ТАЄМНИЦЯ ПІДВОДНОГО ЧОВНА

Розділ 1

У якому наші давні знайомі готові з нудьги посваритися

Море — воно для кожного своє.

Хтось, побачивши його, малює в уяві флотилію, сміливих і зухвалих піратів, морські бої. А ще — заселені жорстокими дикунами невідомі острови, що на них штормові хвилі викидають безстрашних морських вовків разом із корабельними уламками. Інших одразу захоплює романтика морських просторів, і на морських берегах мимоволі починають римуватися рядки. Але для когось море — це просто багато води. Більше, ніж у ставку чи річці, можна далі запливати й глибше пірнати. Дехто ж узагалі води боїться: солона вона чи прісна, в морі вона чи в озері, калюжі, ночвах — нема різниці.

Зараз на морському березі, неподалік від тихої затишної бухти, саме зібралися четверо, котрі разом уособлювали усі ці варіанти ставлення до великої води.

Шалені морські пригоди подумки уявляв Данило Лановий, і дивуватися тут нема чому. Хлопчик багато читав, захоплювався історією. Й це зрозуміло, адже тато його, Лановий-старший, теж фаховий історик і, можна сказати, професійний мандрівник: організував разом із друзями туристичну фірму, розробляв захопливі туристичні маршрути Україною…

Правда, небезпечні пригоди й мандри довкола світу Данило пережквав лише в ліжку перед сном, прочитавши перед тим щось цікавеньке, або коли потрапляв у якесь місце, де, на переконання хлопця, без пригод ну просто ніяк. Сам же Данько по можливості намагався уникати в своєму житті різних небезпечних ситуацій. Але коли вже в них потрапляв — бо як від чогось старанно тікаєш, воно тебе наздоганяє! — то виходив з них спритно та гідно. Як і належить людині, котра багато читає, тренує мозок і вчиться думати.

Романтичні вірші народжувалися в голові Галки. Дівчина з кумедними кісками давно потай від усіх намагалася римувати рядки. Спочатку, коли склалося вперше, вона злякалася сама себе, заховала списаний аркуш під подушку, аби не побачив ніхто, а на ранок узагалі все порвала й спалила. Бо не вважала, що зараз час для поезії.

Зрештою, Галка жила в невеличкому місті на Полтавщині. Тамтешні її ровесники серйозно вважали поетів, художників та інших, хто намагається щось створити, трошки дивними. Не зовсім сповна розуму, якщо не сказати грубіше. Єдині, кого ще якось поважали й на кого хотіли рівнятися її однолітки, — співаки та співачки, котрих показували по телевізору. Галка теж часом дивилася телевізор, бо прилад цей придуманий для того, аби його вмикали і вимикали. Але ніяк не хотіла зрозуміти, чому там каналів багато, а показують всюди одних і тих самих співаків. Може, дівчина з кісками також на когось рівнялася б. Проте з тих, кого пропонував телевізор, не подобався ніхто. Про це, до речі, теж краще мовчати: якось вирвалася в Галки різка оцінка чергового кумира однолітків, то на неї три дні тюкали, поки не забулося. Тож надалі про свої захоплення дівчина воліла помовкувати. Складання віршів це теж стосувалося.

Для Богдана Майстренка море справді було лише в кільканадцять разів більшим за Дніпро, де він навчився плавати і навіть перепливав у певних, не дуже широких місцях, — були такі на пляжі в київському Гідропарку. Хоч за чотирнадцять років життя на море хлопець потрапив уперше, особливого враження воно не справляло. Навпаки — попервах солона вода виявилася незвичною, дуже дратувала, доводилося кілька разів на день залазити під душ, аби змити з себе морську сіль, і з цього приводу Богдан завжди бурчав, чим неймовірно дратував Данила.

Ну, а боявся води їхній четвертий друг африканський страус на ім’я Футбол. Він якось утік із страусячої ферми, приблудився до Галки. Дівчинка з кісками приручила його, пригодувала, і став цибатий птах її вірним охоронцем. Від своєї хазяйки Футбол не відходив ані на крок, навіть до школи проводжав. Силу його міцного дзьоба поважали всі довкола, наздогнати швидкий птах міг будь-кого хоч людину, хоч авто, хоч поїзд, хоч літак. Але було в нього своє слабке місце, як кажуть, своя ахіллесова п’ята: до води міг наблизитися лише на пару кроків, далі не йшов. Тож рятуватися від страусового гніву можна було лише в річці.

