жінка літньому господареві.

Той пом’явся, смикаючи себе за бороду, й нарешті почав:

— Справді нещастя. Скільки живу, такого не пам’ятаю. У нас-бо ще нічого, начебто поталанило…

— Покаркай, — обірвала його жінка.

— Атож, — зітхнув Гаран, — хто зна, що ще спаде йому на думку… Зараз він сватається — то щовечора ходить, а то тижнями не буває… І все до когось нового.

Жінка зітхнула:

— Йому років сто, напевно, він ще за прадіда мого був молодий… А все сватається…

— Сватається? — перепитав Руал.

Гаран покивав:

— І все до когось нового… А в подарунок нареченій приносить… Букет зі здохлих гадюк. Подаруночок…

— Хто він такий? — запитав Ільмарранен, здригаючись.

Чоловік і жінка знову перезирнулися.

— Чаклун, — сказали від дверей.

Руал озирнувся — говорив молодший із хлопців, років шістнадцяти, невисокий, тонкогубий:

— Чаклун. Страшний чаклун. Ти про таких і не чував, до того страшний!

Брат штурхонув його в бік.

— Він у печері живе, — по нетривалій мовчанці сказала жінка. — Років сто живе, а може, й двісті. Батько, бувало, розповідав, що він сумирний був, спокійний, допомагав навіть, якщо нестатки траплялися… Потім його років двадцять ніхто не бачив. Він у своїй печері зачинився.

— Ми ще малими до тієї печери бігали, — нервово сказав старший хлопець, на вигляд міцніший і дужчий за брата. — Там усередині тихо, тихо, а потім як засичить — начебто водою на гарячу пательню…

— І ось він вийшов, — провадила жінка, — та який… Наче щось у нього вселилося. Півлісу спалив просто так, знічев’я… А далі ще гірше. Перекинеться на плуга старого та й веде борозни вулицею… Без коня плуг іде, вихиляється, камені з землі вивертає і хихотить тоненько… Люди сивіли, коли цей плуг на вулиці зустрічали.

— А потім він тиждень із землі виростав, — вступив у розмову Гаран, здригаючись і озираючись. — Нібито дерево… На майдані посеред села спершу земля заворушилася, потім руки з’явилися, потім голова… Люди, що по сусідству жили, домівки свої покинули та поховалися, хто куди!

— А потім, — знов докинула жінка, — запустив у озеро чудовисько, п’явку таку величезну, як колода завбільшки, а на п’явці — вим’я коров’яче та роги… З тих пір ніхто й не рибалить, і не купається…

— Близько підійти страшно! — видихнув старший хлопець.

— Потім він у печері чаклував, — шепотіла жінка, — а тепер ось…

— Тепер свататися надумав, — перебив Гаран. — У кого дівки на виданні — тому лихо, ось хто тремтить зараз. Приходить, стукає у ворота — і спробуй не відчинити. Гадюк приносить цілий клубок. Не приведи Небо його на вулиці зустріти, тому й ховаються всі… Тобі пощастило. Адже йому начхати, свій ти, чи сторонній.

— Дякую, — повільно проказав Руал. — Ви мене врятували, виявляється…

Помовчали. Тихенько, ніби впівсили, порипував цвіркун.

— А що буває з дівчатами? — хрипко запитав Ільмарранен.

— З дівчатами?

— З тими, до кого він сватається?

— Та поки нічого… Вибирає він, начебто. Посватається і піде собі, дівка страху набереться та й годі. Наречену, каже, в дім свій поведу… Та поки не повів ще нікого.

— У нас, слава Небу, нареченої нема, — сказав Гаран з прихованим торжеством. — Сини в мене он які, бачив? А Гарра, на щастя, поки ще мала. Тому нам і таланить…

— Покаркай, — обірвала його дружина й рішуче підвелася: — Ну, побалакали — годі. Будемо вкладатися. Завтра в сусідів попитаю, виходив він сьогодні чи ні.

— Та ні, напевне, — з удаваною впевненістю зауважив молодший хлопець. — Його вже днів зо три нема… Може, й помер досі.

— Помовч, — злякано гримнув на нього батько. І додав пошепки: — Він безсмертний, кажуть. А безсмертний тому, що коли настає час йому вмирати, за нього інші… Ну, розумієш. Інші мруть, начебто замість нього.

Жінку пересмикнуло:

— І охота вам чесати язиками, та ще й проти ночі… Ходімо, — звернулася вона до Руала, — я тобі з хлопцями постелю.

Усі разом вийшли з кухні, хлопці відразу піднялися сходами нагору, Гаран пішов замикати вхідні двері, а жінка рипнула дверцятами низької шафки й витягла звідти двоє чистих простирадл.

Її раптом напружено, придушено погукав чоловік:

— Літо, Літо… Ходи сюди…

Вона здригнулася й ледь не впустила білизну:

— Що там?!

— Підійди…

Жінка швидко вийшла в передпокій, за нею вслід вийшов і Руал.

Гаран припав до невеликого квадратного віконця, вирізаного в дверях. Пальці його на ручці дверей стискалися й розтискалися:

— На нашу вулицю звернув, — він намагався говорити якомога тихіше й спокійніше.

Жінка відштовхнула його й глянула сама. Охнула:

— Світле Небо… До кого це?

— До Мартів, напевне… — шепотів Гаран. — У них аж дві дорослі дочки…

— Хіба ж він двох посватає?

— Можна мені подивитися? — спитав Руал з-за їхніх спин.

Вони разом озирнулися. Потім жінка відсторонилася, щоб Ільмарранен зміг підійти до віконця.

Серединою вулиці повільно, то пританцьовуючи, то завмираючи, рухалася кумедна безглузда постать — довгий, колись розкішний камзол, червоні черевики з бантами, пишний мереживний комір, у піні якого то поринала, то визирала маленька, обтягнута зморшкуватою шкірою стареча голова в чорній кучерявій перуці, з-під якої звисало довге сиве волосся. Злий чаклун то насвистував безгубим ротом, то наспівував щось тонким, солодким голоском, то з хлоп’ячим завзяттям починав підстрибувати на місці. У правій руці його теліпався темний клубок, серед якого Руал, вкриваючись холодним потом, розгледів зміїні голови.

— Не дивіться, — сказав Гаран. — Він посватається до Мартів і піде. Це наші сусіди.

— Праворуч чи ліворуч? — пошепки спитав Руал.

— Праворуч, — відгукнулася жінка.

Руал мовчав. Він бачив, що чаклун уже минув двір сусідів праворуч, але не сказав про це.

— Що він робить? — напружено спитав Гаран.

Чаклун тим часом порівнявся з ворітьми його дому.

— Що він робить? — спитала жінка й відсунула Руала від віконця. Той кусав губи.

— Ні, — сказала жінка голосно.

У ворота постукали.

— Довго ходили, довго бродили, а слід до вас привів! — почувся від хвіртки деренчливий голосок. — У вас товар, у нас покупець, огрядний молодець!

Жінка похитнулася. Руал підхопив її — боявся, щоб вона не впала.

— Не відчиняйте, — сказала жінка. — Це помилка.

У ворота знову тричі голосно постукали.

— У вас золота курочка, у нас червоний півник! Відчиняй, господарю, зустрічай доньчину долю!

З тупотом скотилися зі сходів хлопці — напівроздягнені, перелякані. Молодший кинувся до матері і, як дитина, сховав обличчя в неї на грудях.

— Не відчиняйте, — повторила жінка.

З далекої кімнати визирнула маленька Гарра — у довгій нічній сорочці, з голими дитячими руками, босоніж.

— Що там? — спитала вона тонко.

— Назад, — крикнув до неї батько. — У ліжко, мерщій!

У ворота постукали втретє:

— У вас монетка — у нас гаманець! У вас ґудзичок — у нас петелька! Відкривай, господарю, готуй доньчин посаг!

— Він покричить — і піде, — тремтячим голосом сказав Гаран. — Скільки вже разів так бувало… Небо, вона ж дитина!

— Треба відчинити, — прошепотів старший із хлопців. — Треба відчинити, інакше він не відчепиться… Будинок спалить, як Ложкарям!

— Зараз, — бурмотів Гаран, — ви будьте тут, я з ним побалакаю…

Тремтячими руками він відсунув засувку, відчинив двері й гукнув:

— У нас нема нареченої! Не виросла ще наречена для вашої світлості!

— Ай-яй-яй! — докірливо проспівав тонкий старечий голос біля хвіртки. — Із зернятка паросточок, із яєчка пташечка! Уже ми ходили, уже ми стежили, та наречену й вигледіли!

І міцно замкнена хвіртка розчахнулася раптом, наче поривом вітру.

Руал відчував усе своє тіло, кожен зсудомлений, болісно напружений мускул. У двобої з магом мала значення тільки сила іншого мага. У Руала тут не було шансів.

— У вас пальчик — у нас каблучка! — старий був уже на подвір’ї. Відімкнені вхідні двері повільно відчинялися навстіж всупереч волі Гарана, який досі за них тримався.

— Мамо… — розгублено шепотів молодший син. Старший метався, не знаючи, що робити. Мати стояла непорушно, важко зіпершись на стіну.

Старий ступнув на поріг — він був густо нарум’янений і напомаджений, перука збилась на вухо, нерівний подих розповсюджував густий солодкий запах:

— У вас камінчик — у нас оправа…

Відступив, позадкував Гаран. Старий, пританцьовуючи, переступив поріг. Простяг унизану перснями худу вузлувату руку, поманив гачкуватим пальцем… Гарра, як була, у нічній сорочці, пішла до нього, наче на прив’язі. Як дерев’яні, стояли вздовж стін Гаран і сини. Старий вдоволено засміявся — сміх його нагадував глухе булькотіння. Він, крекчучи, нагнувся до Гарри й поляскав її по щоці:

— У вас товар, у нас… — і раптом підхопив дівчинку на руки й закинув собі на плече, не випускаючи при цьому в’язки здохлих змій.

— Мамо! — придушено скрикнула Гарра.

Старий повернувся і, неуважно погладжуючи дівчинку по спині, пішов геть. Мовчки рвонулася мати — чоловік і сини одночасно вчепилися в неї.

Руал стояв біля стіни — безсилий, ні на що не спроможний, чужий.

Молодший син плакав у кутку. Він ридав цілу ніч, невтішно, гірко, то втихаючи, то знов до останку віддаючись власному горю. Руал уже не міг чути цих безнадійних, сумних схлипувань.

Старший син піднявся нагору, і з його кімнатки не долинало ні шереху.

Гаран ходив по дому, заламував руки, іноді намагався звернутися до Руала з недоладною, безглуздою мовою. Руал опускав очі.

Жінка Літа, дружина Гарана, сиділа за порожнім столом, дивлячись просто перед собою і не чуючи довгих, лагідних співів цвіркуна, який і не здогадувався про лихо.

Догоріли свічки, побіліли щілини в глухо зачинених віконницях і, нарешті, вузькими промінчиками в дім пробилося сонце.

— Баби, — сказала жінка. Це було перше її слово за цілу ніч.

Стрепенувся Гаран, обережно торкнувся долонями до її пліч:

— Поспи, Літо… Поспати треба…

Вона відштовхнула його руки. Важко підвелася, обвела червоними сухими очима сина, що ридав у кутку, чоловіка з тремтячими руками та Ільмарранена, зіпертого на стіну.

— Ви віддали її, — сказала вона без жодного виразу голосом, схожим на стукіт по дереву. — Ви віддали її.

У Руала від цього голосу заворушилось волосся.

З новою силою заридав хлопчина. Гаран болісно кривив рота, оточеного щетиною, ще більше посивілою за ніч:

— Це… Це ніби смерть, ну як не віддати… Як смерті можна не віддати? Це… Ти потерпи, Літо… Потерпи.

Дружина перевела на нього важкий, застиглий погляд.

— Віддали, — сказала вона знову. — Ви всі віддали її.

Гаран упав перед нею навколішки:

— Таж не можна було, не можна було… Не віддати… Ніхто на світі не відніме в нього… Ніхто… Подумай, що він зробив би… З нами зробив…

— Гарра, — повільно сказала жінка.

І Гаран теж розридався, а Руал вийшов, щоб не чути й не бачити цього.

Надворі світило сонце, біля хвіртки переступали з ноги на ногу, сумно кивали, перешіптувалися цікаві сусіди. Вгледіли на ґанку Руала, жадібно кинулися до нього, обступили, мало ніг не відтоптали:

— Забрав? Поніс, еге ж? А змії були?

— Гарра, ой, який жах…

— Скільки їй? Десять? Одинадцять?

— Літа побивається, певне…

— Хлопче, ти сам бачив?

— Хлопче, ходімо перекусимо, побалакаємо… Розповіси, як і що.

— Людочки, виходить, він моєї дівки не зачепить уже?! О-ой!

Його тягли за рукав, заглядали в очі, перепитували щось одне в одного, збуджено гомоніли півголосом, раз у раз озираючись на онімілий від горя дім із наглухо зачиненими віконницями. Руал відірвав від свого одягу чиїсь благальні руки, сахнувся від юрби, повернувся в темряву передпокою. На мить йому привиділася дівчинка — така, якою він побачив її вперше, коли сором’язливо визирала з-за одвірка.

Літа сиділа, як і досі, дивилася висушеними очима в стіну навпроти і розмірено повторювала:

— Віддали. Ви віддали. Ви віддали її.

Гаран угледів Руала, кинувся до нього, як до рятівника:

— Вона збожеволіла, — повторював він із жахом, сам тепер схожий на божевільного.

Невлад скрикнув цвіркун.

Жінка здригнулася, повільно, мов лялька, повернула голову й глянула в вічі Руалу. Ільмарранена ніби в обличчя вдарили.

— Ви віддали її! — сказала жінка. — Її не повернути.

— Так, її не повернути, Літо! — захлинувся Гаран за спиною в Руала. — Я не маг і ніхто тут не маг, і її не повернути, ти потерпи, ти звикнеш…

Жінка так само повільно відвернулася, а Гаран і далі приказував:

— Я ж не маг… Ніхто її не поверне, це не під силу… Не маг я, Небо… Ну за що… Я не можу, я не маг…

— Я — маг, — сказав Ільмарранен.

Стало нестерпно тихо. Застигле, ніби маска, обличчя жінки здригнулося. Швидко задихав Гаран:

— Хлопче, ти того… З глузду з’їхав? Хто — маг?

— Я, — сказав Руал.

Він ненавидів себе. Він прокляв себе страшним прокльоном. Він просив у Неба єдиної милості — швидкої смерті від руки чаклуна. Тільки б не нові муки в подобі полички для взуття.

Він проклинав себе, крокуючи вулицями селища в супроводі притихлої юрби. Раз у раз хтось голосно вигукував: «Не пускайте його! Всім буде гірше!» Але попереду йшли Гаран і Літа, й ніхто не зважувався заступати їм дорогу.

Потім юрба відстала, відстав і Гаран, а Літа вказала Руалові шлях до печери чаклуна. Далі він пішов сам — пішов вузькою, нерівною дорогою, що поросла кропивою.

Ця неходжена й неїжджена стежка обривалася біля входу в печеру — вірніше, печера поглинала її своїм роззявленим беззубим ротом. Руал постояв, назвав себе безмозким вилупком і ступнув уперед.

Нічого не спадало йому на думку, жодного способу порятунку він не бачив. У печері, за два кроки від входу він наткнувся на міцні та важкі двері з залізною ручкою.

Приклав до дверей вухо й розчув тихе металеве побрязкування, начебто господарка помішувала дерев’яною ложкою в мідному казані. Від цього побрязкування спину обсипало морозом.

Руал болісно замислився — що він зробив би, якби був магом? Що зробив би зараз?

На мить йому примарилося, як величезна, вкрита крицею рептилія зносить з петель двері чаклунового кубла, вдирається всередину, притискає стариганя до підлоги, звільняє Гарру… Ні, дівчинка б налякалася. Якщо, звичайно, вона ще жива.

Ільмарранен відхекався й спробував штовхнути двері. Вони раптом піддалися несподівано легко. Руал облизав запечені губи, стис, як талісман, фігурку ящірки за пазухою і ввійшов.

Житло чаклуна було освітлене зсередини слабким, неприродно каламутним світлом. На стінах темніли затягнуті павутинням чотирикутники в рамах, клапті старої тканини жмутами звисали зі стелі, під ногами хрумкотіло, начебто підлога була всіяна горіховими шкаралупками. Дивний металевий звук то віддалявся, то наближався знову. Руал стояв, розпачливо очікуючи, що ось-ось його присутність помітять і нерозсудливий нахаба зазнає нарешті заслуженої кари. Однак нічого не сталося — розмірено повторювався глухий брязкіт, важко колихалися клапті, що звисали зі стелі, та десь у глибині печери мерехтіло каламутне світло.

Тоді Руал з надією подумав, що, можливо, йому вдалося увійти сюди непоміченим, і тоді порятунок дівчинки став хоч трохи менш безнадійною справою. Він затамував подих і рушив уперед — туди, звідкіля пробивалося світло.

Руал ішов анфіладою кімнат — довгою, майже темною, затягнутою павутинням. Він ніколи не думав, що всередині людського житла можливі ці купи замшілих каменів, давні пні, які вчепилися в підлогу гаками коренів, а поміж них — дивне нагромадження з покручених стільців, оксамитових крісел, комодів і туалетних столиків із порожніми баночками для рум’ян, з чорними мармуровими плитами на місці дзеркал.

Він ішов і не міг уявити собі розмірів цього житла, що вгніздилося в товщі землі. Десь у плутанині переходів і кімнат чаклун тримав маленьку Гарру, босу, в нічній сорочці, з голими дитячими руками. Дитина й чудовисько.

Ця думка підстьобнула Руала, він пішов швидше, майже побіг, маневруючи поміж купами меблів і каміння. Він навіть насмілився півголосом покликати: «Гарро! Гарро!»

Йому здалося, що там, куди віддалилося побрязкування, щось проспівав тонкий старечий голос. Потім знову — Та-тах… Та-тах… — застукав тупий металевий звук, що долинав дедалі виразніше. Руал, схоже, наближався до його джерела.

— Пта-ашечко! — знову проспівав деренчливий голос старого. — Пта-ашечко!

Та-тах, та-тах…

Руал присів.

— Пта-шечко… Цвірінь! Цвірінь!

Руал безгучно перебіг і причаївся за одвірком, з якого попроростали лілові паростки.

Чаклун був тут — Руал побачив спершу тонкі ноги в черевиках з бантами, потім неохайні відлоги довгого камзола з побляклим галуном, потім величезний мереживний комір, з якого ледь стирчала вкрита закрученою перукою голова.

Старий крокував по колу, в лівій руці його був невеликий мідний дзвін, і Руала вразило, що чаклун тримав його за язичок. Він дзвонив, потрушуючи рукою, масивна чаша дзвону билася об його кулак і видавала той самий глухий металевий звук: Та-тах… Та-тах…

Руал кілька секунд намагався вгадати, яку магічну дію робить старий, потім зважився виглянути далі й побачив Гарру.

Зі стелі на чотирьох ланцюгах звисав залізний обруч, на обручі було укріплено велику скляну кулю зі зрізаним верхом, на третину заповнену зеленою водою з бурими водоростями, що кволо ворушилися. Над самою поверхнею води гойдалася поперечина, схожа на пташину жердку, а на жердці сиділа, вчепившись у неї пальцями, заплакана Гарра.

— Пта-шечко… — бурмотів старий ніжно, потрясаючи своїм дзвоном. — Ї-їж… — І вільною рукою розсипав по підлозі чи то зерно, чи лушпиння. Воно лягало під ноги неприємно хрустким шаром. — Ї-їж…

Руал стояв, напружений, спантеличений, не зважуючись поворухнутися.

Старий тим часом призупинився, труснув рукою з дзвоном і витяг іншу руку вперед, начебто вказуючи комусь на дівчинку.

— Мамо! — скрикнула Гарра.

Руал заскреготів зубами.

— Цвірінь! — проспівав чаклун і заходився раптом сипати плутаними, невиразими заклинаннями. Ільмарранен марно вслухався, силкуючись зрозуміти, до чого хилить старий, але цієї миті простягнена до дівчинки вузлувата рука почала вкриватися чорно-рудим пір’ям. Серед нього роззявився червоний гачкуватий дзьоб, злякано закричала Гарра, старий здивовано підняв бурі, гачкуваті брови й докірливо глянув на свою руку. Дзьоб зник, і пера ніби знехотя опали на підлогу, перетворюючись на льоту на бляклі засушені маргаритки.

— Пта-шечка… — протяг чаклун засмучено й ображено. Рука його з дзвоном невпевнено опустилась, і Руал, який втиснувся в одвірок, побачив, що рука ця закривавлена від ударів чаші дзвону об старечий кулак.

Старий теж тільки тепер звернув на це увагу — скрушно похитав головою і з деяким зусиллям повернув мідний дзвін навиворіт. Язичок тепер теліпався зовні й слабко деренчав, калатаючи по крутих стінках дзвону.

— Пташинка ніжно співає, — сказав чаклун задоволено, — друга в гості закликає… Цвірінь! Цвірінь!

Він випустив дзвін із рук — той гримнувся об підлогу й розтікся масною калюжею.

— А вже весна, — пробурмотів старий неуважно, витрусив з рукава дерев’яний човник і, крекчучи, пустив у ту калюжу. Човник гойднувся, повернувся на місці й потонув, зник з очей, хоча калюжка була жабі по коліна.

Старий знову похитав головою і погрозив Гаррі пальцем. Дівчинка затремтіла на своїй жердці, схлипуючи та кусаючи губи. Чаклун знову витяг до неї руку — Руал, весь напружився, подався вперед.

— Горлиця в хатинці, — проспівав старий, — сидить на соломці… — й знову почав сипати заклинаннями, в яких Руал міг розібрати лише окремі слова.

Старий промовляв, то підвищуючи надтріснутий голос, то майже шепотів, і чим довше Ільмарранен слухав це нерівне бурмотіння, пересипане безглуздими уривками заклинань, тим виразнішим ставало відчуття, що він стоїть на порозі незбагненної й водночас очевидної таємниці.

Тим часом слова старого почали нарешті діяти — з калюжки, де втонув дерев’яний човник, вилізла червона пташина лапа — одна, без тулуба. Незграбно підстрибуючи, лапа взялася розгрібати насипані старим на підлогу лушпайки, нагадуючи своїми рухами курку, що шукає корму. Старий побачив її і розчаровано вмовк. Потім слабко ляснув у долоні — лапа злякано присіла, смикнулася й розсипалась жменею дерев’яних ґудзиків.

Руал не міг поки визначити, що старий хоче зробити з дівчинкою. Одне було зрозуміло, хоча з першого погляду й вражало неймовірністю — старий не здатен був домогтися того, чого хотів.

Ільмарранен стояв за одвірком, а старий тим часом поновив свої спроби. Цього разу нісенітниця заклинань призвела до того, що підлога по всій кімнаті вкрилася великою твердою лускою.

— Рибка… — пробурмотів старий. — Рибка в ставку, пташинка в садку… А мені незабаром вісімнадцять, свататися піду, — він раптом посміхнувся і прибрав хвацького вигляду.

Руал схопився за голову. Невиразне відчуття, що давно вже володіло ним, за єдину мить стало твердою впевненістю. Ільмарранен тер чоло, ще й ще раз перевіряв себе, вдивлявся у старого, начебто бачив його вперше.

Перетворився на плуга, розорював вулиці… Ріс із землі, ніби дерево… Запустив у ставок гігантську п’явку з коров’ячим вим’ям… Сватання зі здохлими гадюками, потім акваріум із пташиною жердкою… Пера, луска, ця постійна недоладна балаканина, що здавалася знущанням, а насправді…

Чаклун був, очевидячки, цілковито й давно божевільний.

Те, що здавалось погрозою, насправді виявилося старечою неміччю. Бідолаха пережив свій розум, і його магічний дар нині став марним, ніби книга в руках у сліпого.

Вражений своїм відкриттям, Ільмарранен мусив тепер вирішувати, що робити. Вийти зі схованки? Можливо. Говорити з навіженим? Як і про що? В скляному акваріумі тремтить дівчинка, — вона не підозрює, що її мучитель швидше жалюгідний, аніж страшний. Кожна мить зволікання приносить їй нові сльози… І хто зна, чим скінчиться для неї чергова нісенітниця, виголошена старим? Схоже, доведеться підкрастися й просто вперіщити чаклуна каменем, одним із тих, що їх безліч валяється під ногами. Оглушити або й убити. Разом позбавити село страху.

Ільмарранен глибоко зітхнув, порахував до десяти і тихо, тонко засвистів, наслідуючи пташиний спів. Чаклун здригнувся й почав озиратися.

Руал тільки тепер побачив, як сльозяться його підсліпуваті очі, як безпорадно плямкають губи, трусяться вузлуваті руки. Старий дивився на нього здивовано, розгублено, але нітрохи не злостиво.

Руал ступнув йому назустріч, присів, розкинув руки, потім підстрибнув і проспівав:

— В’ю гніздечко на гілці, хробачка несу я діткам…

Чаклун невпевнено тупцював на місці, втопивши голову в мереживному комірі. Маленька Гарра — Руал глянув на неї мигцем — так і обімліла на своїй жердині.

Руал підстрибнув ще, змахуючи руками, як крильми, і продовжив голосніше, рішучіше:

— Пташка в клітці нудьгує, її гніздечко пустує… Цвірінь! Цвірінь! — і таємниче поманив старого пальцем.

Той поки не міг вирішити, що таке Руал. Однак, заінтригований, він забув про дівчинку й захопився незнайомцем — обережно наблизився, простяг тремтячу руку, наміряючись торкнутися Руалового обличчя.

Ільмарранен ухилився, присів, підібрав кілька дерев’яних ґудзиків, створених невдалим чаклуванням старого, підкинув один догори:

— Цвірінь!

Ґудзик зі стукотом упав на лускату підлогу. Старий підвів врунисті брови. Руал кинув другий гудзик — під поглядом старого він обернувся на чорне пташине перо й довго падав.

Маленька Гарра, спостерігаючи за дивним дійством, зачаїла подих.

Ільмарранен кинув третій ґудзик.

Він описав у повітрі дугу й раптом завис без руху. Чаклун пробурчав заклинання — ґудзик писнув, змахнув короткими крильми й вилетів геть. Старий, здивований своєю удачею, скосив око на Руала, знизав плечима, потім стяг кучеряву перуку, від чого голова його в обіймах коміра стала схожа на темну горошину посеред тарілки.

— Цвірінь, — хрипко сказав старий і підкинув перуку.

Вона обернулася на величезну стару облізлу ворону, яка важко опустилася на підлогу й кинула на старого томливий, таємничий погляд. Потім ляснула крильми, піднялася невисоко над підлогою і зиґзаґами вилетіла з кімнати, зникла десь у лабіринті коридорів. Старий задоволено посміхнувся і зашкутильгав слідом, забувши, очевидно, і про Руала, й про Гарру.

Дівчинка схлипнула на своїй жердині. Ільмарранен дивився вслід старому. Його охопило гостре, пронизливе, ніколи раніше не звідане почуття.

Усі бачили, як незнайомець, що казна-звідки взявся, виніс із печери чаклуна викрадену напередодні дівчинку. Усі чули плутану, недоладну розповідь Гарри, й жоден собака на селі не смів тепер засумніватися, що на вогник до Гарана й Літи приблукав великий, могутній маг.

Поки накривали столи, просили дозволу доторкнутися, шепотіли, гомоніли, заглядали в очі й запопадливо посміхалися, поздоровляли та цілували руки, Ільмарранену здавалося, що примха долі закинула його в минуле. Але, засинаючи на найкращій перині в селищі, він згадав раптом розгублені очі, що сльозилися, похилі плечі старого та маленьку голову, яка весь час трусилась на широкому мереживному комірі. І знову пронизливий, незнайомий раніше, майже фізичний біль здавив йому горло. Що це, жалощі?

Він глибоко зітхнув, повернувся на інший бік — і почув тихий, глузливий смішок, ніби всередині власної голови. О Небо, знову! Це було схоже на божевілля.

* * *

Ми залишили замок барона, й днів за два перед нами розгорнувся степ.

Я ніколи раніше не бачив степу, тому ці рівнинні простори, вкриті твердою, випаленою сонцем травою, справили на мене складне враження. Села тут рідко траплялися, і ми тепер часто ночували біля вогнища під відкритим небом.

Цілий тиждень я болісно звикав до своєї ролі наживки на гачку, та потім якось заспокоївся, навіть відчув дивне полегшення. У всякому разі, ще гірше нічого не знати. А винагородою за страхи, що мене інколи все-таки навідували, стали наші стосунки з Лартом, які значно потеплішали.

Вдень ми по черзі правили каретою, а вечорами розкладали багаття, вечеряли й вели тривалі бесіди. Про Третю Силу, за негласною угодою, — анічичирк. Я, розчулений, згадував дитинство, а Легіар розповідав кумедні й страшні магічні байки, головним героєм яких була завжди одна й та сама людина — я незабаром здогадався про це, хоча Ларт називав її весь час по-різному. Напевне, вони були друзями з тим чоловіком — у Ларта дивно світилися очі, коли він говорив про нього:

— У кого завгодно може виникнути дурнувате бажання. Якось улітку я скучив за зимою, взяв та й засипав своє подвір’я снігом… Ну то й що? А один дружок мій знайшов вулкан на узбережжі та взявся розігрівати виверження. Не клей дурня, кажу йому… Знаєш, що він мені відповів? «Я хочу перетворитися на лаву, щоб відчути, як це — бути лавою, що вивергається з вулкана».