Та зараз об’єднало четвірку наших давніх знайомих одне: тут, на морі, їм уже було страшенно нудно. Навіть страус занудився, відчуваючи настрій своїх друзів. А назад повертатися ще ох як не скоро — цілих три тижні попереду.

— Може, купнемося? — запитав Богдан, але в голосі його не чулося жодного азарту.

— Хочеш — плавай собі, — байдуже знизав плечима Данило.

— Ні, а ти що пропонуєш? — з ходу почав заводитися Майстренко. — Сам нічого не придумав, а вже той…

— Що — «той»? — повернувся до нього Лановий усім корпусом. — Я тобі нічого не «той». Чого тебе сіпає з самого ранку? Ніхто не тримає — купайся. Якого дідька тут іще робити?

— Даня правий, — зітхнула Галка. — Тільки не гризіться, хлопці. Богдан просто перекупався. Тому так реагує.

— По-моєму, нам уже й нема про що говорити, — зітхнув Данило. — Давайте так: розійдемося у різні сторони і займемося, хто чим придумає. Потім зберемося, поділимося враженнями — раптом у когось виникне цікава ідея?

— А разом, на дві голови, ми вже нічого не придумаємо? — знову визвірився Богдан.

— Чому на дві? — Галка вперла руки в боки.

А мою голову ви вже не рахуєте?

— Заспокойся, — Данило миролюбно взяв дівчину за плече. — Це Бодя мою голову не порахував, — він кивнув у бік Майстренка.

Такими сварками починався вже не перший ранок, і це турбувало Ланового дедалі більше. Коли нема чим себе зайняти, приводу перегризтися довго шукати не доводиться. Данило гостріше за інших відчував небезпеку, та вдіяти нічого не міг. Тим більше, що, за великим рахунком, уся компанія опинилася тут, на морі, через нього.

Виходить, він ніби зобов’язався розважати всіх. А не клеїться…

Не знаючи, як далі підтримувати розмову і чи варто підтримувати її взагалі, Данько відійшов від гурту, повернувся до моря, ловлячи лицем легкий бриз, пошукав, за що б зачепитися очима. Спершу вирішив рахувати чайок, та потім перевів погляд на водяну гладінь. Десь далеко плив корабель — Лановий уже знав, що це судно для прогулянок, місцеві підприємливі люди катають відпочивальників, наші герої звикли бачити його щодня. Потім провів поглядом вітрило яхти. Тоді зупинився на цяточці, яка стрімко й упевнено наближалася до них, за лічені секунди набувши обрисів великого катера.

А за кілька хвилин Данило зрозумів: цей катер тримає курс просто на них. Точніше — в їхній бік. Недалеко від того місця, де вони розташувалися, був доволі широкий пірс.

Розділ 2

У якому на очах у наших героїв відбувається зухвале викрадення

Боковим зором Лановий засік — наближення катера помітили і Богдан з Галкою. Тільки Футбол лишився до цього видовища байдужим, просто походжав берегом, думаючи про щось своє, страусяче. Піддавшись поки що не зрозумілому пориву, Данило неквапом рушив у бік пірса. Богдан і Галка посунули за ним.

Тим часом катер, наближаючись до берега, швидкість не скидав. Навпаки, складалося враження — кермує ним шаленець, що шукає вдячних глядачів. Поза сумнівом, він уже бачив дітей на березі, тому виконав фігуру морського пілотажу спеціально для їхніх очей: розвернувся на повній швидкості, збуривши хвилю, при цьому катер нахилився на бік, ставши майже вертикально, — так автогонщики демонструють їзду на двох колесах. На якусь мить здалося — не втримається катер, перекинеться, доведеться гукати рятувальників. Та враз він вигулькнув з-за хвилі, тримався впевнено, повторив трюк, цього разу збільшивши коло, а коли й це вдалося — розвернувся у протилежний бік. Ось, мовляв, як я можу: і так, і так, і ось так.

Не втрималася Галка — заплескала в долоні. Знизав плечима Богдан — подумаєш. Замислився Данило — чого б це його отак викаблучуватися.