Ларт дивився у вогонь, полум’я грало в його очах, і мені здалося — тільки на мить! — що вони відбивають світло багаття нерівно, ніби зволожені.

— Знаєш, кожен маг ризикує, коли перетворюється на щось… Що могутніша та сильніша твоя нова подоба, то більший ризик, що не зможеш повернутися до колишньої. Бути магом не значить бути всемогутнім, кожне серйозне магічне діяння вимагає зусиль, а зусилля ці скорочують життя навіть великих… Отже, я сказав йому — не божеволій. Навіщо тобі ця гра з вулканом? І знаєш, що він мені відповів? Я повинен відчути, що це таке.

Він замовк. У полум'ї багаття я побачив раптом ліс, потім будинок, далі постать людини в чомусь, що нагадувало човен.

— І він став лавою? — спитав я пошепки.

Ларт кивнув:

— Він завжди робив, що хотів. Він вліз у вулкан і розтікся по схилу, спалюючи траву й кущі. Я стояв і дивився, як дурень… А потім він повернувся у свою подобу. І знаєш, що сказав?

Він знову замовк, і я змушений був запитати:

— Що ж він сказав?

Ларт відірвав погляд від вогню й подивився на мене:

— Він сказав: НІЧОГО ОСОБЛИВОГО. І пішов у якусь портову таверну пити кепське вино й купатися голяка при світлі смолоскипів, а портові дівки верещали, й він перетворював їхнє волосся на струмки… У кожної дівки на голові — водограй. Я сказав: «Ходімо додому». А він: «Відчепися»… Якби хто-небудь на світі посмів мені сказати «Відчепися»!

Вогонь згасав, я підкинув гілок. Ларт не бачив уже ні мене, ні багаття — він весь перебував там, де бешкетував той його приятель…

— Ну, тепер ти розповідай, — сказав Легіар після паузи.

Я знизав плечима:

— Та про що ж?

— Про що хочеш…

— Ну, в мене брат є двоюрідний… Коли ми були малі, уся родина якось за столом сиділа, й на вечерю була риба — тріска… Знаєте, є така дрібна, смачна риба… Він вибирав на тарілці тих рибинок, які випадково позбулися голови, й робив це непомітно.

Я замовк.

— А навіщо він це робив? — спитав Ларт.

— Щоб голови не залишалися на тарілці… Мати дивилася, хто скільки з’їв, по риб’ячих головах. А в нього на тарілці не було голів, і йому давали добавки.

Знову зависла пауза.

— А чому ви не з’їдали цю рибу з головами? — поцікавився Ларт.

— А-а! — протяг я радісно. — Так у тріски голови гіркі!

Пирхали в темряві наші коні. Догоряло багаття.

Ще днів за два перед нами заманячіли гори, а вже за три дні по тому ми підійшли до них упритул. Тут, у передгір’ї, притулилося стародавнє й досить велике селище, в якому, за твердженням Ларта, мешкав старий і могутній маг. Легіар дуже сподівався, що старий знає про Третю Силу більше, ніж ми.

Готелю в селищі не було — й не дивно, ми були тут першими гістьми за півроку. Зустрічали нас радо, й селищний староста, багатій, люб’язно надав у наше користування один із трьох своїх будинків.

Приготоване для нас житло містилося на околиці, біля самого підніжжя гір, у досить мальовничому, як на мене, місці. Поки Ларт, уже звиклий до становища слуги, порядкував, клопотався нашим розташуванням, чищенням карети й годівлею коней, я стояв біля хвіртки й видивлявся на гори. Могутні, масивні злами хребтів викликали в пам’яті то образи казкових звірів, то спогади про торт, а хирляві деревця, що подекуди причепилися до них, захоплювали своєю відвагою.

Потім я перевів погляд на трохи нижчий пагорб, який підошвою впирався в дорогу, й побачив, як звідкілясь згори майже стрімким схилом струмочками стікають пісок і дрібне каміння, та подумав що насувається обвал. Але, коли я підвів голову, то переконався, що камінці летять з-під ніг людини, що спокійно спускалася стежкою, в існування якої мені важко було повірити — таким неприступним здавався схил. Я задер голову ще вище й побачив будинок — справжній будинок, що приліпився до гори, як ластів’яче гніздечко. Коли я перестав нарешті дивуватися та розглядати того, хто спускався, він уже зістрибнув зі своєї стежинки на рівну дорогу.

Це був худорлявий хлопчисько років тринадцяти у колись чорному, а тепер вигорілому одязі, з порожнім кошиком під пахвою. Він ішов легко, хоч і неквапно, обличчя його здавалося змарнілим, похмурим і стомленим. Мені стало цікаво; коли він, не дивлячись, обминав мене, я зробив крок уперед і ляснув його по плечі:

— Ти чого ж не вітаєшся?

Він важко підвів на мене очі. Помовчав, потім повільно озвався:

— А хто ти такий, щоб вітатися?

— Я? — я розпростав плечі. — Я великий маг на ім’я Дамир!

Він, очевидно, не зрозумів мене. Мабуть, цей затурканий сільський хлопчина взагалі не знав, хто такі маги.

— Ну, чарівник! — пояснив я поблажливо. — Дива творю!

— Ти? — перепитав він з дивним виразом на обличчі.

— До магів слід звертатися на «ви», — сказав я поважно.

Він раптом примружився:

— Дурень… Мавпа ти, а не… — він зробив дивний рух бровою, і я раптом побачив під самим своїм носом зелено-бурий кущик якоїсь колючої трави.

Я не відразу зміркував, що лежу, ввіткнувшись носом у землю. Головне, я ніяк не міг зрозуміти, як опинився в такому незручному становищі. Я важко звівся — в голові крутилося — й побачив, як хлопчина спокійно простує далі дорогою, що веде в селище.

Я ще дивився йому вслід, коли з дому вийшов заклопотаний Ларт, а з ним рожевощокий чоловічок, один із людей старости. Чоловічок неквапно, з повагою вказав на будинок, що приліпився до скелі:

— Там він жив… Гарна людина була, допомагав, коли що. Шкода…

— Справи кепські, — сказав мені Ларт. — Той старий, виявляється, помер.

— Помер, помер, — охоче підтвердив чоловічок. — А начебто непоганий був чарівник, — він невпевнено глянув на мене, — так наче й ви…

Я підвів голову й глянув на будинок.

— І що ж, ніхто там не живе? — спитав Ларт.

— Чого ж ні… Живе. Хлопчисько, учень його.

Мене пересмикнуло.

Сходити на гору було страшно й дуже незручно — пісок сипався з-під черевиків Легіара, який ішов попереду, круто здіймалася догори стежка, лоскотав ніздрі дрібненький білий пил, пальці металися по гладкому камені й не знаходили опори. Дивно, як цей хлопчина ходив отут мало не щодня.

— Ну ж бо! — підганяв мене Ларт.

Я здуру глянув униз, охнув і заціпенів, притулився до скелі в безглуздій скорченій позі. Ларт, немов кліщами, схопив мене за зап’ястя, витяг на рівний майданчик і добряче подряпав при цьому об кам’яний гребінь.

Лише коли я зачув під ногами твердий ґрунт, насмілився підвестись.

Ми стояли на круглому кам’яному п’ятачку, звідкіля відкривався вражаючий краєвид передгір’я та розкиданого по ньому селища. Дахи, вулички, двори — все було як на долоні, і коли б старий маг мав підзорну трубу, він міг би збирати місцеві таємниці і, як метеликів, наколювати їх на шпильки.

А з іншого боку плаского майданчика стояв будинок — невеликий, міцний, оточений крихітним двориком і садочком, у якому щось зеленіло. Над вхідними дверима прибито було викуване з заліза пташине крило.

Хвіртки не було, ми ввійшли на подвір’я без дозволу. Втім, і запитувати не було в кого — хлопчик пішов у селище з порожнім кошиком.

Подвір’я було чисто виметене, в кутку лежало на землі кілька полін, поруч мучилося в твердому глинистому ґрунті недавно полите деревце — та й по всьому. У садочку доцвітали трійко хирлявих ромашок.

— Цікаво, — сказав Ларт у мене за спиною. — Поглянь.

Я підійшов до нього й подивився в той бік, куди він вказував. У стрімкій стіні, що прилягала до п’ятачка, було видовбане щось подібне до могили. Її отвір наглухо закривав чотирикутний важкий камінь, на якому вгадувалися обриси того самого крила.

— Світла тобі, — сказав Ларт, звертаючись до могили. — Ти мене повинен був пам’ятати… Орлане. Я Легіар. Я до тебе йшов, але спізнився.

Сухо шарудів вітер по камені. Ларт відвернувся.

— Подивимося в будинку, — сказав він і зітхнув.

Я переборов свій острах і ступнув услід за ним в темний отвір дверей. Коли проходив під залізним крилом, мимоволі нагнувся.

Дім старого мага був напівтемний — вікна прикривалися важкими завісами. В кімнатах стояла гнітюча тиша, і в цій тиші кроки здавалися оглушливими. Вітальня слугувала одночасно й за бібліотеку, важкі томи незворушно поблискували позолотою, ніби очікували повернення господаря. Так само, як у Ларта, стояв на столі скляний глобус з недогарком свічки всередині, й курний бік його спотворив до невпізнанності моє відображення. Меблі, прості, як у звичайному сільському будинку, вкривала блискуча чорна парча — у всіх кімнатах, крім однієї, маленької, з дерев’яним ліжком і грубо збитим столом. Дім був у жалобі, й носив цю жалобу зі стриманою гідністю.

У кімнаті, що була, очевидно, кабінетом старого чарівника, Ларт підняв край важкої тканини, що затуляла вікно, й у світлі вечірнього сонця, що проникало крізь щілину, заходився вивчати вміст масивного письмового столу. Я, приголомшений темрявою і тишею, задихався в густому повітрі цього будинку, тому рушив до виходу — й зіткнувся на порозі з хлопчиськом.

Він притискав до грудей кошик з буханцем хліба й загорненим у вологу ганчірочку шматком сиру. Коли він побачив мене — перемінився лицем, сахнувся й прошипів крізь зуби:

— Знову ти… Гаразд…

Напевне, я скрикнув, тому що за спиною в мене миттю виріс Ларт. Я прочитав його присутність у очах хлопчика — ладний уже поквитатися зі мною, він раптом подався назад, зіщулився і підніс руку, ніби захищаючись.

— Відійди, Дамире, — сказав Ларт із-за моєї спини, відсунув мене рукою і пішов просто на хлопчиська. Той, задкуючи, відступив на подвір’я, спіткнувся на порозі. Ларт став у дверях — під пташиним крилом.

— Це мій дім, — хрипко сказав. — Все, що в домі, належить мені, й тут могила мого Вчителя. Чого вам треба?

— Опусти руку, — сказав Ларт холодно.

— Чого вам треба? — вигукнув хлопчик і підняв руку, що здригнулася, ще вище.

— Опусти руку на знак того, що ти здаєшся на милість сильнішого. Хіба твій учитель не навчав тебе законів і правил пристойності?

— Ви вдерлися до мого дому й говорите про закони?! — хлопчисько весь підібгався, немов звірятко, готове до стрибка.

— Я рахую до трьох, — Ларт говорив, не підвищуючи голосу. — У двобої в тебе нема шансів. Раз.

Я спостерігав за тим, що відбувалося, через Лартове плече, і, незважаючи на ставлення хлопчика до мене, співчував йому.

Хлопчина тим часом відступив далі, впустив кошик і щосили стримував тремтіння в занесеній руці.

— Два, — сказав Ларт. — Подумай. Твій учитель повинен був тобі дещо розповісти про подібні ситуації. Два з половиною.

Занесена брудна рука востаннє здригнулася, потім ослабла й повільно опустилася.

— Добре, — кивнув Ларт і відразу, без переходу, нахилився й підняв кошик, хліб і згорток із сиром. — Давай увійдемо в дім.

Хлопчик не зрушив з місця, пригнічений, похнюплений. Легіар узяв його за плече і вштовхнув у двері.

Налягали сутінки. Я розвів вогонь у холодному курному каміні, й кабінет старого чарівника став хоч трохи нагадувати людське житло. Ларт сидів, заклавши ногу на ногу, у дерев’яному кріслі з підлокіттями. Хлопчика він всадовив у таке саме крісло навпроти. Мені дістався табурет перед каміном.

— Ну поглянь, що ти робиш, — казав Ларт півголосом. — Незнайомий маг, суперник не по твоїх зубах, прямого нападу нема — що ти робиш? Підносиш руку для заклинання, що означає — «Я готовий до двобою і зумію з тобою впоратися». Так чи ні?

— Так, — ледь чутно відгукнувся хлопчисько.

— Що роблю я, чи що робить хто завгодно на моєму місці? Нападає. Вивертає тебе навиворіт, здивовано знизує плечима та й іде собі. Правильно?

Хлопчина мовчав.

— Я тобі не докоряю, — зітхнув Ларт. — Я знав колись твого вчителя. Орлан був тонким і розумним магом, він не міг не пояснити тобі таких речей… Це могло б коштувати тобі життя.

— Він пояснив, — прошепотів хлопчисько.

— А ти? Забув?

— Ні… Я побачив, що він, — тут хлопчисько кивнув на мене, — що він у моєму домі… Й розлютився. А потім побачив вас… І злякався.

— І не подумав, тому що злякався?

— Не те щоб… Просто не зміг опанувати себе, хотів бути сильніший.

Ларт свиснув:

— Овва! Я знав тільки одного хлопця, котрий у твоєму віці хотів бути сильнішим. Але він таки був сильніший за багатьох — це по-перше, й ніколи не втрачав самовладання — по-друге… І потім все одно йому було непереливки.

Легіар замовк, і мовчав довго. Хлопчисько сидів, згорблений, і розгладжував пальцем шов на своєму рукаві. Їхні тіні ожили в світлі палаючого каміна й танцювали по темних стінах.

— До справи, — сказав Ларт, ніби приходячи до тями. — Мене звуть Лартом Легіаром.

Хлопчисько здригнувся і здивовано втупився в нього. Потім щось пригадав і пробурмотів:

— Мене звуть Луаяном… Або просто Ланом, якщо вам важко вимовляти.

— Мені не важко вимовляти, — зауважив Ларт. Хлопець опустив голову:

— Вибачте…

— Ось що, Луаяне, — серйозно провадив Ларт, — я нині заклопотаний справою, котру вважаю дуже важливою. Тому ми з’явилися до твого дому без дозволу, що, звичайно, саме по собі кепсько й негідно. Я приношу тобі свої вибачення. Ти їх приймаєш?

Хлопчисько перевірив, чи не знущаються з нього, кивнув і знову потупився.

Ларт вів далі:

— Я сподівався на зустріч із твоїм учителем, але зустріч не відбудеться… Або відбудеться пізніше. Тепер я змушений покладатися на тебе… Розумієш?

Хлопчик кивнув, не підводячи голови.

— Як давно ти в нього? — спитав Ларт.

— Три роки. Три роки виповнилося за день до того, як… — Луаян опустив голову ще нижче.

— Розумію, — пробурмотів Ларт. — Як це сталося, Луаяне?

Хлопчисько схлипнув. Вперше його побачивши, я не сказав би, що він взагалі здатен плакати. А Ларт, мабуть, міг би й пожаліти хлопця — відразу видно, що він обожнював старого й тепер дуже побивається.

— Орлан був маг із магів, — замислено промовив Легіар. — Влада ніколи не цікавила його, він шукав істину… А це шляхетне, але невдячне заняття. Йому ніколи не подобалися стосунки «сеньйор-васал», він цурався мене через моє марнославство… У тебе був гідний учитель, Луаяне. Тепер розкажи мені, як він умер.

Хлопчик переривчасто зітхнув і підвів голову:

— Він дивився в Дзеркало Вод… І вмер, коли чаклував.

Стукнуло дерев’яне крісло — Ларт підвівся. Хлопчик теж хотів звестися, та Легіар поклав руку йому на плече й знову всадовив:

— А що він ХОТІВ побачити в Дзеркалі Вод, Луаяне?

Хлопчина зіщулився під його рукою:

— Він не казав мені…

Легіар присів раптом так, що його обличчя опинилося на рівні обличчя Луаяна:

— Пригадай. Що він робив за два дні чи тижні до смерті, про що говорив? Може, щось його непокоїло?

Не кліпаючи, дивився хлопчик у вічі Лартові:

— Так. Він був сам не свій. Він говорив… Щось про Заповіт.

— Першого Віщуна?

— Так.

— У нього була ця книга?

— Так. Але з нею сталося нещастя. Вона впала в камін і згоріла.

Я зайорзав на своєму табуреті.

— Що він про неї казав? — і далі допитував Ларт.

— Що вона не бреше.

— А точніше?

— Він так і сказав — Заповіт не бреше. Вогонь…

— Що вогонь?

— Не пам’ятаю. Він іноді згадував про вогонь.

— Гаразд. А того дня, коли він дивився в Дзеркало Вод?

— Він був веселий. Сміявся і жартував.

— Ти дивився разом із ним?

— Спершу — так. Потім він мене відіслав.

— Розкажи, як усе було. Не пропускай нічого.

— Був вечір. Він сказав — саме час розпочати чаклування. Він завжди казав так, якщо був у доброму гуморі. Взяв чашу — вона розбилася потім, але ж була срібна! — взяв чашу, наповнив водою з п’яти джерел, отут саме п’ять джерел у селищі, і заговорив її… Я йому допомагав. Дзеркало вийшло — як кришталеве.

Легіар узяв хлопчика за зап’ястя:

— Далі?

— Далі ми запалили три свічки й почали дивитися… Але видно було не дуже добре. Якась людина йшла… Обличчя не видно, начебто молодий. Потім… Стало страшно. Знаєте, як буває, коли бачиш у дзеркалі звичайне життя, тільки… по-справжньому. Бачиш те, чого люди не помічають, хоча воно є. Розумієте? — він запитливо глянув у вічі Лартові. Той кивнув, і хлопчик провадив: — Цей чоловік ішов, сміявся, говорив із іншими… А ВОНО йшло по п’ятах. Дивилося на нього, говорило з ним, але він не розумів, хто з ним говорить… І тоді Вчитель мене відіслав.

— А потім? Ти ліг спати?

— Ні… Мені було цікаво. Я винен… Я підкрався і дивився через дірку в портьєрі. І бачив, як Учитель нахилився над Дзеркалом, як схопився за горло, захрипів… Чаша впала і розбилася. Срібна чаша! Вчитель лежав на підлозі… Я намагався допомогти йому. Але в нього, напевне, розірвалося серце.

Запала тиша. Нестерпна тиша, я боявся поворухнутися на своєму табуреті.

— Він умер… Від переляку? — пошепки спитав Ларт.

Хлопчисько похитав головою:

— Він нічого не боявся… Я ж кажу, в нього серце розірвалося.

Ларт помовчав, потім обережно спитав:

— Ти пам’ятаєш, як він виглядав? Той чоловік, у Дзеркалі? Ти б його впізнав?

— Ні, — зітхнув хлопчина.

— Він був сам?

— То сам, а то ще з кимось… Із різними людьми.

— А ВОНО? На що це було схоже?

— Очі… ВОНО дивилося.

Я не витримав і голосно, зі свистом, зітхнув. Обоє швидко на меня глянули. Потім Ларт важко підвівся і спитав Луаяна:

— До речі, чому ти не злюбив мого слугу?

— Він брехун… — протяг хлопчисько. — Навіщо він брехав, що він маг?

— А ти відразу зрозумів, що це не так?

Хлопчисько знизав плечима:

— За версту.

Цілу ніч вони півголосом розмовляли, схиляючись над письмовим столом. Я іноді важко підіймав повіки й бачив, як Ларт водить пальцем по жовтих від старості сувоях, розгладжує їх долонями, щось серйозно пояснює, в той час як хлопчисько довірливо торкається його плеча, запитуючи про незрозуміле для мене. Вони розмовляли, як рівні, і я з гіркотою усвідомлював, що мені ніколи не викликати в Ларта такої щирої зацікавленості, яка світиться зараз у глибині його зазвичай холодних очей. Два маги говорили спільною мовою, а один бовдур слухав і не розумів ані слова.

Потім ненадовго стало тихо, й хлопчик спитав пошепки:

— А правда, що ви колись зупинили чуму?

Я відразу виринув із дрімоти.

— Мені вчитель розповідав, — ніби ніяково пробурмотів хлопчик.

Ларт не відповів — у всякому разі, вголос нічого не сказав.

Я знову заплющив очі. Чуму. Я був ще зовсім малий, коли вікна завішували рогожею, а нас, дітей, не випускали на вулицю, тому дні злилися в одне довге марення… А потім чума зникла раптово й незрозуміло, і в нашій родині вмерли тільки дядько з дружиною, враз осиротили мого двоюрідного брата, аматора риболовлі…

— Слухай, Марране, — почав був Ларт, і мої спогади миттєво обірвалися.

— Що? — здивувався хлопчик.

Зависла пауза. У мене сон мов рукою зняло.

— Тобто Луаяне, — промовив Ларт глухо. — Я хотів сказати — Луаяне.

Знову стало тихо — й дуже надовго. Далеко, в селищі, гавкали собаки.

Потім я нарешті, в черговий раз провалився у важкий сон, а коли прочумався, застав уже зовсім іншу розмову:

— …У неї часто зуби болять, я їй зубний біль заговорюю, а вона мене підгодовує… — неквапливо розповідав хлопчик. — Вони всі добре до мене ставляться, тільки от не сприймають серйозно… Це й зрозуміло. Я ще шмаркачем був, коли сюди потрапив… — Він додав щось зовсім тихо, я не розібрав.

— А далі? — сумно спитав Ларт. — Що ти робитимеш далі?

— Почекаю, поки вони звикнуть, що я тепер тут господар… Підучуся, зберуся з силами, вийду на площу й викличу грім.

— Хочеш, щоб тебе боялися?

— Ні… Просто нехай вони знають, що я вже не дитина, — у голосі хлопчиська почулася впертість.

— А, — всміхнувся Ларт, — хочеш бути сильнішим?

Хлопець помовчав. Потім спитав пошепки:

— А хіба це погано?

Знову стало тихо; вони сиділи біля столу, тепер уже без світла. Ларт нарешті повільно промовив:

— Їдьмо зі мною. Тобі надто важко тут буде.

Хлопчик зітхнув, скрипнув кріслом і відповів не відразу:

— Не можу… Не можу залишити Вчителя самого.

* * *

Наближалася осінь, і вода в озері лежала шарами — у ніжне тепле молоко раптом вливався пронизливий осінній струмінь, від якого Ільмарранен здригався, пирхав і плив швидше.

Кругле, мов тарілка, озеро суцільно обступав ліс — зараз стовбури корабельних сосен підсвічувалися заходовим сонцем і горіли червоним, як воскові свічі. Руал заплив аж на середину й прислухався до того, як блаженствує у воді його натруджене за день тіло.

Сьогодні він нарубав півповітки дров, накопав три мішки великої жовтуватої картоплі, допомагав носити кошики з яблуками й багато ще важких і почесних справ узяв на свої плечі. Його ніхто не змушував — сам напросився. Не даремно ж, однієї ночі постукавши, він жив у хатинці над озером другий тиждень.

Хатинку обступала колонада стовбурів. Усю її, до останньої тріски, склав своїми руками господар на ймення Обрі. Він же розчистив місце для городу, викорчував пні та перебрався сюди з села разом із молодою дружиною. Зараз при бережку гасав по коліна у воді їхній п’ятилітній первісток.

— Агов! — час від часу гукав хлопчисько й махав Ільмарранену рукою. — Обережно! Не пливи далеко, бо водяник затягне!

Руал нарешті повернувся й поплив до берега. Тьмяніли потроху барви призахідного неба, сині сосни віддзеркалювались у озері, й Ільмарранен розбивав їхні відображення ударами рук. Біля протилежного берега несміливо кавкнула перша жаба.

Малий уже був не сам на березі — його мати, дружина Обрі на ім’я Ітка, витягла хлопчиська з води й тепер узувала, витираючи маленькі змерзлі ноги полотняним рушником. Вона відвернулася, щоб не дивитися, як Руал виходитиме з води.

Ільмарранен відійшов убік, аби вдягтися. Жаби на тому березі по черзі видавали рулади, ніби прочищаючи горлянки перед відповідальним концертом.

— Стомився? — спитала Ітка, посміхаючись Руалові. — Дров тепер на півроку вистачить…

Малий танцював навколо матері на ще теплому вологому піску.

Руал посміхнувся у відповідь.

— Зараз Обрі повернеться, — сказала Ітка. — Я вже попоралася, вечеря готова, хліб ще залишився, а завтра новий спечу…

Обрі був щасливим мисливцем і неабияким рибалкою. Город, доглянутий маленькими Ітчиними руками, три яблуні, корова, кури — а борошно доводилося купувати в селищі.

— Ми з Руалом сьогодні молодці, — сказала Ітка синові. — А ти, Гаю?

Той завзято закивав і, не в змозі стримати незрозумілих радощів, помчав берегом, високо підстрибуючи і від повноти почуттів видаючи голосне скавуління.

Ітка присіла на стовбур старого поваленого дерева, кора з якого давно облізла. Стомлено випростала ноги, подивилася на той берег — жаби гриміли злагодженим хором — і раптом тихо засміялася:

— Знаєш, у Обрі шість братів… І всі женилися з волі батька. Плакали, лікті кусали, а жоден не сперечався… — тут вона посміхнулася так гордовито й вагомо, що Руал здогадався — з Обрі було інакше.

— Його батько знаєш який? — провадила з тією самою посмішкою Ітка. — Ось такий, — і вона стисла міцний кулачок, показуючи, який у Обрі батько. — У нього ферма, три будинки в селищі, череда, прядильня, фарбувальня і персиковий сад. Сім синів, Обрі молодший. Одних працівників сотня… І жодна душа, уявляєш, жоден собака ніколи не смів йому суперечити. Ну слова мовити впоперек не сміли!

Вона розхвилювалася, навіть у сутінках Руал бачив, як палають її щоки й блищать очі. Помовчала, посміхаючись якимось своїм думкам, і з ледь стримуваною похвальбою вела далі:

— А Обрі сказав, що на мені ожениться. Жах, що було! Тільки Обрі й не подумав здаватися. Він молодший… Старий на стіни дерся. І вперше в житті вийшло проти його волі… Вигнав він Обрі з дому, вигнав і прокляв нас. Баби старі каркали — не буде вам щастя. А тільки ось!

Із темряви, що напливала, з якоюсь пісенькою вилетів Гай, безцеремонно видерся на Руала верхи:

— О, поїхали додому!

Обрі, що спускався вже від хатинки, засміявся і гукнув з удаваною суворістю:

— Хазяїн прийшов, де ж вечеря?

Гай звалився з Руала й кинувся на шию батькові:

— Тату, зайця пйиніс?

Ведучи хлопчика в будинок, Обрі почав довгу історію про зайця, що завдяки хитрості уник гіркої долі стати печенею. Ідучи слідом, Ітка дивилася на їхні спини з ніжністю, близькою до побожності.

Далеко звідси темнокоса, втомлена жінка сиділа перед клаптиком із краплями крові й дивувалася тому, як яскраво, як рівно вони світяться. А в її душі шкрябалося щось, схоже на образу — невже зараз йому може бути так хороше? З ким же? Не може бути…

Вранці Обрі не пішов на полювання. Усі разом поснідали за літнім, винесеним на ґаночок столом. Гай страшенно любив сироп, приготований батьком із меду диких бджіл, і раз у раз простягав спорожнілий кухоль до глечика. Обрі мазав хліб сметаною, посипав зверху сіллю й ніс до рота, потім закушував цибулиною. Ітка накришила хліба в кухоль з молоком і час від часу примудрялася ввіпхнути ложечку синові, відгонячи ос, які підкрадалися до медвяного сиропу. Облите молоком підборіддя Гая нагадувало кремовий пиріг. Ітка спритно підхоплювала на льоту падучі краплі, малий кумедно кривився, Обрі докірливо хитав головою.

Руал дивився на них, жував хрумку шкоринку й неуважно посміхався в осіннє густо-синє небо. Йому ще жодного разу в житті не доводилося бувати героєм пасторалі.

— Ще! — зажадав Гай, підставляючи кухоль.

Обрі хлюпнув йому медвяного сиропу, малий схопив кухоль обома руками. Цієї миті Ітка збила осу, що кружляла над обличчям хлопчика, оса кинулася вбік і, падаючи, втрапила просто в кухоль.

— Гаю! — скрикнула Ітка злякано, але малий уже пив, жадібно, великими ковтками, і перш ніж мати встигла вихопити в нього кухоль, сталося страшне.