А катер уже скинув швидкість, розвернувся, неквапом підійшов до пірса. Порівнявшись із ним, зупинився, не глушачи мотор. На палубу вийшов чоловік у шортах, сніжно-білій футболці та в капітанському кашкеті, помахав рукою, явно підзиваючи їхню компанію до себе.

— Гайда? — запитав Богдан і, не дочекавшись відповіді, рушив уперед.

Данило й Галка не бачили причин, чому б їм не підійти до катера. Теж посунули, страус подріботів за ними.

Зблизька катер виявився більшим, ніж здавалося. Лановий дуже погано знався на плавальних засобах, їхніх моделях і загалом на всьому морському, цілком справедливо вважаючи себе по вуха сухопутним. Та все ж щось він та й знав, точніше — відчував.

Скажімо, роздивившись катер зблизька, Данило чомусь зробив упевнений висновок: це — військове судно. Точніше, має стосунок до військового флоту. Звичайні, так би мовити, цивільні, катери бачив хлопець багато разів — Дніпром їх он скільки плаває! Цей же чимось від уже раніше бачених катерів відрізнявся. Було в ньому щось таке бойове і загрозливе водночас. Може захистити, але здатен і атакувати.

Щоправда, зараз катер цілком мирно гойдався на воді. А чоловік у кашкеті приязно й широко посміхався.

— Здоров, орли! — привітався він.

— Добрий день, — ввічливо відповів за всіх Данило.

— А як це називається? — вирвалося в Богдана, і він тицьнув пальцем на катер.

— Що — «це»? — не зрозумів Кашкет.

— Модель яка? — діловито запитав Майстренко, всім своїм виглядом доводячи — знавець ще той, навіть видав: — Модифікація цікавить.

— Ти глянь! — здивовано вигукнув Кашкет. — Серйозний чоловік, бачу.

— Так! — Богдан ледь викотив груди.;

— Раз так — тримай кінець!

Кашкет несильно замахнувся, кинув з палуби швартовий трос. Майстренко хотів красиво спіймати — не вдалося, обтягнутий парусиною міцний кінець впав на пірс. Злий на себе через нездатність впоратися з таким надлегким завданням, Богдан зціпив зуби, підняв трос, міцно стиснув обома руками, наче збирався утримати так увесь катер.

— Молодець! — Кашкет не звернув уваги на цю дрібну осічку. — Це, хлопче, патрульний катер.

— Яка швидкість?

— Може розігнатися до п’ятдесяти вузлів, — серйозно пояснив Кашкет і замовк, явно чекаючи реакції.

Тепер Богдан закусив губу. Сам же почав розмову, тепер треба якось її підтримувати, але йому хіба що лишалося тримати трос: зовсім не знався київський хлопчина на звичних для моряків словах і термінах. На виручку прийшов Данило.

— Досить швидкісний, — промовив. — Це десь до ста кілометрів, правильно розумію?

— Так точно, — кивнув Кашкет. — Бачу, грамотний народ. Місцеві?

— З Києва.

— Не всі, — тут же вставила Галка, бо теж не хотіла мовчки слухати чоловічі розмови.

— Пташка ваша? — поцікавився Кашкет, кивнувши на страуса,

— Наша, — хором відповіли Данило з Богданом.

Але Галка і тут не втрималася — поправила твердо:

— Моя, точніше.

Перезирнулися хлопці, знизали плечима синхронно. Твоя — то й твоя. Давненько щось вони крилатого друга не ділили.

— Дражнять її як?

— Це не вона, це він, — уточнила дівчина з кісками. — І не дражнять, а звуть. У нього не кличка, а ім’я. Футболом називають, але може відгукнутися й на Футбика.

— Ти глянь! — знову вигукнув Кашкет.

— А він покататися не хоче?

— Покататися? — перепитав Богдан. — На катері?

— Атож. Не тільки його — всіх можу покатати.

— Це ж не для прогулянок судно, — зауважив Данило.

— Кажу ж — патрульний катер, бойова машина. Але хто сказав, що ви не можете здійснити на його борту свіженьку морську прогулянку?

— Бойова? — пожвавився Богдан. — Що, і зброя є?

— Оснащений — кивнув Кашкет. — Якщо тебе справді цікавить техніка, можу прочитати невеличку лекцію. Модель називається «Мангуст». Сьогодні це чи не найкращий із усіх відомих, багато в чому перевершує західні. Особливо — всякі там американські. Є два кулемети, за потреби можна прилаштувати ракетний комплекс. За великим рахунком, це така маленька швидкісна морська фортеця.

— Прямо так і фортеця! — скептично промовила Галка.

Дівчині з кісками далі було нудно слухати це все — вона мала всі підстави вважати подібні розмови суто хлопчачими. Принципово ніколи не цікавилася нічим, хоч трохи пов’язаним із війною, армією та флотом, не дуже любила історії про амазонок та жінок-воїнів: коли вже на те пішло, подобалися Галці життєписи княгинь, королев, інших видатних жінок, що володіли світом, не беручи для цього зброю до рук. А морем вона б справді прогулялася — ось лиш уявляла себе не на військовому патрульному катері: вабила дівчину яхта під вітрилами.

— Можете перевірити. Час є, покатаю з вітерцем. То як, уперед?

Тепер Данило з Богданом глянули на Галку. Хоч нудьгували до цього моменту однаково, проте відчули обоє — не дуже щось дівчині до душі ця пропозиція. Не вабить її військовий катер, чи боїться вона, хтозна. Не змовлялися хлопці, проте й не уявляли навіть: щойно в голови зайшла однакова думка. Що робити, якщо Галка відмовиться, — самим не погоджуватися, за компанію, чи все ж таки плюнути, лишити її на березі, хай далі тиняється, мов неприкаяна.

— А кулемети покажете? — поцікавився Майстренко.

— Навіть потримати дам. Стріляти — ні, — тут же попередив Кашкет. — Але якщо в кого є фотоапарат, навіть у телефоні, — клацнемо на пам’ять. В школі вчитеся?

— Аякже!

— Хто з ваших однокласників тримав військовий кулемет? Отож-бо!

Пропозиція виглядала щодалі спокусливішою.

— Поїхали, Галко! — сказав Данько.

— Давай, коли ще так попре! — додав Богдан. — Чого боїшся?

— Та нічого я не боюся! — роздратовано вигукнула Галка. — А Футбик? Його куди? Знаєте ж — без мене він ніяк.

— Хай вчиться без матусі! — вишкірився Богдан. — Не маленький уже!

— Знаєш, що! — почала дівчина, та Кашкет миролюбно підняв руку.

— Так, стоп, стоп, народ! Хто сказав, що страусам не можна на борт? У мене такого пасажира ніколи не було! Я теж його сфоткаю тут, своїм друзям покажу. Прикиньте собі картину — страус біля кулемета бойового катера!

— Прикольно, погодився Данило..

— То погнали, чи як?

— Футбик води боїться, — нагадала Галка, але вже не так упевнено і вперто.

— Нема на борту води! — запевнив Кашкет.

— Правда, Галко, чого ти, попустися! — вигукнув Богдан. Він же в тебе уже в кузові вантажівки їздив, і в вагоні мандрував! Нічого не сталося! Хай тепер по морю на катері покатається для повного комплекту!

У Галки вже не було сил сперечатися.

— Ось ми в нього спитаємо, — дівчина повернулася до страуса: — Покатаємось, Футбику?

Замість відповіді страус підстрибнув раз, потім другий, клацнув дзьобом — згоден, мовляв.

— Коли так — тоді гайда, — погодилась нарешті дівчина з кісками.

— Ласкаво просимо на борт! — Кашкет зробив гостинний жест. — Пропустіть уже птаха вперед, хай піднімається. Зараз я камеру принесу, зафіксуємо цей урочистий момент. А тоді викладемо в інтернет, ролик усіх порве!

З цими словами Кашкет зник у відсіку. Тепер уже Галка запросила страуса гостинним жестом, навіть зігнувшись у напівпоклоні, немов пропускаючи поперед себе титуловану особу.

— Піднімайтесь, ваша страусяче величносте!

Сподобалось Футболу таке ставлення. Споважнів на очах, рушив пірсом до краю, наблизився до борту, секунду подумав — і ось цибаті ноги вже ступили з пірса на катер.