Гай раптом широко розплющив очі, глибоко вдихнув і закричав, роззявивши рота. Оса вкусила його за горло, там, зсередини.

Упав на стіл і покотився кухоль із медвяним сиропом. Відлетів убік табурет, на якому сидів Обрі, схопила дитину Ітка, заходилася дмухати в рот хлопчикові, аби хоч якось зменшити біль. Руал, намагаючись допомогти, кинувся наливати воду в кухоль:

— Може, води… Можливо, допоможе вода…

Але Гай не міг ковтати, не міг уже кричати — тільки його оченята розплющувалися дедалі ширше і з них котилися великі сльози.

А тим часом у горлі дитини, там, де вкусила оса, стрімко росла пухлина. Хлопчик почав задихатися.

— Обрі! — скрикнула Ітка. — Коня, мерщій у селище, лікаря, та швидше-бо!

Жоден лікар не встиг би врятувати Гая. Обличчя його вже вкривалося синявою, очі закочувались — дитина вмирала, вмирала тут, зараз, у муках задухи, на руках у матері.

— Синку! — ридала Ітка, намагаючись вдихнути йому повітря в рот. Обрі кинувся по коня — божевілля, до селища півгодини скаженим галопом. Хлопчик умре вже за кілька хвилин.

Гай хрипів, Ітка побивалася над ним, не в змозі допомогти, а Руалові раптом з’явилося видіння.

Він побачив кімнату під склепінням, де поблискують на полицях корінці фоліантів, стіл, завалений стосами книг, самовпевненого підлітка за столом і ще когось — Ларта Легіара! — він кидає на стіл перед підлітком масивний том.

— Ну навіщо мені це? — закопилює губу хлопчисько. — Ти з мене лікаря хочеш зробити? Та я двійко заклинань бовкну, і який лікар зі мною зрівняється?

— Ти що, читати не вмієш, Марране? Кому буде гірше, якщо ти хоч трішки порозумнішаєш? — допитувався Легіар.

На першій сторінці була намальована гола рожева людина, поцяткована кружальцями й написами, далі той самий чоловік ніби зсередини, потім серце, коричнева печінка… Не те. Було ж іще щось, бо навіщо тоді це згадалося? Надірвана сторінка… Пологи… О Небо, до чого тут пологи? Вони молоді, в них ще будуть діти… «Баби старі каркали — не буде вам щастя»… Що там було ще, в тій книзі, чого я не хотів читати?!

— Син-ку, син-ку… — голосила Ітка. Блукаючий погляд Руала вперся в ніж на столі.

Столовий ніж.

Ось що там було — дитина, хвора на дифтерію. Вона не могла дихати, й тоді скальпелем…

Руал простяг руку і взяв ніж зі столу. Ручка його зручно лягла в долоню.

О Небо, я не зумію. Я ніколи не робив нічого подібного.

Я боюся крові.

Я буду просто вбивцею.

— Дай мені його, Ітко, — сказав Руал чужим голосом.

Вона не почула чи не зрозуміла. Тоді він сказав голосніше:

— Я знаю, що робити. Дай мені дитину.

Він відібрав у неї хлопчика і поклав на траву. Гай лежав без тями. Ні, не тут. У домі. Тільки в домі.

Він підняв непорушне тільце й бігцем кинувся в дім. Ітка перепинила йому шлях:

— Куди ти його несеш?!

— Я врятую його, зрозуміло? — закричав він у відповідь, відкинув Ітчині руки і ввійшов.

На ліжко? Ні, на стіл…

Ніж стрибав у його змоклій руці. Здається, тут, на шиї…

— Ні-і! — закричала Ітка й схопила його за руку, вчепилась у обличчя. — Не ріж, не чіпай, негіднику, ти, різник!

Руал стис зуби й відкинув її до стіни.

— Обрі! — щосили закричала вона.

Руал підхопив хлопчика й кинувся сходами нагору, на горище. Його схопили за ногу, він відбився, вдерся в горищну комірчину й зачинив за собою засув. Небо, а чи жива ще дитина?

— Обрі, Обрі! — лементувала Ітка.

Тут, на шиї. І малюнок був у книзі. Але він може захлинутися кров’ю.

А якщо не спробувати, він умре напевно! Можливо, хлопчик уже вмер!

І Руал провів ножем по горлі малого.

Ще. Ще. О Небо, скільки крові! Ще. Вбивця! Ну ж бо! Не гепнутися б і самому без тями. Ще…

Важкі удари гупали в двері. Обрі трощив їх мовчки, осатаніло, запекло.

— Людожер! — кричала Ітка. — Вбий його, Обрі!

Тремтячими пальцями Руал розсунув розріз на шийці дитини. Озирнувся, пошукав очима… Полиці на стінах, банки, лопати й граблі в кутку, мітла, олійна лампа… Бляшана лійка. Швидше.

Він ще розсунув розріз і вузьким кінцем ввів у нього лійку. Так. Так.

— Людожері — рикав за дверима Обрі.

Двері тріщали, потроху піддавалися.

Невже Лартова книга брехала?!

І тут хлопчик захрипів.

Зітхнув.

Він дихав через діру в горлі, діру, що сходила кров’ю, і через лійку, що відкрила доступ повітрю. Вдих. Хрипіння. Він може захлинутися. Видихнув. Дихає.

Упали двері. Влетів Обрі з божевільними, білими очима. Побачив закривавлену дитину з лійкою в горлі й захитався.

— Він дихає!! — закричав Руал. — Подивися, він же дихає! Він дихає!

Обрі важко ступнув уперед, відкинув Руала, нахилився над хлопчиком.

Дитина оживала, страшна синява сповзала з його обличчя.

— Ітко! — хрипко покликав Обрі.

Вони вдвох схилилися над своїм первістком, дивлячись, як підводяться й опускаються його залиті кров’ю груди.

Ільмарранен сидів у кутку, ковтав сльози і, не тямлячись, повторював:

— Дихає… Він дихає. Він живий.

Обличчя його було посмуговане Ітчиними нігтями.

— Я не забуду, — сказав Обрі. — Присягаюся, що ти відтепер мій брат і все, що я маю, належить тобі. До старості, до смерті ти можеш жити в моєму домі. Все, що не попросиш, я виконаю, хоча б і ціною життя.

Галявиною перед будинком ходила Ітка, погойдуючи на руках сина з перев’язаною шийкою.

— Дякую, — мовив Руал, стежачи за нею очима. — Я теж не забуду. Але мені треба йти. Все одно я мушу йти.

Вони помовчали.

— Де б ти не був, — сказав Обрі, — пам’ятай, що тут на тебе чекають.

Руал підійшов до Ітки з хлопчиком. Гай широко йому, всміхнувся, а Ітка раптом передала дитину чоловікові й упала перед Ільмарраненом на коліна. Йому ледве вдалося її підвести.

Він вийшов на дорогу, і коли будинок сховався за колонадою сосен, хтось раптом виразно сказав йому, чи то на вухо, чи зсередини голови: «Ай-яй-яй! Ти мені подобаєшся, щасливий Марране!»

Він здригнувся. Він боявся цього. Йому знову здалося, що за ним спостерігають.

* * *

Ми виїхали з селища, коли сонце стояло вже високо. Луаян не пішов нас проводити, й у мене мороз пробігав по шкірі, коли я думав про самотнього хлопчиська в темному домі з могилою на подвір’ї.

Мої очі злипалися, однак Ларт, який не зімкнув повік ані на мить, був зібраний і зосереджений. Відразу взявся правити кіньми, мою мляву спробу розмови припинив і звелів мені лізти в карету.

Під стукіт коліс я скорчився на оббитих витертим оксамитом подушках і заснув. Сон був неспокійний і задушливий, я довго хотів прокинутись і не міг. Нарешті вдалося розліпити повіки, і я побачив, як розмірено погойдується наді мною парчева фіранка на вікні карети.

Я з натугою розігнувся і сів, поклав ноги на протилежне сидіння. Боліла голова, вся подорож здавалася безглуздям, і не було бажання жити.

Я відчинив вікно й вистромив голову в потік свіжого вітру. Це мене трохи збадьорило, і я вирішив перебратися до хазяїна на облучок. Гукнув — відповіді не було, тоді я поставив ногу на підніжку, звісився з дверей і подивився вперед, на візника.

На передку впівоберта до мене сиділо ВОНО. Я бачив тільки жовті, зизуваті очі. Пальці мої так вчепилися в поруччя, що їх зсудомило, а ВОНО посміхнулося й мовило сухим, скрипучим голосом:

— Ну ось.

Я насилу спромігся закричати.

Я репетував і репетував, нічого вже не бачив перед собою, відбивався руками й ногами, так що зірвав навислу над головою парчеву фіранку. У вікно вдарило сонце, і я, нарешті прокинувся.

Карета вповільнила хід і зупинилася. Дверцята рвучко розчахнулися, на порозі стояв Ларт:

— Що таке?

Я дивився на нього безтямними очима. Він узяв мене за комір і струснув:

— Чого репетуєш?

— Клюнула… — прошепотів я з жахом. — Вона на мене клюнула!

Він насупився:

— Хто?

— Т… т…ретя Сила, — насилу вичавив я.

Він здригнувся, насупився ще більше:

— Що ти верзеш?

Заникуючись і плутаючи слова, я переповів йому свій сон. У ході моєї розповіді напруга й заклопотаність сходили з його обличчя, і, коли я скінчив, він полегшено зітхнув:

— Ні… Це не те. Просто ти перелякався.

Я досі дивився на нього зацьковано. Він посміхнувся, витяг мене з карети на сонце й посадив поруч із собою, на облучку.

Ми їхали степом, тремтіло над землею розігріте повітря, жваво бігла шістка вороних.

— Третя Сила тобою не цікавиться, — сказав Ларт.

— Справді? — спитав я з надією. — Невже справді?

— Справді-справді, — стомлено відгукнувся Легіар. — Вона стежить за іншою людиною, за тим, кого бачили в дзеркалі вод Луаян і його вчитель.

Я вже не чув — мене по вінця переповнили степові запахи, лавина сонця й сліпуча небесна синь. Відчуття полегкості, якого я раніше не знав, на кілька хвилин витіснило з моєї голови Луаяна, його вчителя й самого Ларта. Мені здавалося, що я нічого в житті більше не злякаюся, що я заново народився і вийшов сухим із води.

Однак солодке почуття звільнення від небезпеки тривало не так довго, як мені хотілось би.

— Що-що? — перепитав я, приходячи до тями. — А кого вони бачили в дзеркалі?

Ларт ударив по конях:

— Я думаю, це був воротар.

Щастя моє відлетіло так само миттєво, як і накотилося.

— А хто він, воротар? — спитав я, завмираючи.

Ларт похмуро на мене глянув і не відповів.

За кілька днів по тому ми ненадовго зупинилися на постоялому дворі. Першої ж ночі я прокинувся від пронизливого, крижаного жаху.

Я лежав на пуховій перині в найкращій кімнаті готелю, порожній і темній.

І щось безформне, важке й холодне сиділо в мене на грудях.

Я спробував прокинутись — і не зміг. Я почав переконувати себе, що це знову сон — і не вірив собі, надто виразне було відчуття слизького дотику й огидного, гнилого запаху.

Те, що на мені сиділо, глянуло мені в очі своїми каламутними баньками й неквапно, глухо чвякаючи, перевальцем рушило до мого горла. Я тріпався, ніби спійманий кролик, і хапав повітря, з останніх сил намагаючись покликати Ларта. Та крик не бажав вилітати з моєї горлянки, я не міг навіть писнути.

Цієї миті двері, зачинені на засув зсередини, відлетіли до стіни. На порозі стояв хтось із вузьким блискучим лезом у опущеній руці. Те, що сиділо в мене на грудях раптом роздулося, як міхур, і луснуло з неголосним ляскотом, схожим на звук, із яким розкривається висхла коробочка бавовни. Всередині воно виявилося несподівано порожнім — оболонка впала на підлогу. Усе це я бачив, як у тумані.

Ларт підчепив те, що лежало на килимі, на кінчик шпаги. Оболонка, схожа на жаб’ячу шкіру, невиразно ворушилася. Ларт прошепотів слово — і шкіра спалахнула, зайнялася зеленавим полум’ям. Легіар пожбурив її в порожній, холодний камін.

Двома широкими кроками хазяїн підійшов до мене. Я скімлив, як щеня. Він хлюпнув у кухоль води з глечика й дав мені напитися.

— Господарю, — промовив я з тремтінням, — це не сон. Це вже не сон.

Очі його світилися в темряві, і світло те потроху вгасало.

— Це не те, що ти думаєш, — сказав він терпляче. — Це — не те, що бачили в дзеркалі Орлан і Луаян. Це — мерзенна, страшна, але загалом не надто небезпечна істота з тих, що завжди були й будуть на землі. Їх повно. Звичайно вони ховаються від людей. Це породження ночі… Але Третя Сила тут до чого? — він говорив, здається, сам із собою.

Він хотів підвестися, але я з несподіваною силою і сміливістю схопив його за руку:

— Господарю, не йдіть…

Він сів поруч зі мною. Помовчав. Замислено мовив:

— Напевне, вони відчувають її наближення. Вони тривожаться, ворохобляться і нахабніють. Вони лізуть зі своїх шпарин… Чи не так? — він запитливо глянув на мене.

Я сказав якомога переконливіше:

— Господарю, я кепська принада. На мене клює не те, що треба. Лише погань усіляка. Будь ласка, зніміть мене з гачка. Я більше не можу.

Він зітхнув і раптом поклав мені руку на плече. Я завмер — це було вдруге в житті.

— Дамире, — сказав він, — невже ти думаєш, що я можу тебе віддати?

Я схлипнув і ввіткнувся в його руку.

— Заспокойся, — бурмотів Ларт у темряві, — вважай, що я знімаю тебе з гачка.

Частина четверта

ЗАКЛИК

Літо скінчилося. Ночувати під відкритим небом було вже незатишно, зате дні стояли спокійні, теплі, найкращі для Свята збору врожаю.

Села, хутори й містечка святкували, святкували до забуття. Врожай видався небувалий, рікою лилося молоде вино за накритими уздовж вулиць столами, скрізь влаштовувалися складні, барвисті обряди, покликані віддячити землі за благополучне звільнення від тягаря. Гарною прикметою вважалося, якщо в цих обрядах братиме участь стороння людина, мандрівник. Руал розкошував — господарі щедро дякували йому за ту особливу значущість, із якою він вимовляв освячені звичаєм слова.

Кружляли танки на площах, хтось дерся на гладкий стовп по цукрову підківку, хтось під регіт юрби гарцював верхи на ситій свині; хтось, убраний пшеничним снопом, з величальною піснею ходив від двору до двору й отримував за кожне добре побажання по склянці, поки не падав де-небудь під тином на радість курям, які відразу оточували його колом, викльовуючи з колосся зерно. Діти тонко й зворушливо співали хором, молодь червоніла та переморгувалася — наближалась пора весіль.

Руал ішов від селища до селища, й скрізь його привітно зустрічали столи вздовж вулиць, пахучий димок від коптилень, музиканти-умільці зі своїми дзвінкими гребінцями, сопілочками та бубнами, рожевощокі лискучі обличчя, схожі на стиглі плоди, й плоди, схожі на задоволені лискучі обличчя. І там, і тут Руала просили залишитися — але він чемно відмовлявся і йшов далі.

Потім і час весіль приспів — тут уже Ільмарранен усякого набачився. Плакали наречені, яких віддавали заміж проти їхнього бажання, грізно диктували свою волю владні батьки, поруч воркотіли пари, яким вдалось поєднатися по любові. І знову — рікою молоде вино, яке заважало відрізнити сльози розпачу від щасливих сліз.

Відгуляли весілля, прибрали столи з вулиць, дедалі пізніше вставало сонце, холоднішали ночі. Руал тиждень працював підмайстром у кушніра й заслужив старі, але ще міцні чоботи замість розвалених черевиків. Наступною великою радістю стала міцна куртка пастуха, придбана випадково за кілька монет. Зима зовсім не лякала — він був дужий, упевнений у собі й цілком задоволений життям.

Він прийняв його, це життя — прийняв цілком, разом із нескінченною дорогою і стомленими ногами, разом із тяжкою працею, за яку завжди давали скибку хліба, разом із вітром, що забирався під куртку, й курткою, що захищала від того вітру. Та гіркота втрати, що отруювала спогади й заступала сонце, біль, який зводить зі світу, який штовхнув його колись у петлю, зяюча порожнеча в душі, котру, здавалося, нічим не можна було заповнити — полишали його. Все те виходило з нього по краплі, не відразу, але безповоротно. Він ні від кого не втікав і ні до чого не прагнув — просто йшов, насвистував і поглядав у небо.

Спокій і впевненість супроводжували Руала доти, поки дорога одного разу його не зрадила.

Це було підло й невдячно з її боку. Ільмарранен не відразу зрозумів, що відбувається. А відбувалося дивне — дорога виривалася в нього з-під ніг, виказуючи кепський і впертий норов.

На роздоріжжі він хотів повернути вліво — але дорога тягла, штовхала, морочила голову, і він повертав направо; траплялося, йшов цілий день, від світанку до заходу сонця — й незбагненним чином повертався на місце попередньої ночівлі. Кружляв, як заєць по лісі, хоча рвався вперед, навпростець, і жодного разу не звертав. Дорога, яка його зрадила, з нього ж і знущалася.

Розлючений, він почав противитися, намічав собі орієнтири попереду і йшов, не зводячи з них очей. Цей виверт лише почасти допомагав — невдовзі Руал відчув, що йому трапляються ті позначки, що вигідні підступній дорозі.

І він гірко ображався на неї, поки раптом не зрозумів, що не з її провини знущається дещо, пов’язане з ним, Ільмарраненом, з марами-голосами, із усією нісенітницею, котра давно вже його переслідує. Він був пригнічений таким усвідомленням і на певний час перестав противитися чужій волі — аби зібратися з силою і знову повстати проти невидимого й невідомого поводиря. Хтозна, чим скінчилося б те єдиноборство, якби одного разу серед білого дня на порожньому шляху Руала не наздогнав лемент.

Кричала жінка — розпачливо й благально. Щось діловито пробубонів чоловічий голос, і лемент повторився — зі сльозами в голосі:

— Пробі! Рятуйте! Люди! Облиш мене, ти!

Руал обережно обігнув густий кущ, мальовничо вкритий червоним і жовтим листям. З того боку листя обсипалося, збите на землю запеклою боротьбою: у густій збляклій траві миготіли, як шпиці в колесі, босі тонкі ноги. Вони належали жінці, що кричала; над нею, могутніми спинами до Руала навколішки стояли двоє. Вони зосереджено вовтузилися з чимось у траві. Один щось примирливо буркотів, другий намагався притиснути до землі ноги, які затято відбивалися.

— А-а-а! — з новою силою заволала жінка, і один зі здорованів затис їй рота долонею.

Руал тихенько відійшов, потупцював, помацав свій відбитий колись бік, вилаявся, вкусив себе за руку й повернувся до місця, де тривала боротьба.

Могутні спини майже здолали опір нещасної — босі ноги були надійно підім’яті масивним коліном, рота щільно затиснули, так що тільки мукання долинало з потолоченої трави — «М-м-м… усти-и, м-м-м…»

— Це що таке? — спитав Ільмарранен голосом господаря, що застав наймита на гарячому. Очевидно, молодики з дужими спинами чували такі голоси раніше — вони відразу покинули своє заняття й озирнулися. Вигляд Руала їх здивував, але анітрохи не злякав. Їхня жертва, замурзане дівчисько, скористалося хвилинним замішанням, рвонулось і вислизнуло б, та один із хлопців устиг схопити її за довге, розпатлане в боротьбі смолисто-чорне волосся.

— Це що таке, я питаю? — підвищив голос Руал. Він повернувся в бік дороги й покликав уявних попутників:

— Лобоше, Вобло! Ходіть-но сюди!

Він розраховував, що здоровані розгубляться бодай на хвилину й випустять жертву. Та ба — один із них накрутив волосся дівчини на маслакуватий кулак, а інший неквапно підвівся, підтяг штани й визирнув з-за чагарника на дорогу, яка, звичайно, була порожня.

— Ой лишенько, — глузливо протяг він, плюнув і кинув крізь зуби: — Забирайся, поки цілий. Тобі не дістанеться… Вобла!

І повернувся до своєї справи. Забилося, заплакало дівча.

Руал підняв з узбіччя важкий камінь з гострими краями, підскочив до ґвалтівників, поспіхом розмахнувся і вдарив каменем по найближчій бичачій шиї. Власник шиї заревів, його товариш не відразу второпав, що сталося, а коли второпав-таки, отримав уже коліном у щелепу.

І тоді Руалові довелося непереливки.

Камінь він упустив, а тим часом на нього насіли з двох боків, він відступав, увивався, поціляв твердими носами недавно придбаних чобіт по гомілках незграбних нападників, і ті охкали та присідали, хапаючись за ноги. Спершу безладно миготіли в повітрі важкі кулаки, й кілька разів навіть влучили Ільмарранену в обличчя, та щоразу він відлітав так далеко, що, на щастя, встигав підвестися перш ніж чоботи супротивників діставали до його ребер.

Але головним бійцем виявилася дівчинка — вона раз у раз безстрашно відволікала хлопців на себе, била їх десь роздобутим ціпком, накидалася ззаду, запекло верещала й час від часу кликала на допомогу. Хлопці важко дихали, їхні налиті кров’ю очі вже недобре бачили, тому обоє сипали направо й наліво ударами, кожен із яких міг би вбити дівчисько, якби влучив у ціль.

Потім Руалові не поталанило — черговий удар оглушив його, й він не зміг підвестися вчасно. Двоє налягли на нього зверху, важко дихаючи й відпихаючи один одного; Ільмарранен уже подумав, що тут йому й кінець, але цієї миті один із парубків раптом ослаб і впав на Руала безладною купою — над ним стояла дівчинка з тим самим важким каменем у руках. Другий нападник здивовано підвів голову, й Руал напружив останні сили та вдарив його знизу — в підборіддя. Той зойкнув і прикусив язика.

Далі було просто — той, що отримав каменем по потилиці, лише вовтузився та стогнав, а другий затуляв долонею закривавленого рота і здивовано задкував, задкував, поки бочком задріботів геть, раз у раз озираючись.

Дівчинка, розпашіла, розпатлана, широко посміхнулася Руалові, який витирав кров:

— Відразу треба було по голові цілити… Бо такі й убити можуть…

Її круглі вишневі очі поблискували захоплено й трішечки глузливо.

Звали її Тіллі, мала шістнадцять літ і десь там батька, мачуху та молодшого брата, але родина, за її словами, надто набридала за зиму, тож літо вона звикла проводити в мандрах. Мандрувала з того часу, як навчилася ходити. Влітку добре, знайдеш, де переночувати та що зжувати, але ось уже холоди не за горами, а повертатися до своїх ой як не хочеться, тому що батько, звичайно, відшмагає свою непутящу дочку за неналежну поведінку.

Вони сиділи біля вогнища, Тіллі куталася в Руалову куртку й довірливо розповідала, як без галасу можна спіймати курку, як наколоти рибу на саморобну острогу, а потім спекти в попелі, та про те, як страшенно вона любить глядіти дітей і часто цим заробляє, і як її брат спіймав у лісі тхора та навчив його стрибати через обруч, і як мачуха народила мертвих двійнят, і як у животі в спійманої рибини виявилася мідна монетка.

Вона розмахувала руками, показуючи, який веселий у неї батько, коли п’яний, і який лютий на тверезу голову. Її гострих ліктів і недоладних рухів не могла приховати навіть вівчарська куртка, у якій Тіллі втопала по самий кінчик носа. Вишневі очі сяяли в світлі багаття, і в них відбивався Руал — непереможний, неперевершений чоловік і герой. Дівчисько кліпало чорними пухнастими віями, заливчасто реготало без видимої причини й кидало на Ільмарранена терпкі, довгі й знов-таки трішечки глузливі погляди.

Вони спекли картоплі й повечеряли, закушуючи кукурудзяними коржами забруднені в попелі скибочки, що апетитно парували. Тіллі, яка досі торохтіла без угаву, потроху втихла й підсунулася майже впритул до Ільмарранена.

— Ру… — вона відразу ж після знайомства нагородила його цим прізвиськом, — а тебе начебто мила покинула, того ти дивний такий, того дорогами й тиняєшся? Так?

Руал посміхнувся — таким серйозним і співчутливим було це загалом кумедне личко. Вона побачила його посмішку й знітилася, витлумачила її по-своєму:

— Та ні, я розумію, такого хлопця, як ти, навіть зміюка остання не покине… Тоді що ж?

Руал погладив її по волоссю. Вона ще більше зніяковіла:

— Ну гаразд, дурепа я, то й дурепа…

Йому стало шкода її, він обійняв худенькі плечі й притяг дівчисько до себе. Вона завмерла, боячись поворухнутися. Вдалині заухкала сова; в темряві за теплим, світлим колом багаття вовтузилося, розгорталося, кишіло нічне життя.

— Ру… — тихо, боязко спитала Тіллі, втискаючись носом йому просто в вухо. — А ти… чаклуна коли-небудь бачив?

Він здригнувся, й дівчина, яка вже пригорнулася до його боку, не могла цього не відчути. Вона заспокійливо пробурмотіла:

— Та ні, не бійся, в околицях такі не водяться… Я сама їх страшенно боюся, тільки от цікаво… Я, знаєш, цього літа бачила одного. Молодий хлопчак, а поважний — страх! Весь у оксамиті та в сріблі, в мереживах і в перах, карета — шестіркою запряжена! Слуга при ньому, здоровенна така жердина… Я б нізащо не пішла до чаклуна служити, ні за які гроші! Приїхали вони в селище, та на заїжджий двір, хазяїн вискочив, кланяється… Народ збігся дивитися, паркан завалили… А маг цей у кімнаті замкнувся і не виходив, слуга сказав — чаклує…

— Знаєш що, — позіхнув Ільмарранен, — давай-но спати, Тіллі.

Його сон був безладний і неглибокий. Випливала з каламуті заколена острогою рибина, перетворювалася на золоту ящірку, докірливо дивилася смарагдовими очима… Кліпала розчаровано, але вже не ящірка, а Тіллі, чорні пухнасті вії, терпкий вологий погляд… Навчає Руала стрибати через обруч, а він вузенький, і ще стискається, важко дихати…

Потім він повернувся на інший бік і побачив море. І не просте море, а довге, пласке узбережжя. І людина бродить по коліна в прибої, але хвилі, облизуючи пісок, не зважуються доторкнутися до високих чобіт — обминають, звиваються довкола, та навіть бризки не падають на м’які халяви… Уздовж берега, назустріч йому, йдуть високий худорлявий чоловік і хлопчисько-підліток.

Здається, подув вітер, здається, було весело й страшнувато, і Легіар говорив юному Марранові:

— Зараз я тебе відрекомендую. Від того, як він до тебе поставиться, багато чого залежить зараз. Я йому ворог, але ти — ти не здумай із ним посваритися. Чи ти, як і раніше, вважаєш себе непереможним?

Марран пританцьовував, здіймав піщані вихори, підстрибував і реготав:

— Що ти кажеш, Ларте! Адже бачиш, я й сорочку білу надяг, і черевики наглянцював для такої нагоди… Пан Бальтазарр Ест буде мною, зразковим хлопчиком, дуже задоволений!

Легіар супився:

— Шмаркачу, щеня, ти ще недоук, чого смієшся?! Єдиний раз тебе попереджаю: жодних заклинань, перетворень, цирку й штукарства! Жодних магічних дій, зроби мені такий подарунок! Ест і так забагато знає про тебе…

Хлопчисько зробив налякані очі:

— Ларте, я буду скромний, як наречена. Я навіть почервоніти можу. Ну, хочеш, я почервонію?!

Легіар підводив очі до неба, немов його закликав у свідки. А людина бродила собі в прибої, нахилялася, підбирала круглі камінці, деякі відкидала вбік, інші ховала в кишеню, а ще інші шпурляла в море. І лише коли вони впритул наблизилися, той чоловік полишив своє заняття і звернув на них погляд, важкий, ніби крижана брила.

Легіар витяг ліву руку в бік — знак перемир’я. Ест забарився, однак зробив те саме. Марран безтурботно посміхнувся.

— Вітаю тебе, Аль, — сказав Легіар недбало. — Ти, звичайно, знаєш, що це за хлопчик. Тепер я хочу тобі його офіційно відрекомендувати — Руал Ільмарранен.

Руал хотів кокетливо присісти, але стримався — під поглядом Еста справді було незатишно. Він обмежився скромним кивком.

— Вітання й тобі, Ларте, — сказав нарешті Ест. Голос його був зірваний і лунав, неначе скреготіння. — Виходить, це і є Марран.

Перекинулася на берег чергова хвиля, обігнула чоботи Еста й ботфорти Легіара, а на черевиках Маррана відігралася — змочила їх дощенту. Ест гмикнув, Ларт перезирнувся з ним, клацнув пальцями — прибій разом влігся, море стало спокійне й гладеньке, ніби охололий суп у глибокій тарілці.