Далі все сталося стрімко й несподівано. Ніхто з трійці не встиг оговтатися, як ураз ожив, заревів мотор — і рвонувся білий «Мангуст» уперед на повній швидкості.

Кінець тросу, який Богдан усе ще тримав, так нікуди й не приторочивши, уже майже вислизнув з рук, та спрацювали спортивні рефлекси — хлопець в останню мить стис його в руках, намагаючись вхопитися міцніше, так, ніби це могло допомогти утримати втікача. Трос натягнувся, смикнув, потягнув.

Богдан не пускав — тож полетів, тримаючись за кінець, до краю пірса.

Зник пірс із-під ніг. Шубовснув хлопець у воду — бризки полетіли.

Розділ 3

У якому доведено: страуси можуть ходити по воді

Аж тепер зрозумівши, що сталося, Данило шарпонувся вперед — і зупинився.

Куди бігти? Наздоганяти підступного крадія, котрий на своєму катері стрімко віддалявся від берега з полоненим страусом на борту? Дурне це все, раніше треба було думати. Як же їх розвели — мов тих кошенят мокроносих!

Від безсилої люті Данько тупнув узутою в гумовий капець ногою по пірсу. Та так сильно, що капець не стримався, злетів і, як на зло, упав у море.

Богдан же тим часом незбагненним навіть для нього самого, просто нереальним чином намагався боротися з викрадачем. Навіть опинившись у воді, він не розтис рук, намертво вчепившись у трос. Занурився з головою — і враз виринув, його тягнуло за катером, мов акулу на гачку. Нічого Богдан перед собою не бачив, хоч його очі, попри стіну води, були широко розплющені. Волочився за катером та відфоркувався на ходу.

Чи зрозумів викрадач, що від нього не відчепилися, чи просто вирішив погратися — не ясно: просто катер ураз почав розвертатися праворуч, заклав крутий віраж. Трос на мить послабився, тоді знову натягнувся, рвонуло з новою силою, і тепер Богдан не втримався — хлопця буквально змило водою. Розтиснувши руки, він знову занурився у воду, пірнув, запрацював руками, ногами і виринув.

Аж тепер зрозумів, як далеко відтягнуло його від берега. Не злякався, ще й далі міг запливти. Просто розгубився, зрозумівши: Футбола тепер точно не наздогнати, не знайти. Ось так втратили друга ні за цапову душу, поплив від них страус! Хоч топися, їй-богу!

Полежавши трохи на воді та погойдавшись на хвилях, Богдан зітхнув, повернувся і неквапним кролем поплив назад. Кілька разів озирався на катер — утікач взагалі з май зник десь за смугою обрію. Тьфу, чорт, от же ж засідка!

На пірсі вже сиділа й гірко ридала від розпачу Галка, закривши лице руками й не соромлячись сліз. Данило, не знаючи, що робити і як діяти, так і стояв в одному капці. Його втрачений капець плавав тут же, на воді, біля берега. Такі самі капці, але Богданові, зараз мирно плавали під пірсом.

Підібравши їх, вибрався Майстренко на берегове каміння, покрутив у руках, а тоді з відчайдушним криком закинув по черзі всі три капці подалі, в найближчі кущі.

— Чого, чого ви повелися на таке! — кричала Галка крізь сльози.

— Ага, давай ще винними нас зроби! — огризнувся знизу Богдан.

— Справді, Галко, то вже байдуже — хто винен і хто кого на катер тягнув… І взагалі, — почав Данило і тут-таки замовк, утративши думку, а точніше — зовсім не маючи її.

— Добре хоч телефон не втонув, — сказав Богдан, витягаючи з шортів свій мокрий недорогий мобільник. — Дивно, як він не втонув. Ото було б мені…

— Вам мобільник дурацький у голові! — знову прокричала-проридала Галка, тепер уже на повний голос. — Лановий, хай вже цей роззява — але ж ти в нас найрозумніший! Що ми робимо?

— Чому це я роззява! — обурився Богдан. — Я його ледь не зловив!

— Ой, досить уже! — Данило тупнув босою ногою по бетонному пірсу. — Давайте думати краще! А найліпше — гайда в міліцію!

— І що міліція зробить, розумнику? — парирував Богдан. — Прибіжимо, скажемо — гвалт, рятуйте, поганий дядя на катері страуса в нас украв! Як ти собі уявляєш? Що, по-твоєму, в міліції подумають?

Хоч як драматично склалися події, морський бриз таки трохи остудив Данилів запал. Крути не крути — Майстренко багато в чому правий. Адже перше, до чого додумався домашній хлопчик Данько, шукати допомогу в закону. Тоді як Богдан, хлопчисько вуличний, навіть з невеличким досвідом спілкування з міськими злодійчуками, мислив у таких випадках не головою, а серцем: не буде від міліціянтів реальної допомоги.

Справді, вислухають їх у міліції. Але перше ж питання буде: звідки взявся страус? Далі — невже вони, потерпілі, думають, що викрадач страусів ось так прямо крутитиметься на виду? Навіть стягнувши гаманця, ховаються. А тут цілий птах — його ж треба десь прилаштувати. Потім: страусів викрадають не випадково. Тобто нічого не крадуть випадково, проте коли злодій націлився на живе створіння, тварину, птаха чи плазуна, напевне знає, кому й куди його потім прилаштувати. Точніше — продати за великі гроші. В міліції, скоріше за все, скажуть, що Футбика за той час, поки вони прийшли зі скаргою, вже вивезли подалі від селища Тим паче, що у викрадача швидкісний військовий катер, а це означає, що викрадачі — люди серйозні, організовані, а отже — невловимі.

Та головне не возитимуться з ними в міліції! З принципу не возитимуться! Бо як це: справа про викрадення страуса в трьох школярів невідомим у капітанському кашкеті на патрульному катері?.. Всі ж обрегочуться кругом, пальцями тицятимуть. Нізащо в світі міліціонери такого не допустять.

Отже, безнадійна справа. Зовсім безвихідь. Просто біда.

Але поки Данило так міркував, усе, мов за помахом чарівної палички, сталося раптом само собою.

Точніше, не само собою, але без чарівника не обійшлося. Хоч ніхто з трійці ніколи в чари не вірив, те, що враз почало відбуватися перед їхніми очима, інакшим словом просто не назвеш.

Бо спершу далеко на обрії знову з’явився підступний катер. Данило навіть побачив, як маячить Футбикова голова над бортом його тимчасової тюрми. А потім катер якось дивно смикнувся, мовби штовхнув його хтось. Або щось невидиме для людського ока.

Розвернуло катер поштовхом. Поточився довгоногий птах. Зараз упаде в воду.

— Ой! — вигукнув Данило, голос зірвався на тонке.

Скочила на ноги Галка, теж уп’яла погляд у катер. Нічого не бачив зі свого місця Богдан, тож помчав на пірс. Та поки біг — усе найцікавіше сталося.

Страус утримав рівновагу. Ступив через борт катера. І лишився стояти на поверхні води.

А тоді одразу почав швидко наближатися до берега, подалі від ворогів. Тупцяв на місці, перебирав ногами, крутив головою — але під воду не йшов, тримався. Стримів уперед, неначе торпеда.

Забракло Данилові слів. Мовчки витяг перед собою руку, показуючи пальцем на це неймовірне видовище. Хіба що кумедно замукав. Галка теж не знайшла, що сказати, — застрибала, заплескала в долоні, закричала з радості. Богдан же стояв мовчки. Він узагалі не розумів, що відбувається і як на це треба реагувати/

А Футбол, махав крилами, ніби збирався стати першим страусом, що навчився літати.

Він уже зовсім наблизився до пірса, однак за пару метрів до остаточного порятунку раптом завмер.

— Сюди! Сюди! Футбику, сюди! — хором закричали всі троє.

Скидалося нате, ніби птах ніяк не міг на щось наважитись.

Потім викинув зовсім уже дивний фінт. Розвернувся й почав рухатися по воді колами в радіусі пірса, але не наближаючись до нього впритул.

Ось тоді Богдан Майстренко зробив те, чого за інших обставин не вчинив би ніколи. Йому навіть у голову не стрілило б повестися так із дівчиною. А надто — з Галкою, якій він колись уранці нарвав польових ромашок. Йому ніхто не підказував. Чомусь Богдан просто зрозумів — діяти треба так, а не інакше.