— Я бачу, ти ввічливий хлопчик, — презирливо мовив Ест. Марран знову кивнув. Ест відвернувся, згріб з піску жменю камінців, по черзі пустив їх стрибати по дзеркально гладенькій воді. Останній підстрибнув дванадцять разів, Ест кивнув Лартові й повернувся, щоб піти.

Марран тим часом нагнувся, підібрав один камінь, чорний, плаский, несильно розмахнувся й пустив його по воді.

Ест озирнувся — камінчик потонув після шістнадцяти стрибків, довгих, красивих.

Щось невиразно промурмотів Легіар. Ест забарився, дістав з кишені ще пригорщу камінців і плавним, упевненим рухом кинув перший, що підстрибнув на воді двадцять один раз. Уголос рахували всі, навіть Ларт, стемнілий обличчям. Ест дозволив собі щось на кшталт поблажливої посмішки в бік Маррана. Той оглянув пісок навколо, підняв один камінь, розглянув, упустив, підняв інший і впустив теж. Нарешті, вибрав невеликий, строкатий, обкачаний морем у тонкий корж. Примружив око, замірився… Ест посміхався, тепер уже по-справжньому посміхався, й поглядав на Легіара глузливо. Марран кинув камінь.

Тридцять дев’ять.

Зависла пауза, Ест подивився на Маррана впритул, і той здивувався, як широко можуть розкриватися ці вузькі примружені очі. Потім Ест клацнув пальцями — море ожило, прибій з новою силою взявся вилизувати піщаний пляж. Важка Естова рука опустилася Руалові на плече:

— Щеня, — проскреготів він з якоюсь подобою ніжності. — Нахабне щеня.

Багаття догорало, мерехтіли останні червонуваті спалахи, а під боком у Руала вовтузилося щось м’яке, тепле, навіть гаряче, вовтузилося і дихало, притискаючись дедалі міцніше. Руал обережно доторкнувся рукою — істота, що сусідила з ним, виявилася круглою, гладкою і голою, місцями вкритою невпевненим пушком.

— Застудишся, — пробурмотів Ільмарранен розгублено. — Холодно ж…

Тіллі не відповіла, тільки частіше задихала й щосили пригорнулася до Руалового боку.

Ільмарранен лежав непорушно, відчуваючи, як здригаються два теплі пружні клубочки, які так затишно прилаштувалися в нього на грудях, як лоскоче обличчя поплутане з осінньою травою волосся, як ніжно торкається чола маленька волога долонька:

— Ру, я про такого хлопця з колиски мріяла…

— Холодно… Одягнися… — повторював Руал, намагаючись боротися з солодкою хвилею, що здіймалася всередині.

— Не проганяй мене… — Її рука розстебнула Руалів комір і погладила шию. — Ти добрий… Усі вони тварюки, а ти людина… Ру, ну чого ж ти!

Його долоні лягли на її оголену шкіру. Наче коротка блискавка вдарила — р-раз!

— Я кохаю тебе, Ру… — бурмотіла Тіллі дедалі швидше й швидше. — Я про такого хлопця… — Її губи, невмілі, як у теляти, тицьнулися в губи Руала.

Гірко запахло димом багаття, що догоряло. Від пориву холодного вітру шкіра дівчини вкрилася пухирцями; щоб зігріти, Ільмарранен обійняв її міцно, по-справжньому. Його самого вже трусило зсередини; напливали тугі, гарячі, пульсуючі видіння.

Тіллі й далі щось бурмотіла та воркотіла й лащилася, пальці її боролися з застібкою на його сорочці, а він безтямно посміхався в темряві й жадібно гладив її боки з випнутими ребрами, несподівано круті стегна й плаский мускулястий живіт. Не було сили опиратися тому гарячому, задушливому, що розпирало його.

Тріумфувала ніч, темна, осіння, нестямно кричали сови, шелестів вітер у сухій траві. Переморгувалися жаринки в перегорілому багатті.

Тіллі впоралася з ґудзиками, маленька волога долонька залізла під Руалову сорочку… і зустрілася там зі згортком, який ховав золоту спинку й смарагдові очі.

— Ой, — промурмотіла вона здивовано, — це що?

Ільмарранен здригнувся, як від удару. Рвонувся і сів, притискаючи згорток до грудей. Відштовхнув дівочі руки:

— Не чіпай. Годі. Спи.

Серце гучно билося у нього в горлі, а Тіллі сиділа перед ним гола, тремтяча, начебто громом уражена. З круглих вишневих очей двома струмочками лилися сльози гіркої образи.

За цілий ранок вона жодного разу не глянула в його бік.

Вони йшли дорогою, Руал дивився на ображено відвернуту кошлату потилицю й лаяв себе, Тіллі, долю, зітхав і дивувався тому, як дурнувато влаштований світ.

Дорога тим часом оживала, подорожніх подеколи обгонили рипучі вози — запряжені в них коні кидали на пішоходів погляди, сповнені гідності. У тому самому напрямку тяглися повільні волячі упряжки, шкутильгали якісь жебраки в лахмітті, ланцюжком тупотіли сліпі з поводирем, розмашисто крокували майстри з інструментом на плечах. Ільмарранен з дівчинкою виявилися затертими якщо не в юрбі, то в дуже строкатому товаристві. І перед усією цією різношерсною братією на дорозі поставало місто.

Спочатку завиднілися верхівки веж, потім самі вежі й стіна з червонуватої цегли, а над цією зубцюватою стіною — найвищі флюгери. Вони крутилися, ловили бляшаними боками сонячні промені, й від цього здавалось, що над містом серед білого дня палає феєрверк.

Тіллі, вражена видовищем, забула про свою образу і полагіднішала, заговорила з Руалом:

— Ти тільки поглянь!

Юрба навколо захоплено гула.

Руал приклав долоню до очей: звідний міст був опущений, довкола нього походжали офіцери сторожі у пістрявих строях, а рядові стражники, озброєні піками, оглядали всіх, хто входив у ворота, й брали мито.

Ільмарранен заплатив дві монети — за себе й за Тіллі, яка нічого не мала.

Селяни навсібіч вертіли головами, розглядаючи арку воріт, масивну, мистецьки оздоблену. Вона вражала міццю та пишнотою. Виходячи з-під неї на площу перед ворітьми, вони почувалися розгубленими, нерішуче тупцювали на місці й відразу ставали жертвами вуличних хлопчаків, які з улюлюканням кидали грудки землі, водночас намагаючись поцупити з возів те, що погано лежало.

Руал узяв Тіллі за лікоть і потяг у одну з бічних вуличок — кривий завулок-щілину.

Тут було відносно тихо; голосне відлуння відбивало від стіни до стіни кроки Руала й ляпання підошов Тіллі — будинки тут стояли тісно, впритул. Дівчинка задерла голову й здивовано бурмотіла:

— Ну, як у колодязі…

Небо над вуличкою було таке саме вузьке й зламане, а кам’яні стіни, здавалося, кутом сходились над головою.

Із віконця під самим дахом визирнула голова в чіпці, сховалася, водоспадом хлюпнули помиї, лунко розбилися об бруківку, оббризкали Ільмарранена та його супутницю. Тіллі підвела голову й вибухнула соковитою, колоритною лайкою. Нагорі ляснуло вікно.

Вуличка незабаром повернула, раптом круто пішла вгору й вивела подорожніх на маленький круглий майдан, посеред якого красувалася кам’яна статуя на невисокому постаменті. На її голові, вкритій таким само кам’яним каптуром, тупцювався понурий голуб. Руал провів пальцем по вибитих на постаменті літерах:

— «СвященнаПримара Лаш».

— Ти вмієш читати? — здивувалася Тіллі.

Площу неквапом перетнули двоє статечних старих і з такими, як у священної примари, каптурами на головах. Дівчинка провела їх очима й у задумі почухала ніс.

Вони трохи поблукали темними кривими завулками, помилувалися гарною мідною бородою — вивіскою перукаря, бляшаною булкою над входом до пекарні та дерев’яною милицею, прибитою до дверей костоправа. Потім їм довелося притулитися до стіни, аби пропустити розкішний паланкін, який несли четверо поважних ліврейних лакеїв. З натуги вони голосно сопли. Тіллі знову здивовано роззявила рота.

Ільмарранен і його супутниця проминули прикрашену мідними закрутками арку й опинилися на вулиці, ширшій та багатшій за попередні. Перехожі презирливо сахалися вбік, недовірливо косували на високого худого бурлаку та босе дівчисько в лахмітті. Руал і Тіллі наближалися, очевидно, до центру міста.

Пройшли тісною купкою півдесятка юнаків у строгому чорному вбранні та трикутних шапочках, прикрашених короткими срібними китицями. Їм навздогін поспішав ще один, із в’язкою книжок під пахвою. Компанія чомусь розвеселилася, того, що запізнювався, ляскали по плечах, причому так радо, що зрештою збили з нього шапочку й вона впала на брук.

Хлопці віддалялися, а Руала вабила якась неусвідомлена цікавість, тому він рушив слідом. Заінтригована Тіллі хвостиком тяглася за ним.

Хлопці, котрі, звичайно, були студентами, завели тим часом жваву суперечку, і вчені слівця, які вони вживали, мимоволі викликали повагу в перехожих. Той, що був із в’язкою книг, говорив найголосніше і був найбільш збуджений. Шапочка його раз у раз зіслизала з маківки. Руал прискорив крок, Тіллі тупотіла слідом.

Вулиця вилилася на широку бруковану площу, оточену гарними будинками з червоної цегли. Над дахами з черепиці височіла вежа — гостроверха, зі з’їденими часом товстими стінами, з частими ґратами на вузьких вікнах. Біля входу постукувала алебардами поважного вигляду сторожа.

Навпроти вежі красувалася ще примітніша будівля — університет. Обабіч широких мармурових сходів у величних позах завмерли залізна змія та дерев’яна мавпа, що символізували мудрість і прагнення до знань. Вікна чотирьох високих поверхів були розмальовані мудрими символами та географічними контурами, а на круглому, обгородженому сталевою лозою балконі старий служник орудував ганчіркою, змахуючи пилюку з людського кістяка.

— Оце так! — вигукнула Тіллі.

Будівля міського суду теж виходила фасадом на площу, але дивитися на неї було неприємно — похмура й присадкувата, вона мала перед входом круглу чорну тумбу з маленькою символічною шибеницею, на якій теліпався ганчір’яний страчений. «Бійся закону!» — великими літерами було викарбувано на залізних дверях суду. Руал і Тіллі, не змовляючись, обійшли ці двері по великій дузі.

Площа дедалі оживала, жваво йшла торгівля з лотків, гомоніла юрба, раз у раз проїжджали розкішні екіпажі. Тіллі задивилася на чорного сажотруса, який зі справжньою грацією перебирався з одного схилу даху на інший, і мало не наскочила на дозорців, які тут неквапом походжали. Офіцер у червоному мундирі з білими смугами насупив підстрижені брови, але, на щастя, його увагу відвернув гамір, який раптово зчинився на площі.

Студенти — їх стало вдвічі більше — зграйкою стояли біля широких сходів університету й натхненно дражнилися з двох вертких дівок у яскравому вбранні. З того, як незлостиво й навіть прихильно огризалися дівчата, можна було зробити висновок, що вчені юнаки знайомі з ними досить давно й доволі близько. Офіцер варти, а з ним і вояки з цікавістю спостерігали за напівжартівливою сваркою.

Тим часом на університетський ґанок вийшов старий у пишній перуці, в чорній хламиді та з масивним ланцюгом на шиї. Студенти принишкли, як миші, дівки похихотіли ще трохи й замішалися в юрбу. Старий, сповнений обурення, щось суворо вичитував шанобливо завмерлим юнакам, голос його нагадував звуки, які міг би видавати вчений шпак. Старий дочитав повчання, з хвильку постояв мовчки — для більшої значущості — й віддалився у храм науки. За ним, посміюючись у рукави, ланцюжком потяглися студенти. Останній, із в’язкою книг, проходячи між змією та мавпою, по-дружньому ляснув мавпу нижче дерев’яної спинки.

— Поглянь! — дівчинка смикнула Ільмарранена за рукав.

Площею так само статечно й неквапно ішли четверо в каптурах, яких неможливо було відрізнити від зустрінутих Руалом і Тіллі біля пам’ятника священній примарі. Дівчинка набралося хоробрості й запитала в добросердної квіткарки:

— А хто це, тітонько?

Тітонька виявилася дуже говіркою, вона сплеснула руками так, що її хризантеми згідно закивали голівками:

— Як ти можеш не знати, дівчинко? Це воїни Священної Примари Лаша! Вони стежать за тим, щоб усі, хто живе на світі, виявляли свій трепет перед примарою і шанували її. Вони творять певні таємні обряди у вежі, а потім передають усім священну волю Лаша, і цю волю враховують і мер, і суддя, й начальник варти!

Тут квіткарку відволік рожеволиций чепурун, який зацікавився її товаром.

Руал і Тіллі перезирнулися й рушили далі.

Ільмарранен трохи забарився біля входу в університет і не втримався, щоб не підійти до дерев’яної мавпи. Її тулуб ззаду був відполірований до блиску поколіннями студентів-шибеників, і Руалові раптом до болю схотілося носити трикутну шапочку з китицями й завмирати під поглядом суворого професора. Він зробив крок до дверей, але ввійти не зважився, тільки згадав на мить пряний запах книжкового пилу та візерунки прожилків на дерев’яній стільниці, згадав, як німіє щока, коли засинаєш над фоліантом… Тіллі нетерпляче тягла його за полу, він стримав зітхання й пішов геть.

Крутився людський вир, закликали торговці; Тіллі, над міру збуджена, крутилася в усіх під ногами і якось особливо віддано заглядала в очі Руалові. Він посміхнувся тому, як дивує дівчинку велике місто і як воно їй подобається. Його штовхнув дуже пристойний з вигляду пан у довгополому каптані. Він мимохідь вибачився, Руал відповів тим само. Між ними шаснула Тіллі, підморгнула Ільмарранену круглим веселим оком. Повз них протупав патруль.

— Варто! — гнівно погукали в Руала за спиною. Він озирнувся.

Пан у довгополому каптані тримався рукою за груди, й Ільмарранен спершу подумав, що в нього серцевий напад.

— Варто! — знову загукав пан. — Гаманець! Щойно був тут, украли! Тримай злодія! Стражники!

Промайнуло серед цієї колотнечі до смерті перелякане личко Тіллі, а офіцер у червоному зі смугами мундирі та його солдати вже стояли поруч, суворо озираючись і з підозрою вдивляючись у обличчя. У юрбі зчинилося сум’яття.

— Тримай злодія! — знову загукав довгополий пан, а офіцер гримнув:

— Усім стояти на місці!

Солдати нишпорили очима в юрбі. Чесні городяни й собі щосили вертіли головами, видивляючись злодія, котрий, звичайно, не встиг далеко втекти.

Тіллі опинилася поруч з Ільмарраненом, бліда, з гарячково блискучими очима, вона міцно вчепилася в його куртку. Руал здивувався:

— Ти чого?

Тіллі мовчки замотала головою, а офіцер і солдати тим часом наближалися. Якогось підозрілого хлопця з юрби ретельно обшукували під голосіння потерпілого.

— Злодій! Злодій! Тримай злодія! — продзвенів раптом напружений, майже дитячий голосок. Руал озирнувся — дівчиська поруч уже не було.

Тіллі, невдоволено подумав Руал. Цього ще бракувало, ну куди вона лізе, дурепа?! Він пошукав дівчисько очима.

Тим часом офіцера сторожі смикнули за мундир, він нахилився, підставив комусь вухо, потім випростався і рушив крізь юрбу:

— Відступіть! Геть з дороги!

Руал став навшпиньки й побачив Тіллі. Вона теж побачила Ільмарранена, і очі її радісно засяяли:

— Он, пане офіцер! Ондечки він!

— Постороніться! — гримнув офіцер на тих, що заступали прохід, проштовхався до Руала й міцно схопив його за лікоть. Приспіли й солдати, колом оточили їх.

— У чому справа? — спитав Руал, холодіючи, але намагаючись говорити спокійно.

Замість відповіді офіцер запитливо глянув на Тіллі. Та радісно закивала:

— Він, він! Ви обшукайте його, пане офіцер, гаманець при ньому!

Руала ніби вдарили в обличчя. Він похитнувся і, ще не вірячи, самими губами спитав у дівчиська:

— Ти що, здуріла?!

Цієї миті його лікті завели назад, спритні руки пройшлися по його боках і витягли з широкої кишені вівчарської куртки товстий шкіряний гаманець:

— Це що таке, га?

Руал дивився на гаманець, і перед очима в нього спускалася завіса. Здригнулись коліна… Тіллі? Навіщо? Божевілля…

— Я запитую, чий це гаманець? — підвищив голос офіцер. Руал підвів голову — як же вони кумедно виголюють брови, ці стражники.

Його уже в’язали. Підоспілий пан у довгополому каптані впізнав гаманець і був щасливий. Десь там, на краєчку Руалової свідомості, скрекотіла Тіллі: «А я побачила, як він гаманець витяг — і в кишеню… Я з колиски оката, ось!» Син запитував батька: «Тату, це злодій? А що йому буде?» Батько відповідав статечно: «Руку відрубають і вуха… Щоб знав».

— Постривай-но, — офіцер поліз Ільмарранену за пазуху. Руал смикнувся, та руки його були заломлені за лікті. Офіцер тим часом витяг невеликий брудний згорток.

— Це моє! — скрикнув Руал.

Офіцер ощирився:

— Ти ба…

Упала на бруківку ганчірочка. Золота спинка, смарагдові очі.

Зойкнули цікаві глядачі:

— Золото… Ти тільки поглянь!

У Тіллі вирвався голосний стогін досади.

Начальник варти недобре всміхнувся:

— Та ти, бачу, вже попрацював, і на славу…

І звелів солдатам:

— Ведіть!

Його волокли крізь юрбу, й над головами лунало: злодій, злодій…

Люди розступалися, тицяли пальцями, хтось кинув каменем, а небо й дахи з черепиці крутилися над його головою, крутилися дедалі швидше, і з кожним кроком він забував смак трави, і колір вина, і пряний книжковий запах.

* * *

Карета залишилася на заїжджому дворі — назад ми мчали верхи. Ларт квапився, і ми з ранку до вечора не сходили з коней; у строкату стрічку злилися міста й селища, повз які ми пролітали, миттю залишаючи позаду.

Десь на півдорозі довелося заночувати під відкритим небом, біля багаття на березі озерця-болота. Водойма живилася кволим джерельцем, яке насилу пробивалося з-під купини біля самого берега.

Небо здивовано розглядало нас тисячами блискучих очей; в очеретах вовтузилися доволі моторошні серед ночі мешканці боліт. Я дрімав, загорнутий у плащ, а Ларт непорушно дивився на вогонь і час від часу виписував у повітрі вогненні візерунки паличкою із жариною на кінці. Візерунки зависали в повітрі, тремтіли, розпадалися й гасли.

— Нема мені удачі, — говорив Ларт багаттю. — Даремні пошуки, марні зусилля… — тут вогненний малюнок затримався в повітрі довше, ніж звичайно, спалахнув і розсипався кольоровими іскрами. Я важко зітхнув і заплющив очі, але сон не йшов, пригадувалося іржаве золото, полум’я багаття оберталося на полум’я пожежі. «Вогонь, зазирни мені в очі»…

Я ще трохи покрутився з боку на бік і встав. Над ранок ставало прохолодніше, від болота наповзав гнилий туман. Мені раптом так нестерпно схотілося напитись води, що я залишив Ларта, котрий нарешті задрімав, і вирушив на пошуки немічного джерельця.

Я знайшов його завдяки звукові — невпевненому, але виразному в передранковій тиші дзюрчанню. Обережно, бочком я спустився до берега озерця, навпомацки підставив потокові долоні, а далі й пересохлі губи.

Метушня в заростях ущухла; переді мною розстелялося плесо чистої, не завойованої очеретами води, і в цьому дзеркалі відбивалися зірки, що неохоче блідли. Я вперся долонями в мокру траву біля берега й побачив своє відображення — темний силует, який здригався на воді. Ледве світало.

З носа мого в озеро упала крапля, розійшлися кола по дзеркальній поверхні, і я обімлів, коли побачив інше відображення — силует людини, яка чатувала в мене за спиною.

— Господарю? — прошепотів я.

Силует гойднувся, і я чомусь зрозумів, що це НЕ хазяїн. Страшно, сухо зашелестіли очерети.

Я повільно випростався, озирнувся — і не побачив нікого!

Хлюпнула в озері риба — напевне, чимала. Знов дивитися у воду я не схотів.

Мов заєць, я відскочив убік і стрімголов помчав туди, де вже хололо перегоріле багаття. Біля нього в незручній позі спав Легіар, який ні про що не здогадувався:

— Господарю, господарю!

Ні, він уже не спав. Він сидів, наїжачений, і спідлоба дивився на того, іншого, хто простягав руки над рожевим жаром.

Сіріло небо.

— Довго ж довелося на тебе чекати, Орвіне, — сказав Легіар стримано.

— Є речі, не підвладні навіть магові, — хрипко відгукнувся прибулець.

Так, це був добрий знайомий Орвін. Бідолаха схуд, ще глибше запалі очі здавалися більш збудженими, ніж досі. Він мав понурий вигляд, видавався спустошеним. І куди поділася та божевільна енергія, якою він вражав нас три місяці тому!

— Дамире, — кинув Ларт через плече. — Багаття, мерщій!

Відмоклі в росі поліна погано займалися, а господар і не думав мені допомагати.

Я старанно дмухав, ковтаючи їдучий, бридкий дим, і раптом побачив, як гойднувся у простягненій руці Орвіна медальйон на ланцюжку:

— Ось, Легіаре. Майже цілком. Іржа.

Ларт підвівся, потягся був до медальйона, але торкатися до нього не став, а заходився кружляти навколо, толочити ботфортами мокру осінню траву. Несподівано рвучко зупинився:

— Ти знайшов його? Того, кого я просив знайти?

Орвін хитнув головою. Ларт почав крокувати знову, рішучіше й дедалі швидше.

— Я не можу знайти його, — повільно мовив Орвін. — І ти не можеш. Він не маг, у нас нема зв’язку… От якби в тебе збереглася річ, яка належала йому… Ґудзик, пряжка…

— Я не дама, щоб складати дрібнички в скриньку, — відрізав Ларт, — і він мені не коханий, щоб зберігати його речі.

— Добре б мати кров, — тихо вів далі Орвін. — Хоч би краплю його крові. Можна було б простежити.

Ларт підчепив носком чобота паличку, що трапилася під ноги, вона описала дугу і вдарилася об порохнявий корч:

— Годі про це… Ільмарранена ти не знайшов. Я ж не знайшов нічого, що зрушило б пошуки твоєї Третьої Сили бодай на волосину. Твій медальйон іржавий, ніби цвях у цвинтарній огорожі… Що ще?

Я замислився, коли почув ім’я Ільмарранена. Очевидно, думка, що останнім часом скалкою засіла в Лартовій голові, була безпосередньо пов’язана з цією ходячою легендою. А тепер виявляється, що хазяїн давно вже намагався розшукати Маррана. А навіщо?

— Я з самого початку повівся не так, як треба, — мурмотів Легіар. — Я розшукував, приманював її, збирав чутки, у той час як… — він затнувся.

— У той час… — луною відгукнувся Орвін. Ларта пересмикнуло:

— У той час, як по світі блукав Марран. Марран, якого ми вивели з гри… Так, потім я звільнив його, звільнив усупереч угоді з Естом, але я навіть не знаю, чи все гаразд у нього з головою! О Небо, та хто ж зміг би оговтатися після такого удару!

Він почав крокувати швидше, під його ногами вже було протоптано стежку — чорну стежку в росяній траві.

— Ти гадаєш… — пробурмотів Орвін.

Ларт зупинився — розлетілися з-під ботфортів грудки землі:

— Я не знаю. Я навіть не хочу думати про це. Він позбувся магічного дару… Мабуть, він і міг би виявитися магом, що не є магом, тим самим, про якого йдеться в проріканні… Але його розчавлено, знищено, я ні на мить не міг його взяти до уваги!

Він зі свистом втяг повітря, потім його плечі раптом похилилися, і він тужливо видихнув:

— Ех…

Від цього гіркого «ех» щось у мені болісно стислося. Нечасто, ой нечасто мій похмурий хазяїн дозволяв собі подібні інтонації.

— Ти не брав його до уваги, тому що тобі не хотілося, — тихо сказав Орвін. — Ти просто не бажав бачити його Брамником. Маррана…

Ларт люто глянув на нього:

— Не мели дурниць… — крутонувся на підборах і знову заходився походжати, міркуючи, наче нічого й не сталося:

— На багато наших запитань міг би відповісти старий Орлан із передгір’я. Міг би, якби не вмер відразу, коли побачив щось у Дзеркалі Вод… А до цього в Дзеркалі був хтось, переслідуваний невидимим страшним супутником… Хто це був? І хто його переслідував?

Орвін тримав голову незручно задертою, аби встигати збудженим поглядом стежити за Лартом, який нарешті перестав ходити й зупинився просто перед своїм мовчазним співрозмовником:

— Що ж, Віщуне? Хто воротар? Звідкіля з’явиться Третя Сила й куди вона спрямує перший удар? Чи є взагалі відповіді на ці запитання?

— Відповіді вже тут, — тихо відгукнувся Орвін. — У мені прорікання. Я виношував його багато днів і ночей. Тепер воно тут, і ми про все дізнаємося.

Він говорив, ніби виправдовуючись, а мене обсипало мурашками, і Ларт, мій незворушний хазяїн, перепитав раптово охриплим голосом:

— Що?

— Сьогодні, — кивнув Орвін. — За кілька хвилин… А поки сядь, будь ласка, Ларте. Ти такий високий, у мене шия болить…

Неподалік від озерця три сосни росли трикутником. Це їх і погубило, тому що для прорікання знадобилися три вогні.

І Ларт запалив три вогні; сосни палали згори донизу.

Було дуже страшно, але я стояв і дивився, як між трьох вогнів став Орвін, і в очах його танцювало полум’я. Він дістав з-за пазухи іржавий амулет і подивився в отвір.

І голос його без зусиль покрив ревіння вогню:

— Ззовні, вона йде ззовні! Вона прийшла. Одного дня, однієї години, одна людина. О горе! Чудовиська пожирають усе живе… І вода загустіє, як чорна кров. І паростки спіймають у липке павутиння всіх, хто має крила. І земля присмокчеться до підошов. Але стократ гірше тим, хто володіє магічним даром! Горе, горе… Одного дня, однієї години відчинять їй двері. Одна людина. Брамник. Горе, вона тут!

— Хто воротар?! — закричав щосили Ларт, і віщун почув його, хоча вогонь завивав, пожираючи соснові крони, звивався по стовбурах:

— Воротар. Він маг і не маг. Він зрадливий і відданий. Тільки воротар відчинить двері, тільки воротар, тільки одного дня, однієї години!

— Хто воротар?! — надсаджувався Ларт.

— Він… позбавлений дару. Він був всемогутній і став безпорадний. Він зрадив і його зрадили… Його змінили, і він змінився. Тільки він! Він відчинить, і ЦЕ ввійде, але не раніше! Земля закричить разверзнутими могилами… Повітря стане важким і поховає під собою… Поховає… Які пусті обличчя, позбавлені очей! Але не раніше, ніж Брамник відчинить!

Сосни захиталися раптом, як величезні смолоскипи в невпевнених руках. Ларт кинувся до Орвіна й виволік його із трикутника, і вчасно — дерева одне за одним попадали, і здійняли цілий смерч танцюючих іскор. Маги ледве встигли ухилитися, а я — я давно вже відбіг і віддалік тремтів, дивлячись, як палахкотить велетенське багаття.

…Легіар витер з обличчя кіптяву й байдуже промовив:

— Тепер я знаю. Знаю, хто воротар. Я сам його створив. А тепер я уб’ю його, знайду і вб’ю перш ніж він відчинить ЇЙ двері.

Він до хрускоту стиснув зуби, потім рвучко скинувся:

— Вперед. Поки не пізно. Я знаю, я зрозумів, як його знайти.

* * *

Зала суду була прохідною — в одні двері кати виволікали засудженого, який благав про пощаду, в інші варта вводила наступного лиходія для нового розгляду справи. Суддя ледве встигав підписувати папери, що їх підсовував секретар-переписувач, котрий примостився на низькому ослоні. Ляпалася кругла печатка в сургучеву калюжку, зростав стосик вироків поруч із символом правосуддя, що лякав приречених, розміщений поруч на столі — іграшковою шибеницею та страченою на ній лялькою.

Ільмарранена ввели в залу відразу після шахрая-торговця, засудженого до публічного побиття. Похмурий стражник поставив Руала перед суддею, вірніше, перед його тьмяною лисиною, тому що вершитель правосуддя саме схилився над якимись паперами.

— Ім’я? — байдуже спитав маленький сірий переписувач.

Руал розліпив запечені губи:

— Моє ім’я не для твоїх вух, холопе.

Той, що сидів за столом, гмикнув і підвів голову. Руал здригнувся — у судді було приємне, пещене обличчя з двома холодними дірами замість очей.

— Руал Ільмарранен, — сказав суддя тихим, безбарвним голосом. І сухо засміявся: хе-хе…

Руал судомно вдихнув. Він не називав Тіллі свого повного імені.

— Руал Ільмарранен, — провадив суддя, — спійманий на гарячому на дрібній крадіжці. До того ж… — він застромив руку кудись під стіл і витяг звідтіля золоту ящірку. Руал мимоволі зробив крок уперед. Стражник притримав його за лікті.

— Це ваша річ, Ільмарранен? — спитав суддя недбало, в той час як його очі-діри прошивали Руала до кісток.

— Моя, — хрипко підтвердив Руал.

— Хе-хе, — знову смішок, від якого мороз пробігав по шкірі. — Ця річ належить одному герцогу, невдасі-герцогу, якого одного разу лікував своїм знахарським зіллям самозваний ворожбит-віщун… Як його звали, Ільмарранен, ви не пригадуєте?

Руал похитнувся.

— Хе-хе, — суддя уважно за ним спостерігав, — я давно чекаю, Ільмарранен, чекаю, коли ви попадетеся… Друже, — звернувся він до переписувача, — облиш цю мазанину, тут особливий випадок… Скажи на вході, нехай не турбують поки що… І поклич панів обвинувачів.

Переписувач зарипів ослоном і задріботів до дверей. Руал уже встиг опанувати себе й тужливо дивився просто в очі судді, які буравили бідолаху, поки суддя не гойднув ганчір’яного вішальника в петлі:

— То на чому ми зупинилися… Ага, — він порпався в паперах, — вдавав із себе знахаря… До цього повернемося пізніше. Украв золоту статуетку… — суддя поплескав ящірку пухкою рукою. Руала пересмикнуло.

— Далі, — рівно правив своєї суддя, розбираючи папери. Його м’які, рожеві пальці погладжували шпигунські повідомлення, погладжували ніжно, наче то були зворушливі любовні листи:

— Цікава закономірність… Панові Ільмарранену подобається приписувати собі владу над людьми та явищами… Ось він вдає з себе провидця, але — на жаль! — йому менше таланить, ніж у випадку з герцогом. А ось, заждіть-бо… Так, знову ворожіння, знамення, пан Ільмарранен із задоволенням пророкує перед юрбою… Перетворює вовкулаку на пса… До чого ж усе-таки дурна ця селючка! Ось іще, зброя погнулася начебто сама собою, і якийсь кістяк, упряжений у віз… Винахідливість, гідна подиву! Однак усе це, взяте разом, якось жалюгідно виглядає, чи не так?

Суддя, здавалося, розквітав з кожним словом. Він загонив слова Руалові під нігті, здирав словами шкіру і словами ж утоптував його в брудну кам’яну підлогу.

Руал здригався під ударами, намагався згадати обличчя вдови з селища із бджолами й мальованими глечиками, і пса, що тицявся носом у його коліно, шукаючи захисту й заступництва… Замість цього наповзали одна на іншу пики та морди, корчився на траві безневинно катований юнак, на якого він, Руал, звів наклеп. Склянки… У нього в руках тріснула склянка.

— Хе-хе… — знов озвався суддя. Іграшковий повішений гойдався дедалі повільніше.

— Ви… підіслали до мене дівчисько? — Руалові важко далося це запитання.

Суддя задоволено відкинувся на спинку крісла:

— А, мала волоцюжка, яка віддала вас у руки правосуддя? Вам було б легше почути, що все влаштовано заздалегідь, що ця шмаркачка виявилася шпигункою?

Суддя, здавалося, був у захваті, він хитав головою і потирав руки. Помучив Руала поглядом, який вивернув його навиворіт, і нарешті м’яко мовив:

— Ні, Ільмарранен. Це не наше дівчисько. Ви СПРАВДІ врятували її там, на дорозі. Вона СПРАВДІ до вас чіплялася. Однак це не завадило їй мерзенно зрадити вас за першої ж зручної нагоди. Погодьтеся, що мерзенно, Ільмарранен?

Розчинилися вхідні двері за Руаловою спиною, суддя насупився був, але, мабуть, увійшли ті, кого він очікував.

— Вітаю, добродії обвинувачі! — він навіть підвівся назустріч.

Зовсім близько від Руала прошелестіла груба тканина плащів, і двоє з воїнства Священної Примари Лаша, обоє вкриті каптурами, обоє похмурі й сповнені значущості, підступили з двох боків до суддівського столу.

— Ось Руал Ільмарранен, — сказав суддя, вказуючи їм на Руала. — Ви ознайомилися з документами в його справі. Чи хочете сказати що-небудь щодо його встановлених і занесених до протоколу діянь? Чи Священна Примара байдужа до таких провин?

Той зі служителів Примари, що був нижчий і молодший, підвів голову так, що каптур цілком відкрив його обличчя. Він був, мабуть, тяжко хворий — шкіра його здавалася сірою і в’ялою, під очима набрякли важкі міхурі.

— Священна Примара чує мене, — сказав він несподівано низьким голосом. — Свідчу й обвинувачую. Чоловік на ім’я Ільмарранен неодноразово вдавав із себе мага, або провидця, або знахаря, хоча не був таким насправді. Несправедливе присвоєння магічного звання визнається Священною Примарою провиною тяжкою і образливою для Лаша. Священна Примара вимагає публічного зречення вищезазначеного Ільмарранена права називатися коли-небудь, і до смерті включно, магом, а також провидцем, а також знахарем, — зречення з наступним ув’язненням у темниці. У разі незречення Примара наполягає на страті через усікання голови. Слава Священній Примарі!

Він підвів очі до стелі, а далі опустив голову на груди, й каптур знову закрив його обличчя. У залі суду на кілька хвилин стало тихо, як на уроці суворого вчителя.

— Хе-хе, — чи то всміхнувся, чи кашлянув суддя. — Відрікатися будемо завтра, у День Великої Радості, відразу після параду й перед народними гуляннями. Це буде значне та повчальне видовище.

Прилетіла звідкись сита муха, сіла на іграшкову шибеницю. Спритним жестом природженого мисливця суддя спіймав муху і стратив її через задушення в кулаці.

— Ні, — сказав Руал стомлено. — Повчального видовища не буде. Перед вами, — він відштовхнув стражника й не без натуги випростався, — перед вами стоїть великий маг, можливо, найбільший із усіх живих. Те, що ви не здатні цього зрозуміти — ваш клопіт. Відрікатися? — і він засміявся. Спершу було важко, сміх виходив жалюгідний, але потім наче пробку висмикнули з його горлянки, й він розреготався по-справжньому, лунко, заливчасто, як ніхто ніколи не сміявся в цій курній і страшній залі.

Суддя дивився на нього без посмішки, насторожено поводячи холодними дірами-очима. Двоє з воїнства Примари стояли байдуже — каптури ховали їхні обличчя.

Руал пересміявся, і йому полегшало. Стало зовсім легко, він навіть пожалів цього старого з його іграшковою шибеницею.

— Я засмутив вас? Вибачте, — сказав він, посміхаючись.

— Хе-хе, — відповів суддя. Двоє в каптурах, як по команді, повернули до нього голови.

— Видовище буде, — сказав суддя. — Виняткове видовище… Приємне видовище… Ах! — Він солодко замружився і поцілував від задоволення кінчики пальців. — Відразу ж після параду й перед народними гулянками призначимо замість зречення страту. Вельмож страчують через укус отруйної змії, бурлак вішають. З тобою вчинять згідно з волею Примари: усічення голови. Отже, у пана великого мага буде привід продемонструвати свою могутність, чи не так?

— Хе-хе! — відповів йому Руал.

Ніч напередодні «приємного видовища» він провів у ямі, в затхлому кам’яному мішку.

Струменіла вода по липких цвілих стінах, збиралася в калюжу на підлозі. Руал сидів, скорчившись, і потихеньку марив.

Бачилася йому трава, що висихає під сонцем, і круглі камінчики в припливі, й мураха в западинці, маленькій западинці на дівочій шиї.

— Ти… Ти… — бурмотів він невиразно, і озивалося відлуння, голосне відлуння тюремного колодязя.

Пригадувався тугий гарячий вітер у обличчя і незвичне відчуття пір’я на своїй людській шкірі, і земля внизу, затягнута туманом, і небо, як гігантський перекинутий келих… І просто потріскування каміна взимку, й просто гаряче вино біля каміна.

Не вбивайте мене. Хіба не все одно — маг я чи не маг?

Багатій розтринькує гроші з бездонного мішка, пташка на гілці гадає, що літо нескінченне. А потім рука наштовхується раптом на останню монету, падає сніг на зелене листя — це несправедливо й неминуче. Ось моє життя — лакована іграшка, яскрава дорога іграшка, і ось її зламали, я сам її розтрощив, так хотілося поглянути — що всередині? З чого зроблено любов? Хрясь — і нема любові… Я так і не зрозумів, як її влаштовано… Нова гра, знову — хрясь… Тахто він мені, Ларт? Ким він був для мене? Ким був я сам? Кому я потрібен? О Небо, навіщо?

Потім він, здається, навіть задрімав, і в півсні побачив обох.

Вони тоді взяли його в кліщі — розлючений, скорчений від ненависті Ест і ощирений в лютій гримасі Легіар:

— Ти що ж це, щеня? Ти про що з Хантом закладався?

Тоді він зрозумів, що цього разу втрапив у справжню халепу, що не впорається відразу з двома. Спробував жартувати — посмішка сповзала з його обличчя, не трималася, не клеїлася.

— На два боки дивишся? — страшно примружив очі Ест. — У два гнізда хробачків носиш? Двома ляльками крутиш, фігляре, і з мірошником об заставу б’єшся?

— Марране… — сказав тоді Легіар, і туга в його голосі була страшніша за Естову ненависть, — навіщо ж ти так поквапився? Продавати, то відразу обох?

— Я не продавав! — заходився Ільмарранен, але віри йому, звичайно, не було, тому що брехав він і раніше, брехав обом, і радів своїй винахідливості, спритності, хитрості…

— Будь проклятий, — стомлено мовив Легіар.

— Будь проклятий! — повторив Ест.

І тоді вдвох вони паралізували його волю, позбавили можливості виправдовуватися чи пручатися. Вдарили іскри з їхніх простягнених пальців, обплутали його тенетами, він заметався в цьому плетиві, яке ставало дедалі густіше й міцніше. І скорчилися його руки, і зсудомило ноги, і він чув крізь биття крові у вухах, чув, перестаючи бути людиною:

— Проклятий зраднику! Меблі, річ!

Той же, хто довго пробуде річчю, назавжди позбавляється магічного дару!

І два роки, два роки ти, Ларте, ходив повз мене, і вішав плащ на мої онімілі пальці, і знав, чудово знав, що з кожною секундою, з кожною миттю я втрачаю по краплі, як кров, щастя бути магом, втрачаю безповоротно, тому що ніхто в цьому світі не в змозі повернути мені мою сутність, мій зміст, мій магічний дар… Не ти давав мені його, чи ж тобі віднімати?!

А ти, Есте? Я пам’ятаю твого кожуха… І очі твої пам’ятаю, вони випробовували, тягли з мене… Ти сказав тоді: «Тут він доречний, як ніде»… І стер долонею пилюку з мого дерев’яного плеча!

Від одного цього спогаду Ільмарранена обдало жаром. Він звивався на слизьких кам’яних плитах, кусав до крові губи, пальці, руки…

О Небо, єдине, для чого варто було б вижити, — це повернути вам борг, маги. Повернути борг тією ж дзвінкою монетою.

Парад нарешті скінчився, казали, що то був найкращий парад за останні п’ять років. На кожному розі продавали льодяники на паличках і тістечка у вигляді кремових грозових хмар із мармеладними блискавками, які з них звисали. Діти сиділи на плечах батьків, подружки несміливо стискали вологими пальчиками онімілі від ніяковості долоні дружків.

Гуляння ніяк не починалося — всі очікували призначеного на цей час особливого видовища.

І ось нарешті юрбою прокотилося пожвавлення, а потім хвиля захоплених вигуків і реготу.

На вулиці виїхав великий відкритий візок із встановленою на нім вузькою мавпячою кліткою. У клітці, прикручений за руки до пруття, стояв чоловік у безглуздому квітчастому балахоні; на голову йому надягли ковпак блазня, що водночас нагадував гостру шапочку чарівника. Навколо клітки водили танок ярмаркові актори; ось візок виїхав на площу і зупинився.

З високого балкону спостерігав за виставою суддя.

— Шановна публіко! — звернувся до людей закликач. — Перед вами великий маг Ільмарранен. Хто хоче переконатися в його могутності?

Невідь звідки в юрбі замиготіли чіпці перекупок овочів. У їхніх кошиках лежали зумисне для цього випадку приготовані гнилі яблука та перетрухлі томати. Люди здивовано перезиралися.

— Ну ж бо! — підбивав закликач. — Хто зважиться першим викликати жахливу магічну помсту? Може, він вразить вас блискавкою? Чи вдарить громом? Перевірте, що буде з великим магом, якщо в нього чим-небудь поцілити?

По юрбі пробіг смішок, але першим пожбурити яблуко ніхто не зважувався.

— О, як страшно! — закотив очі закликач. — Невже ніхто не насмілиться спробувати?

Руал оглядав юрбу — радісні, цікаві, збуджені глядачі. І зграйкою проштовхувалися геть кілька похмурих, набурмошених студентів. Один озирнувся — Руал упізнав хлопця, який поплескав нижче спини дерев’яну мавпу — і гірко, співчутливо глянув у бік людини в клітці.

До візка тим часом проштовхався хлопчисько років десяти з тухлим томатом у руці, широко посміхнувся.

— Юний сміливець починає! — зрадів закликач. — Підійди ближче, друже, і кидай сильніше!

Хтось із акторів поставив хлопчиська на візок, той підійшов до клітки майже впритул — юрба завмерла — замірився, цілячись Ільмарранену в око.

Руал дивився на нього крізь грати — хлопчик як хлопчик. Міцний, білявий, на носі подряпина. Зустрівся з Руалом поглядом, збуджено гикнув, націлився і кинув. Р-раз!

Зойкнула юрба. Ільмарранен підвів обличчя, залите смердючою юшкою. Руки його були прив’язані, він навіть не міг обтертися.

— Де ж спопеляюча магічна блискавка?! — комічно вжахнувся закликач.

Голосно зареготав хлопчисько й зіскочив з візка, тому що зусібіч у нього відразу полетіли гнилі овочі.

Руал зіщулився, здригаючись від ударів; грати не захищали його, а ухилитися він не міг. Закликача не було чути — так свистіла й улюлюкала площа.

Світле Небо. Смерть — зрозуміло. Нехай страта, нехай найстрашніша. Тільки не… не…

Заляпаний брудом, він намагався відвернути обличчя, але глядачі кидали влучно. Ляп! Ляп! Ну до чого ж кумедно він смикається, погляньте лишень!

Нарешті, кошики зеленярок спорожніли, галас трохи втих, і закликач оголосив наступний номер — «Фарс про Великого Ільмарранена».

Один із паяців натяг на голову такий, як у Руала, ковпак дурня, намазав щоки соком гнилого томата й заходився зображати Великого мага Ільмарранена, що творить дива. Надсадним фальцетом «маг» вигукував:

— Я Ільмарранен, я всемогутній! Я так спритно перетворив пса на вовкулаку, пацюка — на молочне порося під соусом, а решту — на повних ідіотів!

Інші актори, слухаючи «мага», перебільшено роззявляли роти, викочували очі та здіймали руки, з фальшивою побожністю вигукуючи: «О диво, диво!» Варто було блазневі, однак, спробувати вимовити заклинання, як його куці штани раптом падали до колін, і юрба вибухала радісним сміхом, а актори заводили веселу пісню, що закінчувалася словами «Ой, який страшний, який могутній великий маг гнойових куп!»

Руал важко дихав, вчепившись у пруття, до якого були надійно прив’язані його руки, дивився на дно візка, все в щілинах, у темних патьоках, і намагався плечем витерти заліплене гниллям обличчя.

Паяц, убраний «магом», помітив це, перервав виставу, підскочив до клітки, підморгнув публіці, взявся руками за уявні грати перед собою і скопіював Ільмарранена, скопіював віртуозно, точно — і вираз його брудного обличчя, й позу, й рухи. Площа вибухнула реготом. Руал здригнувся — паяц спіймав і це, спіймав і повторив, кумедно кривлячись. Людям аж рвалися животи. Актори знову затягли пісню про Великого мага, і візок рушив.

Його возили по місту, зупиняючись ненадовго на головних вулицях і площах. Блазень у ковпаку розповідав усім про «подвиги» Ільмарранена, не втрачаючи жодної нагоди, аби передражнити його випадковий рух. Час від часу хтось з публіки жбурляв у Ільмарранена тухле яйце, і коли по щоках його стікали жовті патьоки, закликач співчутливо запитував:

— Ну ж бо, чи не помстишся ти магічним ударом? Смерчем, землетрусом? Ми ж із тобою всемогутні, чи не так?

«Ой, який він страшний, який могутній, великий маг гнойових куп!» — на все горло виспівували актори.

Маленька дівчинка, що сиділа в батька на плечах, розмахнулася й кинула в Руала чимось, що боляче вдарило його по носі.

Ільмарранен розридався.

Він ридав і бився об грати клітки, а блазень передражнював його схлипи й корчі, і юрба радісно горлала, й стікали по Руаловому обличчю не сльози, а брудні смердючі патьоки.

У єдину огидну пику злилися всі обличчя на площі, і обличчя всіх, хто живе на світі, злиплися в одну морду, що глузливо роззявляла в реготі слинявий рот, і чорна ненависть, ні, щось густіше і тяжче за ненависть заповнило його цілком, по вінця, до кінчиків пальців, до коренів волосся. Випалити все, випалити, так, як випалює кущі й траву навколо лава, вивергаючись із вулкана… Він був лавою. Він уже був.

Випалити!

Дійство тим часом добігало кінця. Западали сутінки, чадили двадцять чотири смолоскипи навколо свіжозбитого помосту. Колода була кругла й розмальована, як барабан. Стражники, демонстративно затикаючи носи, витягли Руала з клітки й виштовхнули на поміст.

Слідом за ним, крекчучи, зійшов суддя в супроводі двох, укритих каптурами. Розгорнув прикрашений сувій, оглянув юрбу, що коливалася хвилями, віддав сувій маленькому сірому переписувачу. Все це Руал бачив крізь каламутну червону завісу.

Переписувач читав погано, невиразно, деякі слова важко було розібрати:

— Несправедливе ення магічного ання карає…

— Ну швидше, швидше, швидше! — хвилювалася юрба.

На іншому кінці майдану спалахнув феєрверк.

У темряві, яка дедалі густішала, з порожнечі виникали вогненні палаци, били сині водограї, осипалися іскрами в кам’яний басейн, крутилися колеса, ще й із коліщатами, а в них оберталися маленькі кольорові дзиги. З тріскотінням злетіло в осіннє небо ґроно зелених вогнів.

Суддя оглянув Ільмарранена очима-дірами, гмикнув, запитав із батьківською турботою в голосі:

— Ну, може, відречемося все-таки? Покаємося?

Руал судомно зітхнув, і його знудило. У публіці свиснули. Суддя гидливо відступив.

Кат, стрункий молодий чоловік у червоному запиналі, взяв Ільмарранена ззаду за шию і нагнув, опустив його підборіддя в заглибину на колоді. Далі замірився сокирою — Руал шиєю відчув дотик крижаного, мов гадюка, леза.

— Ну, Ільмарранен? — десь далеко прошелестів суддя. — Останнє диво, чи не так? Втім, ще маєш нагоду виправитися…

На помості задзвонили в дзвіночок — увага, мовляв, публіко.

Випалити… Він був потоком лави, вогненним, темно-червоним, він обминав валуни, що німо волали від жаху, рослини вмирали від його дотику, величезна гора викинула його з розпеченого нутра, викинула під небо, під зорі…

Він підвів над колодою обличчя, обліплене підсохлою шкоринкою нечистот. Вимовив сухим, наче обвугленим, язиком:

— Ви… отримаєте… своє диво.

Хтось натис на його потилицю й знову тицьнув підборіддям у заглибину. Від удару Руал прикусив язика.

— Ну, Ільмарранен?! — востаннє запитав суддя.

— Ма-аг… — прохрипів Руал.

Опустилася сокира.

Він падав довго, гарно й могутньо, аж поки на палець не ввійшов у дерево.

Зойкнула юрба. Відскочив суддя. Здригнулися смолоскипи в руках стражників.

Колода була порожня.

Сокира стирчала з порожньої колоди, чистої, без єдиної краплі крові.

— А-а-а! — заверещав хтось із передніх рядів. Задні звелися навшпиньки.

Блідий суддя схопився за серце.

Ще мить — і сокира розсипалася вогнями феєрверка.

* * *

Цей галоп я пам’ятатиму все життя.

Ми божевільно мчали — я за спиною в Ларта, Орвін на моєму коні. Над нами танцювали зірки, а під копитами була порожнеча — так, у всякому разі, мені здавалося. Ларт щось кричав — запекло і злісно; внизу, у темряві, мерехтіли неясні тіні, вогники, і у завиванні вітру виразно вчувалися уривки незрозумілих фраз, які сухо клацали й лякали. Волосся сторчма стояло в мене на голові, пальці зсудомило. Нам назустріч уставав новий світанок.

А ще по двох світанках я отямився біля підніжжя пагорба, того самого до дрібниць знайомого пагорба, на який із завмиранням серця сходив три роки тому, вирушаючи в найми до чарівника. Лартів будинок дивився на нас згори, тихо радіючи поверненню господаря.

Та Ларт не зайшов додому. Він забув, що людям потрібно їсти, пити й спати. Неначе божевільний, він кинув поводи, зійшов з дороги й побрів по траві, вдивляючись у щось під ногами.

На пласкому надщербленому камені лежала ящірка, остання осіння ящірка грілася в останніх теплих променях. Вона не ворухнулася, коли підійшов Ларт, не втекла. Можливо, не встигла, коли він присів поруч і зазирнув у крихітні очі — спершу в одне, потім у друге. На мить мені здалося, що ящірку й мага з’єднує натягнута до дзенькоту нитка; потім ящірка спитала:

— Хто це?

Можливо, це й не ящірка спитала, але я виразно чув голос — жіночий, низький і напружений.

— Легіар, — крізь зуби відповів Ларт.

Ящірка рвонулася:

— Чого тобі треба?

— Говорити з тобою, — відгукнувся Ларт, не відводячи примружених очей.

— Я не говоритиму… — ящірка знов рвонулася, сильно, відчайдушно; вона вочевидь намагалася вирватися з чогось, мені не видимого, намагалася довго й уперто, поки нарешті не ослабла й не завмерла. Як раніше:

— Як ти смієш?! — голос зірвався.

— Мені потрібно тебе бачити, — сказав Легіар із притиском. — Де ти?

— Удома, — прошепотіла ящірка.

— Веди, — кинув Ларт і взяв ящірку з каменя.

Отут, нарешті, втрутився Орвін:

— Я знаю, де це… Я б привів!

Ларт нагородив його нестерпно важким поглядом.

Її дім теж стояв на пагорбку, трохи осторонь від усього селища. А саме селище було мені добре знайоме — на іншому його кінці жила моя подружка Данна, а власник тутешньої корчми не раз пригощав мене задурно. О Небо, як давно це було!

Будинок, охайний і доглянутий, ніби зігнувся перед Лартом, який наближався, а різьблені ворота майже по-людськи жалібно застогнали під його кулаками.

Відчинив літній уже чоловік, стурбовано оглянув прибульців, нервово відвів з чола пасмо довгого, з сивиною, волосся:

— Чого вам треба, добродії?

— Нам треба побачити Кастеллу на прізвисько Ящірка, — Ларт спробував відсторонити його плечем, але той, що стояв у воротях, не піддався і заступив йому дорогу:

— Яке ви маєте право вдиратися до мого дому, не спитавши дозволу? — говорив він тихо й виразно.

Легіар відступив і примружився. Я з жахом зрозумів, що станеться зараз. Орвін теж зрозумів і рвонувся, щоб втрутитися, але не встиг, тому що цієї миті за спиною господаря дому стала жінка.

З першого погляду звичайна жінка, господарка в темній домотканій сукні. Але я раптом зрозумів, що це не просто пастушка чи телятниця — було в ній щось несподіване, приховане від стороннього ока. Порода, напевне.

— Марте, — мовила вона тихо й поклала руку чоловікові на плече. — Дай, я поговорю з ними. Це нічого.

Вони зустрілися поглядами. Чоловік насупився:

— Якщо хто-небудь із них посміє скривдити тебе… — він, як і раніше, говорив тихо, але очі його недобре зблиснули, коли він глянув на Легіара. Далі неохоче відступив убік:

— Заходьте…

Ми ввійшли.

Подвір’я було, мабуть, надто просторе. В глибині його, під фруктовими деревами, стояв ослін, куди кивком голови й запросила нас жінка — тепер вона здавалася гордою, навіть гордовитою:

— Говоритимемо тут.

Усі залишилися стояти.

— Отже, Легіаре, — сказала вона спокійно, — ви застосували до мене силу. Чи значить це, що між нами тепер війна? Чи значить це, — вона обернулася до Орвіна, — чи значить це, Орвіне, що ви в цій війні стали на бік Легіара? Чи значить це, нарешті, — голос її скрижанів, — що моє бажання залишити магію та товариство магів ніким не взято до уваги?

Орвін нервувався, його бліде обличчя, вкрите нерівними червоними плямами, стало схоже на географічну карту. Я чекав у тривозі, що ж Ларт відповість на цю гнівну тираду. Але він мовчав, кусаючи губи.

На протилежному боці двору стояв, прихилившись до паркана, й дивився на нас чоловік на ймення Март.

— Кастелло, — сказав нарешті Ларт. — Я прошу пробачення за те, що зробив. Можеш ударити мене, якщо хочеш. Але зараз кожна секунда дорога, кожна секунда, що минає! Хіба ти відповіла б, якби я звернувся до тебе з проханням?

— Ні, — сказала вона без зволікання. — Мені начхати на твої страхи, Легіаре. Мені не цікаві твої справи. Я живу в іншому світі.

Орвін, який стискав дощану спинку садового ослона, подався вперед:

— Світ один, Ящірко! — сказав він палко й переконано. — Світ у нас один, послухай, будь ласка!

На щоках Легіара ходором заходили жовна:

— Не час зводити рахунки. Не час згадувати образи. Третя Сила існує, і вона підійшла так близько, що її подих ворушить волосся на наших головах. Де Марран, Кастелло?

— Навіщо вам? — спитала вона з неприхованою ненавистю.

— Він… — почав був Орвін, та Ларт перебив:

— Він повинен допомогти. Він допоможе. Кастелло, ти мусиш знати, де він.

Вона примружилася, переводячи погляд із одного обличчя на інше:

— То ви ще не досить поглумилися, Легіаре?

Орвін мало не висмикнув ослін із землі одним рвучким нервовим рухом:

— Та ні ж бо, Ящірко! Ні! Не те! Мій медальйон іржавіє, і…

У неї, гордовитої, злої, раптом затремтіли губи. Вона не хотіла слухати:

— Ви… Ви скалічили його… За що? За дурну провину? За витівку, яку оголосили зрадництвом? І двоє на одного!

— Не лицемір!! — Ларт зірвався. — Він отримав те, на що заслуговував! А ти — ти мовчала весь цей час, тому що вважала покарання справедливим!

— Покарання?! Та ви розправилися з ним на догоду власній гордині… А скоріш за все, через заздрощі!

Я відсахнувся — гадав, отут їй і кінець. Та Ларт — залізний Ларт! — уже опанував себе:

— Годі. Де він?

А вона все не вгавала:

— Де? А куди ви його закинули? Куди ви його пожбурили, скаліченого й безпорадного? Куди ви заслали його вмирати?

— Умирати?! — з жахом перепитав Орвін. Вона глянула на нього мимохіть і знову звернула безстрашний погляд просто Лартові в очі, й погляд свідчив про виклик, про незрозумілу перевагу:

— А от він живий. Живий і щасливий! І він ще повернеться, Легіаре, начувайся!

— Звідки ти знаєш? — швидко спитав Ларт. — Ти стежила за ним?

— Кров… Його кров, так? — подався вперед Орвін, та Легіар роздратовано відмахнувся:

— Не мели дурниць… У неї забракло б сили так довго підтримувати зв’язок.

Жінка підвела голову особливим, переможним рухом. Посміхнулася, переводячи погляд з одного мага до іншого. Навіть мене вдостоїла миттєвою посмішкою, навіть подобрішала якось, розпростала плечі. Далі недбало ковзнула рукою за корсаж своєї простої сукні й витягла звідтіля щось на зразок згорнутої серветки. Сховала клаптик у долонях, знову глянула на завмерлого, як брила, Легіара й на те, як нервово ламає пальці Орвін.

Мовчанка затягувалася. Нарешті жінка поблажливо посміхнулась і розгорнула клаптик.

Це була таки серветка, тонка, біла, а в центрі її розповзалися на очах діри з чорними краями, які обвуглювались.

Посмішка застигла на обличчі жінки, застигла, щоб обернутися на страшну гримасу.

— О Небо… — прошепотів Орвін. Нерівні плями разом зійшли з його обличчя, і воно стало білим-білим, без крапельки крові.

Через подвір’я вже мчав довгими стрибками Март.

Ларт не зронив ані звуку.

Жінка жалісно схлипнула і впустила знівечену ганчірку. Ларт нагнувся, швидко підняв те, що залишилося від серветки — і теж кинув, бо шматина спалахнула неприродно червоним полум’ям, аби відразу й розсипатися на попіл.

— Марране, — глухо промовила жінка.

Підоспілий Март підтримав її, пригорнув, і ніхто, крім мене, не бачив, як болісно здригнулися його губи від звуку цього імені.

Орвін, заламуючи руки, дивився на Ларта. Ларт мовчав.

Март спробував повести жінку в дім, але та раптом відсторонилася, зробила невпевнений крок, опустилася на ослін:

— Ларте, — покликала вона пошепки, — Ларте…

Легіар швидко схилився над нею:

— Що?

Вона підвела до нього змарніле, залите слізьми обличчя:

— Заприсягнися… Заприсягнися, що ти не переслідував його після… Після…

Вона не доказала. Ларт зітхнув, узяв її за плечі, повернув до себе й мовив, дивлячись просто в сумні очі:

— Присягаюся. Світлим Небом присягаюся, я його не чіпав.

Вона опустила голову. Март підхопив її на руки, бо вже не пручалася, і поніс у дім. Орвін ступив був услід, та Легіар узяв його за плече й зупинив:

— Ходімо. Тут ми не допоможемо й нам не допоможуть.

У домі гірко заплакала дитина.

Частина п’ята

ДВОБІЙ

Оксамитова пітьма.

Він лежав на гладких дошках, які здавалися м’якими, ніби перина. Неба не було, але й стелі також не було.

Коли сокира торкнулася шиї довгим, холодним, як змія, лезом… Невже правду казала одноока баба, що гляділа його в ранньому дитинстві, невже після смерті справді настає нове життя? Гладкі дошки… Зажди-но, хіба не казала одноока нянька, що тіло залишається на землі, аби його поховали? А хіба здатна моя душа відчувати ці затишні дошки, це турботливе тепло, що йде зусібіч? А ось потягло протягом… О Небо, та де ж це я?

Лагідно потріскують поліна у вогнищі. ВІТАЮ ТЕБЕ, МАРРАНЕ.

Хто сказав — вітаю? Хіба можу я вітатися сам із собою?

Тихий сміх.

Я чув уже цей сміх, але тоді я чомусь боявся його, а тепер…

Руал поворухнувся — тіло слухалося, і ні болю, ані страху. Світло… Звідкіля світло? Ось, від вогнища, і ще збоку, нізвідки, два широкі промені, що лягають колами на дошки. Опукло проступають дрібні нерівності, квадратні голівки цвяхів…

Він поволі підвівся. Озирнувся, намагаючись звикнути до півмороку. Клітка, паяци, град гнилих овочів, колода — коли це було? Рік тому, хвилину тому?

Він обережно рушив уперед, розсовуючи прозорі тканини, що каскадами звисали згори. Шукав, виглядав, чомусь упевнений, що неодмінно знайде того, хто…

НЕ ШУКАЙ, МАРРАНЕ.

Він здригнувся і зупинився.

НЕ ШУКАЙ, МАРРАНЕ. Я ТУТ. Я В ТОБІ. Я ВЖЕ ПОЧАСТИ — ТИ.

Хто ти?

ТВОЯ СУТНІСЬ. ТИ ОБРАНИЙ.

Ким?

ДОЛЕЮ. СИЛОЮ. НЕ РОБИ ЗДИВОВАНИХ ОЧЕЙ — ТИ ЗНАВ ПРО ЦЕ РАНІШЕ. ПРО ЩО ТИ ДУМАВ, КОЛИ БУВ МЕБЛЯМИ В ДОМІ ТОГО, ХТО ТВОГО НІГТЯ НЕ ВАРТИЙ?

Вражений, Руал торкнувся долонями твердих мережив, які віялом спадали з темряви. Хтось говорив з ним зсередини — зовсім так само, як тоді, на дорозі, коли здавалося, що божеволієш…

О Небо, та я ж втратив розум! Тільки божевільна фантазія здатна створити, витягти з небуття це місце — голі дошки, збоку — стіни, каскади, віяла тканин, а там он — посеред рівного майданчика тріскотить полінами звичайне домашнє вогнище… Я марю. Я пропащий.

Тихий сміх.

ТИ ДОВГО БУВ ПРОПАЩИЙ. ТИ СУМУВАВ ЧЕРЕЗ ВТРАТУ МАГІЧНОГО ДАРУ, А ТОБІ ВГОТОВАНА БУЛА МОГУТНІСТЬ, У ПОРІВНЯННІ З ЯКОЮ СИЛА ЧАКЛУНА — КУМЕДНА Й БЕЗГЛУЗДА ІГРАШКА. А ТЕПЕР ТИ СУМНІВАЄШСЯ? ТИ НАСТІЛЬКИ ЗВИК ДО РОЛІ ЖЕРТВИ? ЗАЗИРНИ СОБІ В ДУШУ, МАРРАНЕ! ТИ ПОБАЧИШ ТАМ — МЕНЕ.

Ільмарранену стало страшно.

НІ, НЕ БІЙСЯ. БОЯТИМУТЬСЯ ТЕБЕ. ТЕБЕ, ОБРАНЦЯ. А ТИ ОБРАНЕЦЬ, І ТИ ЦЕ ЗНАВ.

Але ж я справді знав!

Знав, коли мене прив’язали до сідла й тягли за конем багато верст, підхльоскуючи мисливським батогом.

Знав, коли мене шмагали, і знав, коли розчавленим хробаком корчився у гнилій канаві.

І коли обшарпаний блукав дорогами, й коли вмирав із голоду, якщо хто-небудь через жалощі не давав мені шматка хліба!

Я товаришував із цими нікчемними, мерзенними тваринами, якими вдосталь заселено землю. І я зробив їм стільки добра, а вони віддячили мені підлістю, зрадництвом, гниллям у обличчя, жадібним виттям юрби, що забавляється, ешафотом.

Одна величезна, сита, глузлива пика. О Небо, чого ж ви варті?!

ЩО ТИ З ЦИХ ВІЗЬМЕШ? ЗГАДАЙ ІНШИХ.

Судома пройшла по тілу Маррана. І цілком виразно він побачив передпокій із двома потворними рогатими вішаками — праворуч і ліворуч від дверей. І вони сукають руками-гаками, роззявляють роти — круглі дірочки від сучків на полірованих підставках, і молять, молять про пощаду!

Легіар.

Ест.

Легіар.

Мене здолали. Мене розтоптали. Мене викинули, не вдостоївши погляду. Мене вважали смиренним і безпомічним. Скинули з рахунку. Вилучили з колоди. У яму. У лайно. У безвість. В усвідомлення, що від смерті моєї нічого, ні-чо-го не зміниться. Розчавили мимохідь, як комашину на дорозі, розмазали по землі й забули. Залишилася грудочка слизу, що жалібно скиглить, всотується в землю!

ТИ ЗГАДАВ, МАРРАНЕ. ТЕПЕР ТИ ЗГАДАВ. АЛЕ СТРАХ І НЕНАВИСТЬ ДО МАГІВ НЕ ВІЧНІ. ЯК НЕ СТАРАЛИСЯ, ВОНИ НЕ ЗМОГЛИ ПЕРЕТВОРИТИ ТЕБЕ НА НІЩО. ВОНИ — ТІЛЬКИ КРАПЛІ КАЛАМУТНОГО ЛЮДСЬКОГО МОРЯ, В ТОЙ ЧАС ЯК ТИ ПОРОДЖЕНИЙ, АБИ НАКАЗУВАТИ, ВЕРШИТИ, ПІДКОРЯТИ. ВОНИ ПОПЛАТЯТЬСЯ.

Чого ж ти хочеш?

НЕ ВІДРАЗУ. ПОСЛУХАЙ. СВІТ ЗМІНЮЄТЬСЯ, ЗМІНИ ЦІ ДОБРОЧИННІ. ТИ ДОПОМОЖЕШ СВІТОВІ, Й ТИ ДОПОМОЖЕШ СОБІ. ТВОЯ МОГУТНІСТЬ НА ПОРОЗІ, АЛЕ ВОНА НЕ ВВІЙДЕ БЕЗ ТВОЄЇ ДОПОМОГИ. ВІДЧИНИ ДВЕРІ.

Двері?

ВІДЧИНИ ДВЕРІ В КІНЦІ КОРИДОРУ. Я ВВІЙДУ.

То хто ж ти?

ТВОЯ СУТНІСТЬ. СПРАВЖНІЙ ТИ. ВІДЧИНИ, І Я ВВІЙДУ У СВІТ.

Марран відчував, як охоплюють його з голови до ніг гарячі й крижані хвилі. Калатало серце, калатало не в грудях, а ніби в горлянці. Танцювало перед очима вогнище.

Навіщо тобі у світ? Чому я маю тебе впустити?

ОБРАНЦЮ, Я НЕСУ ТОБІ ВЛАДУ. СВІТ ВІДЧУЄ ТЯГАР ЦІЄЇ ВЛАДИ. ВІН ЗАПЛАЧЕ СПОЧАТКУ, АЛЕ Й ПЛАЧУЧИ ПРОСЛАВИТЬ ТЕБЕ. ВІДЧИНИ Ж БО ДВЕРІ!

Та ти хочеш… Хочеш, щоб я впустив у свій світ чужинця?

Сміх.

А ТИ ХІБА НЕ ЧУЖИЙ У ЦЬОМУ СВІТІ? О, ЦЕЙ НЕЗДАРНИЙ, СЛІПЕНЬКИЙ СВІТ, ЯКИЙ УБИВАЄ НАЙКРАЩИХ! ЧОМУ ТИ ВИРІШИВ, ЩО ВІН ТВІЙ?

Цей світ?

…НЕ ВАРТИЙ ТЕБЕ. ЩО ТАКЕ ВІН? ЯКІ ЗАКОНИ КЕРУЮТЬ ЧЕРЕДАМИ ДРІБ’ЯЗКОВИХ, ПІДЛЕНЬКИХ, НЕДОЛУГИХ ЛЮДЦІВ? МАГИ — ТІ ВВАЖАЮТЬ СЕБЕ ПАНАМИ Й ВОЛОДАРЯМИ, АЛЕ ВДУМАЙСЯ — ЧИМ ВОНИ ВІДРІЗНЯЮТЬСЯ ВІД ІНШИХ?

Маги… «Отут він доречний, як ніде»… І повісив важкого кожуха на мої скорчені пальці!

ТИ, МОЖЛИВО, ВВАЖАЄШ ЦЕЙ ПОРЯДОК ІДЕАЛЬНИМ? МОЖЕ, ЦЕ ЄДИНО МОЖЛИВИЙ СПОСІБ ВЛАШТУВАННЯ СВІТУ?

А хіба можна вибирати?

ПІДІЙДИ ДО ВОГНИЩА.

Він виплутався з мережив і мішковини, зробив крок до вогнища — надійного й затишного.

Вогнище було дбайливо обкладене великими світлими каменями, закіптюжений кутень над ним був порожній. Але вогню, виявляється, й не було, тільки зім’ятий червоний папір та мерехтливе світло. Руал торкнувся каменя ногою — той піддався, легкий і порожній зсередини. Ільмарранен обійшов навкруги і з жахом переконався, що таке справжнє й просте вогнище з вивороту виглядало жалюгідно й неприродно.

РЕЧІ МАЮТЬ ДРУГИЙ БІК. БАЧИШ?

І кам’яне кільце вогнища, й саме вогнище розсипалися порохом, перетворилися на купу сміття. ТЕ САМЕ БУДЕ ЗІ СВІТОМ, ОСКІЛЬКИ СВІТ НЕДОСКОНАЛИЙ. Світло ж, яке випромінювало вогнище, не зникло, посилилося, і в цьому світлі Руал розгледів зовсім поруч, за кілька кроків, край бездонного провалу, а збоку, там, де не було тканини — голу стіну й вузький коридор. БАЧИШ? У КІНЦІ КОРИДОРУ ДВЕРІ, А ЗА ДВЕРИМА — ЖИТТЯ, ВЛАДА, НОВИЙ ЧАС.

Чия влада?

ТВОЯ.

А ти? Чого хочеш ти, яка твоя частка в цій владі?

ДУРНИКУ. МЕНЕ НЕ БУДЕ, КОЛИ ТИ ВІДЧИНИШ ДВЕРІ. МЕНЕ НЕ БУДЕ, ТОМУ ЩО Я СТАНУ ТОБОЮ. ТИ Ж СТАНЕШ МНОЮ.

Ані звуку, ані віяння вітру не долинало з разверзнутої за два кроки безодні. Не рухалися косі промені світла, що колами лягали на дошки.

Ким я тільки не був! Вішаком. Був знахарем і ворожбитом. Був хробаком. Бурлакою. Але й лавою з вулкана теж був, пам’ятаєш? Тепер ти хочеш, щоб я приміряв нову личину?

НЕ ЛИЧИНУ. СУТНІСТЬ.

Сутність…

Руал струснув головою. Темрява, тиша, той, хто говорив з ним ізсередини, — все це знову здавалося маною, маренням.

Я не хочу бути тобою. Я не хочу бути ніким, крім себе, зрозуміло? А зараз дай мені піти. Я стомився.

Сміх.

ІДИ, БУДЬ ЛАСКА. СОКИРУ ЗАНЕСЕНО. ВЕСЬ ЦЕЙ ЧАС СОКИРУ ЗАНЕСЕНО. ТА ЩО ТАМ! ІЗ МИТІ ТВОГО НАРОДЖЕННЯ, З ПЕРШОГО СЛАБКОГО КРИКУ ВСІ СОКИРИ В РУКАХ УСІХ КАТІВ ЦЬОГО СВІТУ ШУКАЮТЬ ТВОЄЇ ШИЇ. ІДИ Ж БО!

Руал ступнув убік, і миттю лезо велетенської сокири впало згори, з оксамитового небуття, впало і встромилося в дошки. Він відсахнувся; лезо здригалося, відбиваючи світло тьмяними, заплямованими чорним боками.

ЦЕЙ СВІТ ПОВНИЙ КАТІВ. УСІ КАТИ ШУКАЮТЬ ТВОЄЇ ШИЇ, МАРРАНЕ.

Руал стиснув зуби й кинувся в пітьму гігантських портьєр.

Під ногами в нього розкривалися квадратні отвори, він ледве встигав відсахнутися і, сахаючись, бачив на їхньому дні дивовижні зубцюваті механізми, які здригалися, мов живі. Петлі мереживних гірлянд захльостували його, збивали з ніг. Задихаючись, він вирвався із задушливого полону ганчір’я — і знову опинився там само, на дощаному голому п’ятачку, на краю безодні.

МАРРАНЕ, ТИ НЕ ЗРОЗУМІВ. ВОНИ УБ’ЮТЬ ТЕБЕ, МАРРАНЕ. ТАКІ, ЯК ТИ, НАРОДЖУЮТЬСЯ РАЗ НА ТИСЯЧОЛІТТЯ.

Він потер підборіддя, де було садно від удару об розмальовану, як барабан, колоду.

ТИ ОДИН МОЖЕШ СТВОРИТИ ГРЕБЛЮ ДЛЯ КАЛАМУТНОГО ЛЮДСЬКОГО ПОТОКУ. ТОБІ ДАНО ПРИБОРКАТИ ЦЕЙ ПАВОДОК НЕЧИСТОТ, ЯКИЙ ПЛЯМУЄ ЗЕМЛЮ. І ТИ ЗДАСИСЯ?

Я зроду не здавався. Я Ільмарранен.

ТИ НЕ ЗДАВАВСЯ. АЛЕ ВОНИ — ВОНИ ВІДДАДУТЬ ТЕБЕ КАТАМ.

Потворна кругла річ підстрибнула, викотилася з темряви. У Руала волосся стало сторч — то була голова, людська голова з ще живими, безтямно виряченими очима, які досі кліпали; трепетні артерії судомно стискалися, і з них, пінячись, цебеніла густа кров.

Голова нарешті завмерла, очі востаннє смикнулись і зупинилися. І в цьому страдницькому, мертвому, знівеченому обличчі Руал упізнав — себе.

ЦЕ ТОБІ ПРИЗНАЧЕНО, МАРРАНЕ. ТЕБЕ ЗАБРАНО З ЕШАФОТУ, АБИ ВІДЧИНИТИ ДВЕРІ. КОЛИ СТОЇШ НА ПОРОЗІ СКАРБНИЦІ, НЕ ЧАС ПЛАКАТИ ЗА ГАНЧІР’ЯНОЮ ЛЯЛЬКОЮ. ІДИ. ДОЛЯ. ВЛАДА. МОГУТНІСТЬ. ПОМСТА. ЩО ХОЧЕШ.

Руал насилу відірвав погляд від страшної голови.

А чого я хочу? Що значить — влада, по-твоєму?

ТИ ЗАПИТУЄШ? ТИ, ЩО БУВ ЛАВОЮ?

Гойднулася підлога під ногами.

Усі вулкани світу вивергали його. Він котився немислимими, колосальними просторами, щось спалював і щось щадив.

Усі хмари гриміли ним, як громом. Потоками дощу він топив або рятував.

Він був тайфуном у морі, він був самумом у пустелі, він був усіма буревіями на світі. Він виривав із землі вікові дерева і, граючись, трусив гори, які теж були ним.

Він був кожним суворим учителем у кожній сільській школі, учителем з пучком різок і довгою дерев’яною лінійкою.

Він був чумою, і його ім’я вселяло жах. Із тисячі жертв одну, на вибір, він залишав жити.

Усі трясовини на поверхні землі, смертоносні коловерті й вир, який затягує неслухняних і ледачих дітей.

Помисли смертних, зрозумілі для нього, мов дитячий віршик, викликали посмішку. Їхня боротьба з щоденним вмиранням заслуговувала хіба що на поблажливе зітхання.

Всевідання. Всемогутність. І раптом — багаття в чистім полі.

Біля багаття…

Спалахнуло обличчя, спійманим звірям забилося серце.

Поплутане темне волосся, оголені плечі, несміливо простягнені до нього руки…

Ящірка!

Небо, що зі мною?!

Всі вулкани світу вивергали їх, злитих у одному потоці лави.

У гуркоті блискавок вони одним дощем падали на землю.

Потураючи їхнім примхам, чергувалися припливи й відпливи.

Два вихори звивалися кільцями, зносили дахи й трусили гори, що…

Ніби м’ячиком, вони перекидалися сонцем — світанок, захід…

Ящірко, це я, Марран, ти чуєш?!

Тиха ріка. Дві форелі в місячному світлі.

Вогонь у грубці. Сплять, посопуючи, їхні діти. Переривчастий подих на його обличчі, волога тепла шкіра, підступають солодкі корчі. Він — ніжність до кінчиків волосся, вона — суцільна, всеобіймаюча ніжність…

КОРОЛЬ І КОРОЛЕВА НА ОДНОМУ ТРОНІ. ВЛАДАР І ВЛАДАРКА. ТИ ХОЧЕШ ЦЬОГО, МАРРАНЕ?

Але в неї дитина… Як же можна…

Пауза.

МАРРАНЕ, ТИ ПРИ СВОЄМУ РОЗУМІ? ТИ ТЯМИШ, ПРО ЩО ЙДЕТЬСЯ?

Не розумію. А ЩО ти хочеш зробити з цим світом? Він не подобається тобі. Мені теж не дуже подобається. То що ж, спалити його, витруїти? ЩО ти з ним вчиниш?

ТИ ВЧИНИШ. ЦЕ БУДЕ ТВІЙ ВЧИНОК, МАРРАНЕ.

Гаразд. Що я з ним вчиню?

А ЩО РОБИТЬ САДІВНИК ІЗ ДИКИМ, ЗАНЕДБАНИМ САДОМ? ТОБІ ЗНАДОБЛЯТЬСЯ І НІЖ, І СОКИРА. БЕЗЛІЧ ГІЛОК ДОВЕДЕТЬСЯ ВІДСІКТИ, АЛЕ САД ВІДРОДИТЬСЯ І САДІВНИК БУДЕ ЗАДОВОЛЕНИЙ.

Він вагався.

Що ж має рости в цьому… відродженому саду?

ВИРІШУЄ САДІВНИК. САДІВНИК МУДРИЙ І СПРАВЕДЛИВИЙ.

Вирішує садівник… Але хіба можна виправити непоправне?

НОВЕ ПІДІЙМАЄТЬСЯ НА ПОПЕЛИЩІ. З ХАОСУ НАРОДЯТЬСЯ ПОРЯДОК І ГАРМОНІЯ. ЗРОБИ ЦЕ, МАРРАНЕ.

На попелищі?

Як пересохли губи, як макітриться в голові.

Так. Я згоден. Кажи, що робити.

Безодня відгукнулася шерехом, схожим на віддалені оплески.

* * *

У скорботному мовчанні ми повернулися до забутого Лартового дому.

Дім чекав на господаря; здавалося, ми полишили його вчора, і тільки в передпокої, там, де я звичайно підстригав вовну на килимі, височіла буйна парость.

Ларт скоса глянув на місце, де раніше стояв потворний вішак, і зітхнув:

— Вино. Обід. Усе інше.

І, кивком запрошуючи за собою Орвіна, пішов нагору, до свого кабінету.

Я не знав, за що перше хапатися. Розсовуючи всі штори й відчиняючи вікна на своєму шляху, я кинувся в кухню.

Будинок оживав — зітхали каміни, здіймаючи заметіллю старий, давно охололий попіл; на різні голоси рипіли під ногами мостини — по-моєму, вони невміло намагалися відтворити улюблену мелодію Ларта. Самі собою спалахували недогарки свічок, хоча був ясний сонячний день. Люстри дивилися мені вслід кришталевими підвісками.

Величезна кухонна піч роззявляла заслонку, як пташеня роззявляє жовтий дзьоб — вимагала дров. Вони лежали поряд і ніби намагалися відтиснути одне одного — хто перший потрапить мені в руки. Поки я бігав у льох, верткі щипці встигли общипати, а грубка — обсмалити спеціально для цього загиблу курку.

Робота спорилася; я нагримав на таргана, що виставив вуса із широкої щілини в підлозі, й поспішив у вітальню — накривати.

Вийшло так, що першим на нього наткнувся саме я.

Він сидів у Лартовому кріслі на чільному місці за величезним столом і похмуро вивчав галерею фамільних портретів. Побачивши мене, він здивувався так, начебто перед ним устало з таці смажене порося з листочком хрону в зубах. Я присів.

— Кгм, — озвався він. — Цілком схоже на пана Легіара — змушувати чекати на себе.

— Вітаю тебе, Бальтазарре, — сказали за моєю спиною.

Ларт підійшов і кинув на стіл рукавички так, наче відбувалося щось зовсім звичне й буденне.

Бальтазарр Ест звівся — гойднувся величезний стіл. Його вузький рот скривився так, що кінчики губів ніби мали от-от зійтися на підборідді.

— Я вкрай розчарований, Легіаре, — сказав він голосом зголоднілої змії. — Безмеж-но розчарований! Хіба в нашій угоді йшлося про можливість звільнення Маррана? Хіба в іншій угоді ми не обумовлювали порядок дій на випадок загрози ззовні? Хіба протягом останніх трьох місяців ви не порушили всіх мислимих і немислимих домовленостей?

Мої ноги ніби приросли до підлоги. Охнув і завмер у дверях Орвін.

— Аль, — у вустах хазяїна це скорочене ім’я пролунало особливо зворушливо. — Я не спав багато ночей. Я за три доби подолав немислиму відстань. Я смертельно стомлений. Заради Неба, не починаймо ВСЕ СПОЧАТКУ! — наостанок його спокійний голос раптом зірвався на крик.

Блідий Орвін узяв мене за плече і виволік із кімнати. За нами зачинилися двері.

— Це їхня розмова, — сказав Орвін з удаваною байдужістю. — Давай-но, що він там говорив — вино, обід…

З вітальні долинали притишені голоси — маги сварилися. Ларт щось ніби каркав, Ест сичав, як залите водою багаття.

Орвін витяг із кишені мідну монетку, вона сама собою крутнулась у нього на долоні, підстрибнула й зависла в повітрі.

— Шкода Ящірки, — сказав він наче сам до себе.

Голоси раптом стихли. Монетка з дзенькотом упала на підлогу.

Двері розчинилися — на порозі став Ест. Я відсахнувся, думаючи про долю Легіара.

— Те-екс, — вимовив Ест якось невиразно, і тут, на щастя, за його спиною опинився Ларт. Глянув на мене, і уривчасто спитав:

— Обід?

— Уже, — відповів я не надто в лад.

— Подавай, — розпорядився хазяїн і повернувся у вітальню.

Ест стояв нерухомо, свердлив Орвіна поглядом, поки глухо озвався:

— Покажи.

Орвін закусив губу й витяг з-під сорочки коричневу від іржі пластинку з отвором.

Ест кинув на неї погляд і відвернувся. Довге, неприємне обличчя його ще більше витяглося і потемніло.

Обідали у вітальні. Я прислуговував за столом. Орвін їв багато й пожадливо, Ларт похмуро дряпав тарілку двозубою виделкою, Ест здебільшого пив, і я не міг позбутися нав’язливої думки, що, наливаючи йому вино, неодмінно накапаю на широкий гофрований комір.

Усі мовчали, і тільки механічний годинник, що зрадів поверненню господаря, раз у раз починав награвати мелодії та показувати в різьблених ворітцях облуплені фігурки людей, звірів і пташок.

Нарешті Ларт підняв руку, й годинник замовк, не скінчивши такту.

— Отже, — сказав Легіар, ні до кого конкретно не звертаючись. — Отже, що це було?

Знову зависла пауза.

— Кров Маррана на серветці, — сказав Орвін. — Ящірка весь цей час стежила за ним, кров давала їй знати, що він живий і здоровий.

— І щасливий… — пробурмотів Ларт крізь зуби.

— Не думаю, щоб він був такий уже щасливий, — жовчно зауважив Ест. — Для всіх було б краще, якби він стояв там, де ми його поставили.

Ларт кинув на нього тужливий погляд. Ест із демонстративною байдужістю знизав плечима.

— До сьогодні Марран був живий, — сказав Орвін. — чи означає те, що сталося з краплями його крові, чи означає…

— Його смерть? — закінчив Ларт, ніби розмірковуючи.

— Не сподівайтеся, — криво посміхнувся Ест. — У разі смерті краплі зробилися б чорними, як смола. Просто почорніли б… А судячи з того, що ви розповідаєте, там був цілий феєрверк…

— Цей феєрверк мені дещо нагадує, — зронив Ларт.

Мені теж, подумав я. Щось недавнє і неприємне. Так!

Від такого ось вогника згорів будинок однієї чванливої купчихи, згорів, як свічка. А все через те, що вдова мала потяг до чаклунських книг, і одна з них спалахнула сама собою, просто в руках мого хазяїна…

— Виходить, Марран живий? — звернувся Ларт у простір.

— Чи живий… — зітхнув Орвін. — Ящірка, тобто Кастелла, вважає його мерцем.

— До чого тут Кастелла? — роздратовано поцікавився Ест.

— Вона… — почав Орвін і затнувся. — Вона повинна б відчувати, що він живий, розумієш? А вона не відчуває.

— Справді живий, — відрізав Ест. — Справді живий, але нам його не дістати. Його нема на земній поверхні, а ви хочете, щоб якась баба це відчула?

Цього разу тиша тривала навіть довше, ніж звичайно.

— Заповіт Першого Віщуна, — сказав нарешті Ест. — Що там сказано про Брамника?

Орвін завагався:

— Ну, Аль, адже це можна всіляко трактувати… Прямим текстом нічого, але якщо читати між рядків… Очевидно, воротар стане чимось на кшталт засобу для Третьої Сили, якій він відчинить двері. Третя Сила знайде його, він же отримає можливість наказувати… Пан і раб — це, по суті, те саме.

Зовсім те саме, подумав я, прибираючи заляпані соусом тарілки.

— Гаразд, — протяг Ест із лиховісною благодушністю. — Виходить, наш хлопчик, який подавав надії, сповнений найпалкіших почуттів до своїх друзів і вчителів, незабаром з’явиться сюди на чолі якоїсь дивовижної сили?

Він усім корпусом повернувся до Легіара:

— Ларте, може, ти поясниш, як виправити наслідки твоєї… як би його сказати м’якше… доброти? Як би нам запхати його в яку-небудь річ, перш ніж він перетворить нас у помийні цебра?

— Він позбавився магічного дару, — повільно промовив Легіар.

— Про це говориться в проріканні, — пожвавішав Орвін. — «Він маг і не маг. Він зрадив і залишився відданим. Він позбавлений дару, він був могутній і став безпорадний»…

Орвін урвав свою промову, оскільки його цитата виявилася не зовсім доречною.

Легіар похилив голову.

— Так, — сказав він глухо. — У лиху годину я його звільнив.

Ест дивився на нього похмуро й без жодних жалощів:

— Думай, Ларте. Думай, як його зупинити. Твого годованця. Твого улюбленця.

— Твого теж, — слабко огризнувся Ларт.

— Ви не розумієте головного! — втрутився Орвін. — Не Марран головний і не його помста вам… Третя Сила виверне цілий світ навпаки… — він важко переводив подих.

Ест крізь зуби спитав:

— А навіщо, Орві? Навіщо це Третій Силі? Чого вона, власне, хоче?

Орвін провів пальцем по краєчку келиха. Келих писнув.

— Ніхто не знає… І не може припустити. Це ж не людська логіка, розумієш? Може, вона хоче покарати нас за щось… Чи, скажімо, завоювати… А може, вона колекціонує сонця, розважається?

Він посміхнувся — над силу й зовсім невесело. Ест теж раптом ощирився:

— А якщо ніхто не знає, то чого ж ми скиглимо завчасно? «Виверне світ навпаки», так, Орві? А що, коли це благодіяння для світу, якщо його вже вивернуто, якщо ця ваша Третя — не різник, а костоправ?

У Орвіна, як мені здалося, навіть губи затрусилися:

— Як ти можеш… Згадай прорікання, Аль, «земля присмокчеться до твоїх підошов і втягне в черево своє… Паростки спіймають у липке павутиння всіх, що мають крила»…

Він говорив дедалі тихіше, поки нарешті вмовк.

Ест холодно знизав плечима, взяв зі столу ніж і заходився зосереджено дряпати стільницю:

— Ти маг, і не мені тобі пояснювати. Вже що, здавалося б, страшніше: взяти та й розпороти людині живота. А якщо розпорює хірург? Зовні все виглядає, як бійня: потоки крові, біль, страх… Однак пацієнт, замість неминучої могили, вирушає, скажімо, на вечірку… Не відразу, звичайно. Через деякий час. Але на все потрібен час. І все має свою ціну.

Він устав з-за столу й замислено провів ножем по своїй щоці.

— І не треба так дивитися, Орвіне. Це, по суті, балаканина. Може, так, а може, й інакше. Але на світі іноді відбуваються страшенно цинічні речі, друже мій.

— «Але стократ гірше тим, хто має магічний дар…» — тихо й докірливо проказав Орвін.

Ест знову знизав плечима:

— Ну то й що… Але маги на те й маги, щоб не заплющувати очей тоді, коли так і хочеться замружитися.

Але тут Ларт, який весь час думав про щось своє, підвівся і стис кулаки. Обвів усіх важким поглядом, а далі півголосом зронив:

— Годі.

Тоді обоє глянули на мого хазяїна. Він тихо продовжив:

— «Тільки Брамник відчинить двері, тільки Воротар… Воротар відчинить, і ЦЕ ввійде, але не раніш!»

Він перевів дух:

— Ти сказав, Аль, його нема на земній поверхні? Де ж він? Там, біля Дверей. Біля Дверей, розумієте? Він пішов відчиняти. Але ми… Він не повинен встигнути. Я, Легіар, ладен віддати життя за це.

— Я теж, — нервово озвався Орвін.

Ест лише презирливо гмикнув.

* * *

Він ішов довгим берегом, по кісточки грузнучи в теплому шовковому піску.

Ні, не зараз. Зараз він ішов темним задушливим коридором… І стерті сходи вели його вниз, хоча він, здається, сходив нагору.

Волога трава… Не зараз. Кругляки колись дзвінкої бруківки… Лискуче листя, блакитні шматочки, зелені латочки… Жовтогаряче над смарагдовим. Бабка відбивається в гладіні… Не зараз.

Небо низьке, таке, що, здається, лежить у тебе на плечах. Небо давить і не дає розігнутися. Скинути!

Тісна коробка, фанерний балаган. Не плач, якщо випадково проломиться стіна.

Коридор. Поворот. Смолоскип у руці чадить. Де вона? Де ДВЕРІ?

Я відчиню, і ти ввійдеш. Вірніше, Я ввійду. Я відчиню і я ж увійду. Незабаром. Зараз.

А коли потривожені чайки здійнялися над берегом… Вітрило було ще далеко, ясно-синє вітрило в темно-синьому морі. М’яко ворушилися водорості при березі, сплескували кошлатими гілочками, наче розгублені. Вмирала медуза на бурому камені. А я взяв її голими руками й пустив у воду: «Іди додому».

Іди додому.

Де твій дім, Марране?

Знову поворот. Якщо смолоскип у руці згасне… Ні, це непотрібна думка.

Холодно. Широка ополонка, у глибині — темні риб’ячі спини… Не те. Туман, густий, як сметана… Не те. Парк. Сад. Водограй. Діти під доглядом одноокої няньки. Сад обнесений ошатною огорожею, яскравою, мереживною, з гладких дерев’яних паличок… Що — за огорожею? Що буває, коли не буває водограїв?

Зазирнути за огорожу… Притулитися обличчям до дерев’яного… Ні, це пруття клітки. Це клітка, величезна, іржава, і я в ній один. Інші — зовні.

Ось хлопчик, доглянутий, тугенько збитий. Хіба в нього не було няньки? Білявий, на носі подряпина. Зустрівся поглядом…

Чого ж я став? Іти… Смолоскип тремтить у руці. Навіщо було дивитися мені в очі? Що за сила, що за дивовижні порухи живуть у вас, мої одноплемінники? Істоти, подібні до мене?

І обличчя всіх живих на землі злилися в одну пику, що глумиться, роззявляє в реготі слинявого рота…

Маленька дівчинка на плечах батька. Батько скалиться, подає маляті гнилий томат…

Не намагайся заслонитися — впустиш смолоскип. Не заслонятися. Випалити.

Хто я їм? Ким я доводжуся цим маснооким, у чиїх жилах тече замість крові каламутний слиз? Випалити. Годі.

Танцює полум’я. Вперед. Там, за поворотом коридору, на мене чекають ДВЕРІ.

Ноги не слухаються. Стали, як укопані. Згадують, скільки порогів я переступив… А зі скількох мене викинули. Ні, не роздумувати. Взявся, то мушу йти…

Поворот.

Ось і я.

Мертва, порожня тиша. Тільки хрипкий подих однієї людини.

Двері.

Важкі, куті, не нові, але вони вражають своєю міццю. Замкнені на величезний сталевий засув.

Він зупинився, підняв смолоскип. Свист його подиху на хвилину перервався. У тиші, яка настала…

ТУК. ТУК. ТУК.

Це ззовні. Хтось чи щось тихенько просить про люб’язність — прихистити. Скільки разів я сам так стукав?

Тихо, чемно, вкрадливо. ТУК-ТУК-ТУК-ТУК.

Впоратися з заціпенінням. Заспокоїти тремтячі пальці. Смолоскип — у кільце на кам’яній стіні. Руки мусять бути вільні, ось так.

Годі, жодних спогадів. Нема й ніколи не було ящірки на пласкому камені. Не було форелі в місячній ріці. Не було лісу, залитого сонцем. Маленький хлопчик на ім’я Гай давно забув, як його вкусила оса. Він виросте і з’явиться на площі з кошиком тухлих томатів. А врятована дівчинка Гарра шукає, кого б зрадити. Кого б передати в жовті руки судді… Ось вони всі, стоять рядком, і в кожного в руках тріснута склянка. І сочиться з тріщин не вода, а…

Годі. Ось засув. Берися до справи.

І він узявся — і відчув, як замість крижаного холоду іржаве залізо відгукнулося гарячковим теплом.

* * *

Вони втрьох сиділи за круглим столом у кабінеті — за тим самим, де стільниця поцяцькована вибагливим плетивом магічних символів. Руки їхні лежали долонями вниз, і стіл дрібно трясся, й здригалася підлога під ногами. У буфеті дзенькав посуд, важко розгойдувалася люстра під стелею.

— Аль? — високим пташиним голосом скрикнув Орвін.

— Не бачу, — глухо, напружено відгукнувся Ест.

— Разом, — видихнув Ларт. — Ще, разом! Шукайте його, ну!

— Стривай, — Орвін страшно сполотнів і перекинувся назад разом зі своїм кріслом. Легіар і Ест підхопилися:

— Що?!

— Нічого, — насилу вимовив Орвін, лежачи на підлозі. — Я між вами… Задихаюся. Ви мене зчавили, мов у лещатах…

— Як Маррана, — сказав Ларт тихенько. Орвін смикнувся:

— Не жартуй так, будь ласка…

Ларт подав йому руку і ривком втяг у коло:

— Час… Час іде. Він біля Дверей. Ще спроба.

У передпокої почулися чиїсь швидкі кроки. Я похолов, але Ларт швидко глянув на мене, і я, вкриваючись холодним потом, побрів назустріч тому, хто прийшов.

Це була всього-на-всього вона, жінка на ім’я Кастелла, зблідла, змарніла, з болючим запитанням у гарячково блискучих очах. За нею тяглася по підлозі довга жалобна шаль.

Побачивши мене, жінка на мить зупинилася і хотіла щось запитати, але я випередив її, відскочив назад, усім своїм виглядом запрошуючи, ні, благаючи її увійти. Вона так нічого й не сказала, однак нерішуче рушила за мною.

— Ящірка! — вигукнув Орвін.

Ест скривив губи, Ларт, що сидів спиною до дверей, повільно повернувся й зустрівся з нею поглядом.

— Я прийшла, — сказала вона голосом, який здригнувся, — тому що Марран не вмер. Я відчуваю. З ним лихо. Послухайте, з ним страшне лихо!

— У всіх нас страшне лихо, Кастелло, — холодно сказав Ларт. — Єдине, чим ти можеш допомогти Марранові й собі — знайти його. Ми втрьох намагалися, можливо, ти нам допоможеш?

Знову гмикнув Ест, але вона не глянула в його бік, підійшла до столу й сіла на підсунутий мною стілець.

— А як же твоє рішення залишити магію? — спитав Ест із посмішкою і, не чекаючи на відповідь, через стіл кинув Легіару:

— Це все одно, що впрягати разом двох буйволів і муху…

Ящірка сиділа прямо, дуже прямо. Почувши останні слова Еста, запитливо напівобернулася до Легіара.

— Сиди, — сказав їй Ларт. Ест знизав плечима.

Орвін знову простяг руки, поклав їх долонями на стіл. Усі зробили те саме, коло замкнулося.

Очі Ларта, які до того поблискували жовтавим, налилися раптом рівним червоним світлом. Дивитися на нього було страшно; я затрусився, присів і прихилився до вкритої гобеленами стіни.

Обличчя Еста було перекошене лютим презирством, Орвін кусав губи, а Кастелла сиділа до мене спиною. Повітря в кімнаті тремтіло, як струна за мить до розриву.

— Бачу! — лунко вигукнула Кастелла.

Ларт підхопився, перекинув стілець, одночасно скочили Ест і Орвін. Жінка раптом опинилася в центрі нового кола.

— Що? — уривчасто спитав Ест.

— Двері… Ось двері… На засуві…

— Маррана бачиш? — скрикнув Ларт.

— Ні… Зала… Темрява… Невиразно… Допоможіть.

— Слабка дівчинка, — прошепотів Ест. У нього раптом страшно спотворилося обличчя, Орвін зойкнув, але тут Кастелла підвелася, і очі її палали двома зеленими вогнями:

— Ба…чу… Руал… Руал…

Голос її зробився слабким-слабким, якимось ляльковим, порцеляновим, і ніби почав віддалятися:

— Ру…червоний…

Ларт схопив її за плечі, зашепотів заворожуюче, майже жагуче:

— Клич. Клич його. Швидше.

Кастелла повернулася — і я побачив її обличчя — сіре, невпізнанне, залите густими слізьми. Губи швидко ворушилися.

— Він не… — знову голос порцелянової ляльки. — Не чує… Він не чує… Ру-ал…

— Клич!! — закричав Ларт, але вона тільки схлипнула й знепритомніла.

— Мабуть, це все, — рівно сказав Ларт.

Він сидів на ручці крісла, закинувши ногу на ногу. У кріслі напівлежала Кастелла — обличчя її не було видно в півмороку. Ест замислено псував кінчиком шпаги гобелен на стіні; Орвін грався скляним глобусом: водив пальцем по його матовому боці. Тьмяно поблискували корінці непотрібних книжок, і, німий, пригнічений, зітхав у кутку клавесин.

— Все? — перепитав Орвін, дряпаючи нігтем якийсь архіпелаг. — Все?

— Все, що ми могли зробити. Тепер нам залишається сидіти й чекати, поки з’явиться Марран… Чи те, що стало Марраном. Те, що він впустив…

— Що ж, нехай приходить, — сказав Ест із недоброю усмішкою. — Нам є що згадати, так, Легіаре?

— Він був гарним хлопчиськом, — сказав той, зітхаючи. — Але якщо зрадиш одного разу… Він зрадив тебе, мене, тепер зраджує цілий світ. Не можна зупинитися, це так.

— Ніколи він не був зрадником, — тихо й безбарвно промовила Кастелла.

Ніхто їй не відповів. Сутінки зовсім згустилися.

— Що ти зробив з гобеленом, Аль? — запитав Ларт, який чудово бачив у темряві.

Ест зі скреготом вкинув шпагу в піхви.

— Камін… — попросила Кастелла.

Я кинувся був розпалювати камін, але Ларт тільки скоса на нього глянув — і поліна дружно зайнялися. Шкода, що раніше хазяїн ніколи не допомагав мені у хатніх справах.

Всі помовчали.

— Мені час, — так само тихо й безбарвно сказала Кастелла. — Дитина.

Вона підвелася, і тоді Орвін раптом залишив свій глобус і теж підвівся.

— Зажди… Стривайте всі… Мій медальйон іржавий, як цвях… Як цвях у цвинтарній огорожі. Але є спосіб… Є останній спосіб. Я можу спробувати… Пройти крізь отвір. Я пройду туди, де Марран. Мій медальйон проведе мене. Давайте.

— Не треба, Орві, — неголосно мовив Ест. А Ларт хмуро додав:

— Ми не знаємо, де Марран… Те, що поруч із ним, здатне тебе вбити… А медальйон іржавий і не вбереже свого Віщуна. Чи варто так ризикувати?

Але Орвін уже вкрився нерівними червоними плямами:

— А якщо… Якщо ні… Ми всі приречені. Згадайте — «але стократ гірше тому, хто має магічний дар»?

Вони пам’ятали. Їх пересмикнуло.

— Я спробую… — продовжив Орвін, і голос його зміцнів. — Це все, на що ми можемо сподіватися… Я зупиню його. Тільки допоможіть мені.

Легіар і Ест подивилися один на одного довгим поглядом.

— Не треба, Орві, — сказав цього разу Ларт.

Орвін не слухав. Медальйон стрибав у його руках:

— Як я раніше не здогадався спробувати… Віщуни робили це й до мене. Щілина на медальйоні проводила їх у інші світи й інші сторіччя…

— А вони поверталися? — тихо спитала Кастелла.

Орвін зняв медальйон, огледівся, ніби шукаючи підтримки:

— Ну, Аль, Ларте! Не стовбичте марно…

Ест і Легіар знову перезирнулися. Потім Ларт трохи повернув голову й побачив мене.

— Вийди! — сказав він неголосно, але так, що я за якусь частку секунди опинився за дверима.

Це був один із найнеприємніших моментів у моєму житті. У коридорі було темно; через двері кабінету долинуло кілька уривчастих фраз, чогось попрохала Кастелла, гримнув стіл, який відсовували — і все стихло, тільки мої зуби цокотіли, та порипувала мостина під ногами.

Як він пройде в вузьку щілину в медальйоні? Стане маленьким, як мураха? Чи медальйон виросте, й щілина в ньому виявиться воротами? Ну, потрапить він до Маррана, а далі що?

Уява послужливо підсовувала мені наймоторошніші картини.

Крізь двері вирвалося полум’я, і вони самі собою розчахнулися — ніби від розриву бочки з порохом. Там, у глибині кабінету, металися тіні, хтось крикнув:

— Назад!

І я відскочив, хоча кричали зовсім не мені:

— Назад, Орві! Назад, мерщій!

І заклинання, заклинання, та які страшні!

Двері в кабінет билися, ніби вітрило, шматоване буревієм. Знову спалахнуло — жодна гроза не зрівнялась би з цим синюватим спалахом. Мені в обличчя дихнув порив пекучого вітру, і я впав.

Спалах потонув у пітьмі. Довго, протяжно зарипіли ослаблі двері; Кастелла схлипнула гірко й жалібно, і стало так тихо, як не було ще жодного разу в моєму житті.

Потім у темряві спалахнули відразу дві мерехтливі плями — Ларт і Ест запалили по вогнику. Кімната потроху освітилася.

Я підповз до порога кабінету й побачив Орвіна.

Він напівлежав, прихилившись спиною до книжкової полиці. Закинуте обличчя його майже торкалося позолочених палітурок, і матові відблиски грали на цьому змарнілому, сумному, майже царственному обличчі. Ларт підніс до його очей вогник, але очі Орвіна не здригнулися, він, як і раніше, скорботно дивився просто перед собою, крізь Ларта, крізь похмурого Еста, крізь Кастеллу, яка глухо ридала.

— Все, — сказав Ест. І гримнув на жінку: — Припини! Усім би нам так умерти…

Вона забилася в темний кут і схлипувала там, затискаючи рота чорною шаллю.

Ларт постояв, перекидаючи вогник з долоні на долоню. Потім здригнувся, наче від поштовху, і відкинув портьєру з високого стінного дзеркала.

Дзеркало було темне, воно не відбивало ні Ларта, ні Еста, ні мене, скорченого під дверима. Ні книги, ні глобус, ні гобелени не відбивалися теж. Зате відбивався Орвін.

Він стояв обличчям до нас, смутний і начебто винуватий. Спробував посміхнутися, невпевнено знизав плечима, кивнув усім по черзі, ніби прощався. Ест зробив крок до дзеркала, але Орвін похитав головою, відступаючи. Підняв руку, знову гірко всміхнувся, зітхнув і рушив углиб, у темряву, в небуття, і йшов, і віддалявся, поки не зник зовсім. Поверхня дзеркала здригнулася, і в ній відбилися Ларт, Ест, Кастелла, що бгала шаль, і моє обличчя над спинкою крісла.

Щось неголосно дзвякнуло — біля книжкової полиці, де за мить до того лежало тіло Орвіна, тепер упав на підлогу іржавий амулет Віщуна.

* * *

Засув, гарячий засув піддавався повільно, з натугою. За дверима очікували.

Хлопчисько з площі трусився, чавив у кулаці гнилий помідор і надривно вигукував:

— Горе подорожньому на зеленій рівнині! Земля присмокчеться до підошов твоїх і втягне в черево своє… Вода загустіє, як чорна кров! З неба здерли шкіру!

О, воно було таке красиве, небо. Мідне і золоте, тверде й оксамитове… У ньому, як у подушці, втопали сузір’я, його прикривали від вологи ватяні хмари, а на світанку воно затягалося мереживом крил і відлунювало їхнім звуком…

ВОНО СОЧИТЬСЯ СУКРОВИЦЕЮ.

Нічого. Трусися, маленький нездаро, метальнику гнилизни. Я дістануся, ні, не до тебе — до цілої низки поколінь, які тебе породили й вигодували. Я дістануся до площ, які ревуть у захваті, до юрмищ, які тупотять — і до сумирних, тихих, тих, що підглядають крізь шпарку в паркані. Гра того варта.

Він раптом побачив давно забуту ним удову — ту, що дала притулок на ніч і просила залишитися. Вдову жалили її бджоли; розпухлими губами вона з останніх сил вигукувала:

— Ліси простягають корені до рваної діри, де було сонце! Петля туману на мертвій шиї!

Він жовчно посміхнувся. Тут уже нічого не вдієш — усе нове приходить з муками. За все доводиться платити, одноплемінники.

Звичайно, море відразу вихлюпнуло медузу назад. Він пустив її у воду і сказав «Іди додому», але хвиля, розважаючись, пожбурила її на інший камінь — ще твердіший і сухіший…

Сьогодні я — океан. Я розмажу об камені стільки медуз, скільки мені забажається.

Навіщо рятувати дитину, коли вона все одно помре? Зараз чи пізніше… Їй краще вмерти зараз, бо інакше одного чудового дня вона неодмінно схоче помилуватися стратою. Не заперечуй, обов’язково схоче. Для них, для цих, нема цікавішого видовища…

Як важко рухається засув!

Він ненадовго зупинився, щоб перепочити. А можливо…

Щось змінилося. Смолоскип, як і раніше, чадів у стіні, й тишу порушував тільки важкий із присвистом подих…

Чи ж зовсім тихо?

«Руале… Руале…»

Знову ти. Срібна луска. Гнучкий зелений хвіст. Чорний вогонь у грубці. Колиска за дверима. Але зачекай на мене…

Ти знову грітимешся на пласкому камені, і я підійду обережно, щоб не наполохати тебе тінню…

«Руале! Руале!»

Ні, не проси. Я знаю, як треба. Чекай. Я зроблю свою справу і прийду по тебе.

Голос захлинувся.

Він знову взявся за гарячий метал — і відчув м’який натиск із того боку дверей. Начебто пориви вітру накидалися ззовні, так що важкий засув, наполовину вже відсунутий, ковзав у сталевих петлях.

А, в тебе нетерплячка…

Не терпиться з’явитися в цей тупий, тьмяний, сліпенький світ. Як це буде? Відразу? Потроху? Мені бажається всього відразу, негайно, зараз. Я зберу їх на площу… А в центрі будеш ти, малий з подряпаним носом. Білявенький, доглянутий… Не Ларт і не Ест, це потім, це моя справа. Я їм завинив, що й казати, завинив… Спір із мірошником, адже це було! А ти… Ну що я зробив тобі, скажи? Чому тобі так приємно топтати й глумитися?

Засув здригався. Натиск із того боку наростав. Та зачекай-бо ти, куди поспішаєш…

Він раптом відчув нестерпну втому, яка просто давила, й зіперся на двері, аби встояти на ногах. І відчув, як вони вигинаються. Засув уже ледь тримався.

Я зберу вас на площі… Я хочу, щоб ви зрозуміли. Не співчуття ваше мене цікавить, ніколи у вас не було такої здатності — співчувати. У вас є здатність боятися… Ви отримаєте все, що вам слід отримати. І вода загусне, як чорна кров… Але спочатку — ти, метальнику гнилизни.

Спочатку — ти.

Він заплющив повіки й побачив, як мчить назустріч земля, стелиться, хилиться в скаженій гонці. Десь голосять, десь хрипко волають від жаху. Гарячий вітер з різким незнайомим запахом. Дивне світло — не сонячне і не від вогню, а каламутне, зеленаве, неприродне. І гул, який наростає звіддаля. Від нього волосся стає сторч… А той, що влучно кидає перший, біжить попереду.

Хлопчисько мчить наосліп, зриває голос у немислимому крикові… Змокла світла сорочка на лопатках, які ходором ходять, пристали до потилиці біляві пасма… Він біжить, як бігають останній раз у житті, і йому не доведеться більше ні сміятися, ні вечеряти, ані шпурляти камінням у голубів.

Заплітаються ноги, слабшають, відмовляються служити йому, як і раніше доглянутому, вгодованому. Його накриває тінь — тінь ТОГО, що женеться. Темна, густа тінь, яка паралізує жахом.

Він кричить. Як він кричить! Спотикається, падає, повертає залите слізьми обличчя… Тріщать кістки. Жахливий, нелюдський звук. Усе скінчено.

Він перевів подих.

Невже — все?

Звичайно, можна розтягти цю процедуру.

Стривай. Я не про те.

Я бачу своє відображення у світлих очах, які вискакують із орбіт. Я маю дивний вигляд. Але річ все-таки й не в цьому.

…Його вкриває тінь — тінь ТОГО, що наступає на п’яти. Він кричить. Як він кричить! Спотикається… Випадають із кишені ножик і загорнутий у ганчірку льодяник. Тремтяча маленька рука намагається заслонити обличчя. Липне до скроні мокре пасмо тонкого волосся. Охайна, майже непомітна латочка, любовно поставлена матір’ю. Крапельки поту на носі. Рубець від опіку на правій долоні — допомагав бабці по господарству, схопився за гарячу коцюбу. Бракує зуба у верхньому ряду — бився з сусідськими хлопчиками. Дерев’яна каблучка на мізинці — саморобка, дідів подарунок…

Поглянь на нього. Подивися на них усіх. Отямся і подивись. Вони нещасливі. Ти найбільш винний серед них. Тепер його лють підім’яли під себе втома й роздуми. Я більш винний за них? Перед ким? Свою провину, якщо вона була, я спокутував багато разів. Отже?

Тиша. Двері напружилися, прогинаючись усередину, як гумові.

Одна велика сита пика, що глумиться з нього.

Довше подихай на обмерзле вікно — тоді крізь відтале вічко ти побачиш, як іде сніг. Тонкі пальці швидко мерзнуть… Скніє квітка в горщику на підвіконні.

Подивіться на наречену — рожеве на білому… Рожеві щоки, білі водоспади шовку…

Наш хлопчик ходить, він зробив перший крок! Він уже тупотить, поки невпевнено, але за кілька днів…

Мамо, я приніс тобі льодяник з базару. Я загорнув його в ганчірку, щоб не з’їсти завчасно. Ось, візьми!

Дякую, любий…

Каламутне людське море, повінь нечистот.

Земля тобі пухом. Опускайте.

Ти дуже вдарився? Де болить?

Яблука падають у траву. Спину ломить — нахилятися.

Приходь швидше. Я розігрію вечерю.

Люлі-люлі, вогонь горить, діточкам спатоньки велить…

Відмикай, Ільмарранене, відмикай!

Деренчить у петлях засув.

Та зупиніть же мене, зрадника!

Я проклятий. Я проклятий на всі часи. Зупиніть! Петля туману на мертвій шиї. І дерева спіймають у липке павутиння галузок усіх, хто має крила. І земля присмокчеться, ніби кліщ… Зупиніть.

Йому здавалося, що він засовує засув назад — а руки вийшли з покори і вчепилися в метал, прагнучи відімкнути. Він щосили закричав, і ввіткнувся головою в полум’я смолоскипа. Обпалив волосся, але повернув владу над власними руками.

Назад засув не бажав рухатися. Двері здригалися від ударів дивовижної сили, прогиналися, як картонні. Обпалюючи руки, переборюючи скажений опір, він просував залізний штир на волосинку, на півволосинки. Звідти, ззовні, зненацька долинув сухий звук мішковини, що рветься, і відразу — глухе ревіння. Засув дійшов до краю.

Один день… Одна година… Одна людина — Брамник…

Він відступив, задихаючись. Йому здалося, що Двері готові зірватися з завісів.

— Не треба, — прошепотів він. — Не ламай, благаю. Не ламай же, сволото! — раптом люто закричав він. — Забирайся, звідкіля прийшла! Це кажу тобі я, Ільмарранен!

Смолоскип спалахнув шаленим білим полум’ям.

* * *

Крізь щілини між важкими портьєрами пробився нарешті кволий світанок. Гобелен, який постраждав від шпаги Еста, за ніч затяг свої рани й був тепер укритий шрамами.

Вони сиділи мовчки навколо низького круглого столу, у центрі якого, просто на вирізаних у стільниці знаках і символах, лежав Амулет Віщуна.

І ось, коли кімната наповнилася каламутним світлом, коли виразно стало видно й іржавий ланцюг, і складний отвір на золотій колись пластинці, Кастелла підвелася. Слідом за нею підвівся Ест, а далі й Ларт устав, похитнувся і вчепився гачкуватими пальцями в оксамитову обшивку крісла.

— Я волію боротися на своїй землі… Нехай ЦЕ застане мене вдома, — сказав Ест, ні на кого не дивлячись.

— Ти, Кастелло? — спитав Ларт.

— Дитина, — відгукнулася вона байдуже.

— Гаразд, — сказав Ларт. — Тоді прощавайте. Дякую, Кастелло, що переборола ворожість до мене і прийшла. Дякую, Аль, що мовчиш зараз, хоча вважаєш винним у всіх лихах — мене. Прощавайте.

Я не пішов їх проводити — вони, здається, просто розчинилися в півмороку передпокою.

Ларт важко підійшов до вікна і розсунув портьєри, впустив у кімнату сірий, важкий ранок.

— Ти теж іди, — сказав він мені, не повертаючи голови.

Я не повірив власним вухам. Першою моєю думкою було, що я серйозно в чомусь провинився.

— Господарю… — пролепетів я безпорадно.

Він озирнувся, і я побачив, як сильно він постарів за минулу ніч.

— Ти не зрозумів, — сказав він зі слабкою посмішкою. — Справа не в тобі, а в мені. Я зараз не найкращий хазяїн, і навряд чи мені ще знадобиться слуга… Пам’ятаєш, «але стократ гірше тим, хто має магічний дар»? ВОНО, звичайно, з’явиться по мене. Це МОЯ ДОЛЯ, Я готовий до неї, і легко ВОНО, звісно не впорається. Але тебе… — він затнувся. Він страшенно не любив зізнаватися в слабкості чи неспроможності, мій хазяїн. Помовчав. Далі провадив хрипко:

— Я зараз не в змозі тебе захистити. Іди, тобі нічого тут робити. Сам ти, можливо, вцілієш.

Я хотів сказати, що не залишу його нізащо, що я вірний йому до скону й ладен поділити його долю, я вже розтулив був рота, але тут відчув бридке зрадливе тремтіння в колінах, а перед моїм внутрішнім зором постала раптом Третя Сила, що зазирає знадвору в дім — одне кругле око у вікно кабінету, а інше — до спальні… Світле Небо!

— Поквапся, — сказав Ларт. — Мало часу. Йди в селище.

Мої ноги, здавалось, приклеїлися до підлоги. Я стовбичив, як дурень, і ловив повітря роззявленим ротом.

— Іди, — голос Ларта лунав дедалі більш напружено. Я дивився на нього й не міг зрушити з місця.

Тоді він витяг перед собою руку долонею догори, начебто наміряючись здмухнути порошину, а другу долоню поклав зверху й тихенько ковзнув нею вперед, ніби відштовхуючи мене…

Я отямився біля підніжжя пагорба. Лартів дім виявився за спиною, а просто переді мною — лісочок, за лісочком — селище, де м’яко струменів димок із димарів, і стояв на порозі сонний корчмар, де ніхто ні сном ні духом не відав ні про яку Третю Силу…

Колись у дитинстві я мав дві пари рукавиць. Одну невдовзі подарував сестрі — ненавидів щодня вибирати, яку ж пару надягти… Найдурніше заняття — вибирати.

Хто я йому, син? Навіть не учень… Ніколи мені не дочекатися й десятої частки того тепла, що призначалося цьому… Маррану. Зустрічний хлопчисько Луаян — і той йому був ближчий і дорожчий… А червоний роздвоєний язик, що залишив борозну на моїй щоці?!

Я стояв, кусаючи губи. Пішов дощ, перестав, поновився й перестав знову. Поривами налітав майже зимовий вітер.

…Тихо зарипіли вхідні двері. Сходинки… Двері кабінету.

Він сидів за келихом вина, сидів, поклавши ноги на круглий стіл, поцяцькований заклинаннями. Відсьорбував і бурмотів собі під ніс:

— Немає удачі… Втратив її… Довго. Забагато сили… Писнули мостини в мене під ногами. Він замовк, поставив келих і озирнувся.

Якусь мить ми дивилися один на одного, і мені дуже хотілося, щоб він знову мене вигнав. Але замість цього він клацнув пальцями, і на столі став ще один келих — високий, тонкий, повний по вінця.

— Вип’ємо, — сказав він із посмішкою. — Вип’ємо за воротарів. За чесних воротарів із добрими намірами. Приєднуйся…

Келих був уже в моїй нетвердій руці.

— Чесні воротарі, — провадив Ларт, і далі посміхаючись. — Вірні. Догідливі. Усі двері світу, які розчиняються. Вони…

Він захлинувся. Завмер. У нього неприродно розширилися зіниці, і відразу очі знайомо спалахнули червоним. Я впустив свій келих — віялом хлюпнуло червоне вино.

— Руале… — прошепотів Ларт, ніби звертаючись до невидимого співрозмовника. — Іду… Руале, я вже йду.

* * *

ЧОМУ ТИ ПОВЕРНУВСЯ? ЯК ТИ ПОСМІВ, ВОРОТАРЮ?

Засув заіржавів. Якщо хочеш — іди й перевір.

ДУРЕНЬ.

Здригнулися каскади тканин, дихнув із чорного провалу густий, липкий вітер, Марран закашлявся.

ДУРЕНЬ. НЕ МОЖУ ПОВІРИТИ.

— Усім трапляється програвати, — сказав Марран уголос. — Умій мужньо пережити свою поразку.

ЦЕ ТВОЯ ПОРАЗКА, ХРОБАЧЕ!

Він відсахнувся — темрява почала рухатися. Щирилась безодня — чорний провал. Затягалися, розгортаючись, тканини; рухалися дошки під ногами, і цвяхи розповзалися зі своїх дір, як огидні комахи.

ЦЕ ТВОЯ ПОРАЗКА. ТИ НЕ ГІДНИЙ МОГУТНОСТІ. ТИ ЗАПЛАТИШ.

Його ніби вдарили по голові — він втратив владу над тілом і, безпорадний, простягся на танцюючій підлозі.

ЗАРАЗ Я ПОКАЖУ ТОБІ ТВОЮ СУТНІСТЬ, І ДОЛЯ ТВОЯ БУДЕ ГІДНА ТЕБЕ.

Жах, сліпий безформний жах заволодів ним раптово, без останку.

ДИВИСЯ, РУАЛЕ ІЛЬМАРРАНЕН! ДИВИСЯ, ОСЬ ТИ!

Руала піднесло над землею — і він опинився раптом у оточенні вирослих із підлоги дзеркал. Дзеркала нескінченно повторювали відображення завислої в повітрі людини, яка чіплялася за порожнечу. Різке біле світло вдарило згори.

ВЛАДАР СВІТУ… МОКРИЦЯ, МЕРЗЕННА МОКРИЦЯ!

Страшні корчі скрутили Маррана. Його тіло перестало бути людським. Дзеркала байдуже оглядали його зусібіч — і в деталях відбивали все, що відбувалося.

Напівпрозоре сіре черево, щітка тонких тремтячих ніжок — і божевільні людські очі.

ТИ, БЕЗФОРМНА ГРУДКА ПЛОТІ!

У дзеркалах — ближче, далі, збоку, позаду — відбилася біляста маса, що пузирилась. Руал бачив її і був нею — кричати не мав чим, і тільки очі, тільки людські очі залишалися йому, очі, позбавлені повік, щоб не можна було замружитися.

ЦЕ — ТИ. ЦЕ ТЕЖ — ТИ. ГЛИБИННА СУТНІСТЬ. ПРИРОДА ДУШІ. НИЦІСТЬ ТВОЯ І НІКЧЕМНІСТЬ!

Він хотів знепритомніти, і свідомість зглянулася над ним — почала потьмарюватись.

НЕЗВИЧНО, ЧИ НЕ ТАК? ХРОБАКОМ — БІЛЬШ ЗВИЧНО? АДЖЕ ТИ ВЖЕ БУВ ХРОБАКОМ?

У повітрі забилося слизьке кільчасте тіло. Проглядали пульсуючі судини крізь бляклу шкіру, по якій перебігали хвилі спазмів.

АЛЕ НІ ХРОБАКОМ, АНІ ВІШАКОМ ТИ БІЛЬШЕ НЕ ЖИТИМЕШ. Я РОЗЧАВЛЮ ТЕБЕ, РОЗМІЖЖУ.

Танцювали в дзеркалах незліченні чудовиська — хробаки з людськими очима. Останні проблиски свідомості були нестерпні.

ШКОДА, ЩО ВИДОВИЩЕ НЕ МАЄ ГЛЯДАЧІВ. МОЖЕ, ПОКЛИЧЕШ МАГІВ НА ПОМІЧ? ЛЕГІАРА, ЕСТА?

Він уже провалювався в темряву — не в глуху, м’яку, заспокійливу темряву небуття, а в зламану пітьму кошмару, де чекали закривавлені жорна божевілля.

КЛИЧ, СЛИМАЧЕ. КЛИЧ, НІХТО НЕ ПОЧУЄ.

Наближався кінець. Останнім, нечуваним зусиллям йому вдалося зібрати залишки людського в собі, потягтися крізь згасаючу свідомість, рвонутися в нечутному лементі:

— Ларте!

ЛАРТЕ! ЛАРТЕ! ЛАРТЕ! ДЕ Ж ТИ, НУ-БО!

Ридали чудовиська в дзеркалах:

— Ларте! Ларте!!

ГУКАЙ, ГУКАЙ! КЛИЧ, ЗО…

Біле світло раптом втратило силу, закліпало, спалахнуло знов. Кат на мить умовк, і цієї миті одне з дзеркал лопнуло — не тріснуло навіть, а розповзлося, як стара тканина, рвані краї скрутилися в трубки, а в отворі постав хтось — темна постать із довгим білим лезом у руці.

НАЗАД, ЧАКЛУНЕ! ЩЕ КРОК — І ТВОЯ СИЛА НЕ ВРЯТУЄ ТЕБЕ!

Той, що стояв у отворі, підняв своє лезо — і дзеркала вибухнули зсередини, розлетілись міріадами жалюгідних скалок. Біле світло перемінилося на жовте.

Руал відчув, що лежить на підлозі — побитий, скалічений, але — людина.

ТИ ПРОГРАЄШ, ЧАКЛУНЕ!

Легіар стояв, неймовірно величезний, довгий, з незмінною жовчною усмішкою на вузькому обличчі. По лезу в його руці бігала блискавка. Схоже, він бачив щось, недоступне Руалові — бачив, і очі його наливалися червоним.

ТИ ПРОГРАЄШ!

Руал погано розумів, що відбувається. Сторчма стала дощана підлога; завило, обертаючись, довге біле лезо. Повітря стало подібне до сухого піску, набилося в горлянку, перехоплюючи подих.

Звивалися над головою Маррана жовті й червоні петлі, захльостували одна одну, з неголосним тріском рвалися, й від того хотілось оглухнути; розгорнулася раптом лійка, сіра, скажено обертова, і пішла втягати в себе скалки дзеркал, клапті тканини, Руала, Ларта з його лезом… Обсипалися круті, попелом вкриті схили, Марран пручався, як мураха в піщаній ямці, коли лійка раптом засмикалася і вивернулась навпаки, стала горою, конусом, і Легіар відрубав лезом, яке вже пригасало, чорну присоску на його вершині…

Останнім, що побачив Ільмарранен, був Ларт із темним лезом у руці, до пліч вкритий чорною, густою, мускулястою масою. Маса стискалася кільцями, як безформний удав, маса давила, пригинала до землі, і потемніле лезо із дзенькотом випало з ослаблої руки… Тут Руал Ільмарранен знепритомнів.

* * *

Підлогу великої зали вкривав складний малюнок, центром якого було коло з палаючих свічок. У цьому вогненному колі горілиць лежав чоловік. Над ним стояла жінка в сріблястій мантії і монотонно читала нескінченне заклинання. Крейдяні риски на підлозі спалахували і гасли.

Я не знаходив собі місця — то стояв у дверях зали, не зважуючись увійти, то підіймався до Ларта — але двері кабінету були замкнені, і всередині панувала мертва тиша. На сходинках, на підлозі під дверима темніли плями крові, і кров висихала на ручці дверей. Дім тихо постогнував від жаху.

Жінка нарешті скінчила своє заклинання і тепер німо завмерла. Я зважився її покликати:

— Пані!

Вона повільно озирнулася.

— Мій хазяїн поранений, — сказав я, мало не плачучи. — Допоможіть йому!

— Як я можу? — тихо відповіла вона. — Якщо зрушу з місця, Ільмарранен умре!

— А якщо ви не допоможете, умре Ларт, — вимовив я пошепки.

Вона сумно похитала головою:

— Легіар — великий маг… Якщо він сам собі не допоможе, будь-яка допомога неспроможна…

Я залишив її, кинувся в бібліотеку.

Тьмяно поблискували золоті палітурки. Я схопив найбільшу книгу з тих, що стояли внизу, драбина обурено засичала — я відштовхнув її ногою і розгорнув чорний з позолотою том. У очах зарябіло — я, виявляється, вмів читати заклинання тільки великими друкованими літерами, і книга була мені така сама корисна, як кротові підзорна труба.

Я заметався, почав хапати інші книги, ще й ще — жодна не підказала мені хоча б, як викликати Бальтазарра Еста, а я був готовий і на це. Потім я раптом наткнувся на книжку, написану звичайною мовою, і поспіхом заходився її перегортати — але книга виявилася не магічною. Це був просто якийсь роман.

Я впав у відчай, впустив книгу на килим і прихилився спиною до шафи. Хрипко зітхнув закритий клавесин; здригався скулений на великому столі скляний глобус, тиснувся в куток маленький круглий столик, поцяткований магічними символами, і на нього впав широкий сонячний промінь, а в промені…

У промені палав золотом Медальйон Віщуна — чистий, ясний, і яскравий сонячний зайчик, відбитий ним, влігся на стелі.

Я враз укрився потом, і кімната перед очима на мить втратила чіткі обриси — ніби я дивився крізь мокре скло.

А потім я зважився наблизитись.

Золотий ланцюг, золота пластинка зі складним отвором-візерунком. Я простяг руку — і відсмикнув. Простяг іще раз, торкнувся зрізаного кутика — сонячний зайчик на стелі хитнувся й знову завмер.

Я заплакав. Плачучи, обережно взяв медальйон за ланцюжок і на витягнутій руці поніс до Ларта.

Я стукав у двері, схлипував і кричав:

— Господарю! Вона пішла! Й іржа пішла, господарю! Будь ласка, відчиніть! Будь ласка!

Відповіді не було.

Потім я спиною відчув чиюсь присутність — і озирнувся. Я сподівався, що це Кастелла — але це був Март, її чоловік. Він стояв унизу, під сходами, й обережно притискав до грудей великий згорток.

Кілька хвилин ми просто дивилися один на одного, потім він зітхнув і неголосно спитав:

— Що… Чим я можу… Кастелла?

Я подивився на двері кабінету. Двері були зіпсовані ударами моїх черевиків, і ні звуку, ні протягу не долинало зсередини.

Я підняв перед собою руку з медальйоном, як це любив робити Орвін. Пластинка повільно оберталася на ланцюзі.

— Вона… — сказав я Мартові. — Вам краще… Зачекати на неї в передпокої.

Згорток у нього в руках ворухнувся, він міцніше пригорнув його до себе.

— Що тут… сталося? — спитав він невпевнено.

Я стояв нагорі сходів, він — унизу, він притискав до грудей дитину, я тримав перед собою медальйон.

— Тут… здається, врятували світ, — сказав я гірко.

Кастеллу ми знайшли в передпокої; вона стояла, підставивши обличчя тонкому магічному Променю, що пробивався зі стелі. Побачивши Марта, зробила крок вперед; обличчя в неї було таке, наче вона збиралася заплакати й розреготатися одночасно. Март зупинився, не мовлячи й слова. Кастелла підійшла, взяла в нього дитину, відкинула пелюшки, що прикривали голівку. Я побачив малого — здивованого, щирого. Він радісно потягся до матері, намагаючись випручати рученята з тісного сповитку. Я глянув на Марта — той ховав очі. Я залишив їх самих і невпевненою ходою рушив у велику залу.

Свічки догоріли. Ільмарранен, людина-легенда, сидів у колі й дивився на мене. Зовсім як тоді, у передпокої.

— Дамире… — озвався він із подобою усмішки. — Як ми завжди… однаково зустрічаємось.

Я підійшов, намагаючись не наступати на крейдяні риски, й простяг йому медальйон. Він неслухняними пальцями взявся за ланцюжок, підніс до очей:

— Що це? Медальйон Орвіна? Чому?

— Орвін загинув, — сказав я.

Він насупився. Похилив голову. Подумав, знову подивився на мене — запитливо.

— Ви живі, — сказав я майже з докором. — Орвін умер, а мій хазяїн умирає… Можливо, досі…

— Вгамуйся, — сказали в мене за спиною.

Марран, уже не бачив мене, він раптом напружився і з зусиллям підвівся. Я повільно повернув голову.

— Ларте… — прошепотів Марран.

Хазяїн стояв, важко прихилившись до одвірка. Половина обличчя його була схована пов’язкою. Єдине око дивилося крізь нас.

— Ларте… — Марран зробив крок, ще крок, наблизився до Легіара, зупинився в нерішучості. Так вони стояли один проти одного — мовчки, сумно, непорушно.

Потім Марран зітхнув і на долоні простяг Лартові золотий Амулет Віщуна.

У Легіара здригнулися губи; єдине око ожило, широко розплющилося, ніби у хлопчика, що на ярмарку вперше побачив мавпочку. Ларт похитнувся, я хотів був підтримати його — але він роздратовано відсунув мене ліктем:

— Заспокойся… Я ще в змозі триматися на ногах…

Він прийняв у Маррана Амулет, поторкав нігтем, прискіпливо оглянув — чи нема де іржавої цятки… Цятки не було.

— О Небо, — сказав Легіар.

Медальйон вислизнув із його ослаблих пальців і тонко задзеленчав, падаючи на підлогу. Я нагнувся — підняти, але чиясь рука в рукавичці випередила мене. Бальтазарр Ест!

Він з’явився раптово й нізвідки і стояв тепер між Лартом і Марраном, тримаючи медальйон за ланцюжок. Золота пластинка розгойдувалася туди-сюди, виписуючи в повітрі світлову дугу.

Усі мовчали, поки Ест не промовив півголосом:

— Так, значить… — і знову: — Виходить, так…

Потім звернувся до Ларта:

— Але чи можемо ми почуватися безпечно, поки існують Двері й живий Брамник?

Він звернув на Маррана нестерпно важкий погляд. Той відгукнувся неголосно, не опускаючи очей:

— Убити мене може тільки одна людина, Аль. Тільки одна людина має на це право.

Лартові, здається, стало гірше. Він сполотнів і зціпив зуби. Я підскочив — цього разу він не відстороняв мене, а намертво вчепився за моє плече. Так ми стояли кілька довгих хвилин, поки не вгамувався його біль.

— Аль, — сказав Ларт пошепки. — У мене зараз бракує сили на тебе. Будь ласка, йди.

Ест забарився, холодно знизав плечима і впустив медальйон на поверхню круглого столика. Зробив крок до вікна, ніби маючи намір вистрибнути.

— Аль, — сказав Марран.

Той завмер, не скінчивши руху. Не повертаючи голови, чекав.

— Не було закладу, Аль. Був дурний жарт.

Бальтазарр Ест повернувся до нього обличчям і після паузи промовив:

— Що тепер… Було — не було… Дурень ти, Марране, й не порозумнішав… Відчиняти треба було, такий шанс тобі… — і затнувся. Опустив голову. Промурмотів з чимось, схожим на смішок: — Така пригода зірвалася… Не довелося дізнатись, чого бабуся Третя хотіла від нас…

Марран зробив до нього крок — Ест несамовито стрепенувся. Міцно стис вузький, ніби лезо, рот. Кивнув Лартові, довгим поглядом окинув Ільмарранена, перетворився на кошлату ворону і з пронизливим карканням вилетів у відчинене вікно.

Хазяїн перевів подих і послабив хватку на моєму плечі. Марран стояв, потуплений, і слухав, як вітер ляскає віконною рамою.

…Він слухав, як вітер ляскає віконною рамою, і шкірою відчував погляд Легіара. Напівстерлися крейдяні риски на підлозі, калюжками воску застигли згаслі свічки, а в кутку біля вікна, якого не закривала зіжмакана на підвіконні портьєра, виднілася бліда чорнильна пляма — багато років тому Марран пожбурив чорнильницею у велику сіру мишу.

Зараз він зрадів тій плямі. Скрушно похитав головою:

— Треба вивести… Ти тільки поглянь…

Хлопчисько, пирхнув тихенько Дамир. І пошепки додав, лякаючись власної сміливості:

— Та не виводиться, я пробував… Господар знає… В’їлося…

Ільмарранен повернувся й наткнувся на низький круглий столик, бездумно взяв на долоню Амулет Віщуна, хотів подивитися крізь отвір на сонце — але вчасно спохопився, що не має на це права. Знітився, взявся накручувати золотий ланцюжок на палець.

— Орвін загинув, — тихо сказав Легіар.

Марран здригнувся:

— Через мене?

— Ні, — відгукнувся Легіар після паузи.

Помовчали.

— Я збрехав Есту, — сказав Марран, притулився потилицею до стіни і заплющив очі.

Легіар з зусиллям підвів зламану брову:

— Що?

— Я сказав йому, що не було закладу. А ми билися об заклад з мірошником Хантом, що…

— Помовч, добре? У мене у вухах… дзеленчить. Вгамуйся.

Ляп… Ляп… — билася віконна рама. Жалібно скрикувало скло.

— Я гадав, тобі від цього легше, — ніби вибачаючись, пробурмотів Марран.

Легіар рушив до нього через усю велику кімнату. Підійшов упритул, так що Марран сахнувся, втиснувся лопатками в стіну.

— А мені не легше, — хрипко мовив чаклун. — Напевно, мені ніколи вже не полегшає.

І відвернувся, похилив плечі — пригнічений, стомлений, наче вийняли з нього тугу залізну струну, об яку поламала зуби дивовижна Третя Сила.

Десь у домі заплакала дитина. Руал відчув, як глибоко в ньому відгукнувся цей плач — ніби затягся десь всередині величезний, заплутаний вузол.

Плач стих — зачинилися вхідні двері.

— Вони пішли, — пошепки сказав Дамир. — Вона і цей, чоловік її…

Вузол затягався, стискаючись.

— Мені треба… — почав був Руал, але не розчув власного голосу. Знову почав: — Я повинен… наздогнати.

Ларт відійшов. Важко навалився на стіл. Помовчав, схиливши голову. Потім підвів знівечене обличчя:

— Звичайно, повинен.

Вони спускалися з пагорба. Руал не міг бігти — підгиналися ноги. У розпачі, що втрачає її, він гукнув глухо, й крик миттю віднесло вітром, але вона почула й озирнулася. Потім озирнувся Март.

Знову налетів вітер, здійняв стовпом опале листя, закрутив і покинув — Ящірка рушила назустріч Руалові, повільно, ніби неохоче, над силу, вимушено. Март дивився їй у спину і нечутно розтуляв рота, немов рибина, викинута на берег.

Зустрілися. Здивовано витріщалось на незнайомця та щось мурмотіло маля в неї на руках. Вона, не дивлячись, тицьнула дитині ганчір’яну іграшку.

— Ти врятувала мені життя.

— Ми квити.

— Ідеш?

Маля потягло іграшку в рот, із задоволенням ухопило її рожевими яснами.

— Руале… А пам’ятаєш мурах?

…До чого ж теплим був золотавий пісок на річковому березі, під урвищем! У піску тому плазували, охоплені войовничим запалом, двоє підлітків, а між ними, на утрамбованому п’ятачку, розгортався мурашиний бій. Чорними мурахами командувала Ящірка, а юний Марран — рудими… Якийсь час здавалося, що сили рівні, потім руде військо Руала безладно відступило, щоб наступної миті блискучим маневром зім’яти фланг чорного війська, прорвало лінію фронту й кинулося на розгублену Ящірку.

— А-а-а! Припини!

Мурахи сходили по голих засмаглих литках… Вона стрибала, крутилася дзигою, струшуючи з себе збожеволілих комах. Марран сидів на п’ятах, утопивши коліна в піску, і посміхався тією особливою переможною посмішкою, без якої не завершувалася звичайно жодна з його витівок…

— Ну й цілуйся з мурахами своїми! — кричала вона ображено.

— Ну, цілуватися я хочу з тобо-ою…

І йому довелося чимало наїстися піску, поки ловив її губи, які сміялися і вислизали, та намагався втримати вертке, мов у ящірки, тіло, зупинити бодай на мить, відчути, як з того боку тоненьких напівдитячих ребер б’ється серце, б’ється і з головою виказує всю її радість, хвилювання, замішання… Перелічити піщинки, які пристали до стегон і колін, заплуталися в скуйовдженому волоссі…

Кружляв осінній вітер. Віддалік чекав Март, її чоловік, чекав, не помічаючи, як зсудомило його пальці. Дитина слинила ганчір’яну ляльку.

— Мурахи? Ні, здається, не пам’ятаю.

Хмари раз у раз затуляли сонце, і тоді здавалося, що хтось накинув темну хустку на величезну лампу.

— А… Як ти дражнив мене, пам’ятаєш?

…Смарагдова ящірка на пласкому камені. Жовтогарячі метелики над зеленою травою… Вона вміла тоді перетворюватися на ящірку, і тільки на ящірку, а хлопчисько сміявся:

— А на бабку можеш? А на саламандру? А на дракона?

— Ну, годі, Марране! Можеш більше не приходити!

Він спіймав її, відірвав теплий хвостик, який здригався, почепив на ланцюжок і носив на шиї, щомиті відчуваючи, як він лоскоче груди під сорочкою…

Вона розлючувалася до сліз. Це було раніше, давно-давно, ще в дитинстві…

— Ні, не пам’ятаю, Ящірко. Не пам’ятаю.

Від гаю тягло вогкістю; Ільмарранену здавалося, що він вріс у пагорбок, вріс, завалений листям по коліна.

— А ріка, форелі? Згадай, Марране!

…Ріка була теплою, кришталево чистою, і в найтемнішу ніч він розрізняв у потоці попереду срібну форель.

Він і сам був фореллю — великою, граціозною рибиною, і йому нічого не варто було наздогнати ту, що пливла попереду.

Вона виривалася вперед, поверталася, ставала впоперек ріки, косувала на нього круглим і ніжним оком. Він пропливав повз неї, на мить відчувши дотик ясної, теплої зсередини луски, і в захваті вистрибував із води, щоб на мить побачити зірки і здійняти цілий сніп бризок, які виблискували у місячному світлі.

Потім вони ходили колами, і кола ці дедалі звужувалися, плавці ставали руками, й не луски вони торкалися, а вологої смаглявої шкіри, і цілий світ здригався в обіймах щасливого Маррана…

А потім вони з Ящіркою вибиралися на берег, вражені, притихлі, й перлові краплі води скочувалися по оголених плечах і стегнах…

Він перевів подих. Спогад оселився в ньому, заслонив осінній день, і сильніше затягся всередині нього тугий болісний вузол.

— Форелі?

Він згадав, як м’яко світить місяць крізь товщу вод, як добре дивитися на нього з глибини прозорої ріки.

Март уже стояв поруч — блідий, змарнілий, стривожений. Спробував узяти Ящірку за плечі:

— Стель, ходімо…

Дитина в неї на руках впустила іграшку й обурено завовтузилася. Март підняв ляльку й зім’яв її в руках:

— Ну ж бо, ходи… Хлопчисько вередуватиме… Ходім…

Інша рука відсторонила його.

— Облиш… — тихо мовив Легіар.

Руал зустрівся з Лартом очима. Март потягся був узяти дитину, та Ящірка не віддала. Так і залишилися стояти, як стояли — між ними посопував, пускав слину малий, намагаючись схопитися за Руалову сорочку.

— Ти… Руале, навіщо ти мене… покликав?

Руал опустив голову й побачив свої руки — весь цей час він, виявляється, крутив у пальцях золотий Амулет Віщуна.

Не запитуй, навіщо. Я не можу. Я не можу цього зробити.

Але вона заглядала йому в очі, знала відповідь, чекала й боялася. Чекала й боялася, що він її… покличе. А він мовчав, мовчав і дивився на свої руки.

Каркаючи, піднялася з гаю зграя вороння. Ільмарранену хотілося, щоб тьмяне листя завалило його по самі брови.

Маля запхинькало, і пхинькало дедалі голосніше, поки не розревлося гірко й ображено. Гойдаючи його на руках і бурмочучи щось ніжне, примирливе, Ящірка марно силкувалася заспокоїти сина.

Руал спіймав сонце, що саме проглянуло поміж хмар, на золоту грань медальйона. Струснув Амулет на ланцюжку, як іграшку, запропонував маляті:

— Дивись, яка цяця…

Дитина здивувалася, широко розплющила повні сліз очиці, вдарила кулачком по медальйону, той гойднувся в Руаловій руці.

— Давай! — підбадьорив малого Ільмарранен.

Хлопчик схопив золоту пластинку обома руками і радісно потяг її до рота, мало не вихопивши медальйон у доброго дядька.

— Руале… — сказала Ящірка так тихо, що він швидше вгадав своє ім’я, ніж почув його.

Він підняв долоню. Долоня пригадала вагу маленького, в’юнкого, сонцем нагрітого звіряти, що лоскоче дотиком смарагдової луски і крихітних кігтиків.

Прощавай.

Він побачив, як ящірка зіслизнула з його долоні й потонула в липневій траві.

Знову налетів осінній вітер, і жінка, яка перед ним стояла, гірко потупила погляд.

Він дивився вслід. Постаті людей, що віддалялися, дедалі зменшувались, поки кволий лісочок біля підніжжя пагорба не поглинув їх цілком.

Знову занурилося в хмари ним врятоване сонце.

Згасли відблиски на поверхні медальйона, якому ще належало знайти свого Віщуна.

Шлях давно спорожнів, та Руал дивився й дивився, і очі його запалилися від вітру, який шпурляв під ноги поруділі трупи зеленого листя.

Потім підвів голову до хмар, які скажено мчали по небу.

Він стояв на пагорбі посеред світу, приречений на вічну гіркоту втрати і вічне щастя бути собою. Той, що пробачив. Прощений. Людина під небом.

Нескінченна дорога лежала біля його ніг, але не можна було зрозуміти — чи то він вирушає в путь, чи нарешті повернувся.

Content

Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ
БРАМНИК

Частина перша ПОЯВА

Частина друга БЛУКАННЯ

Частина третя ІСПИТ

Частина четверта ЗАКЛИК

Частина п’ята ДВОБІЙ