Замахнувся, збираючись ударити Галю. Та в останній момент зупинив руку, немов передумавши. Забрав у жмуток її праву кіску, смикнув, не шкодуючи сили.

— А-а-а-й-яй! — заволала дівчина від різкого болю. Не зупинило це Богдана знову смикнув, цього разу навіть сильніше.

Галка закричала знову, з несподіваного переляку навіть не думаючи боронитись. Але водночас із цим криком болю й розпачу, в якому чулося благання про порятунок, сталося те, на що Богдан дуже розраховував.

Одним величезним, неймовірним, не баченим раніше, просто неможливим стрибком страус подолав відстань між водою та твердю. Інакше не можна: адже на очах Футбола ображали його кращого друга й хазяйку. Кривдника треба покарати І ось цього не зміг передбачити Богдан, приймаючи єдине правильне й водночас дуже ризиковане рішення.

Стрибок удався. Страус стояв на пірсі, готовий до бою.

Атаку почав негайно.

Розділ 4

Який із сумом доводить: порятовані теж можуть бути невдячними до рятівників

Жодного разу за увесь час знайомства з шаленим страусом не відчув Богдан Майстренко на собі міць його дзьоба та силу довгих ніг.

Хоча бачив не раз, як Футбол у хвилини шаленства пускав у діло свою даровану природою зброю. Вороги тікали з диким криком, потім довго лікували забиті місця і після того намагалися обходити десятою дорогою не лише самого страуса, а й тих, кого птах вважав своїми друзями та завжди кидався боронити. Та зараз Богдан зрозумів: найдорожчою людиною для Футбола все одно лишається дівчина з кісками. Галка була першою, хто дав бездомному страусу притулок на чужині — а Україна для птаха, народженого в Африці, була на той час чужою. Це вже потім птах її полюбив як другу рідну домівку. Галку ж вважав другом, сестрою і мамою водночас.

Ось чому інші, наприклад, Данило з Богданом, теж вважалися друзями страуса. І варто комусь образити або цих хлопців, або інших, які припали страусові до серця, мирний кумедний птах враз перетворювався на справжню бойову машину. І отоді — ховайтеся, кривдники. Але підняти руку на Галку не міг собі дозволити, за страусячим кодексом честі, ніхто. У подібних випадках друг миттєво перетворювався на ворога.

Богдан зрозумів це, коли Футбол, як здалося хлопцеві — просто в повітрі! — почав гнатися за ним. Ще пару хвилин тому, придумавши спосіб врятувати страуса від падіння в незатишну для нього воду, Майстренко ні про що більше не думав. Навіть зробив поправку на те, що вони зі страусом усе ж таки друзі й великодушний птах усе зрозуміє. Не врахував хлопець одного — інстинктів бойового птаха. І, звісно, власних сил не розрахував.

Дивом уникнувши страусового дзьоба, спрямованого просто в голову, Богдан ухилився від копняка з непритаманною для себе грацією балеруна. Та далі почалися проблеми: Футбол погнався за ним. Довго бігати від найпрудкішого птаха на світі хлопець, тим більше — босий, навряд чи зміг би. Навіть враховуючи, що він спортсмен, капітан футбольної команди і здобув перед канікулами почесне третє місце на юнацькому чемпіонаті Києва зі східних єдиноборств.

Жодна спортивна підготовка не рятувала від стрімкої атаки страуса. Богданові вдалося виходити з-під ударів лише дивом. Замість тікати подалі, що дорівнювало поразці, інстинкт підказав хлопцеві інакшу тактику. Він запетляв зайцем, бігаючи по колу й плекаючи слабку надію закрутити птахові голову. При цьому Майстренко вперто не хотів кричати: стримувати розпачливі верески та прохання допомогти хлопець вважав у цій ситуації певним виявом мужності й витривалості.

Але розв’язка невблаганно наближалася. Уже тричі міцний дзьоб Футбола ледь не сягав маківки, скроні та плеча Богдана. Двічі вдалося вберегти зад від копняка, хоча востаннє кістяна нога птаха навіть торкнулася сідниць. Дихання почало підводити Богдана, рясний піт заливав очі. З цього двобою хлопець уже готовий був вийти переможеним, аби лиш це все швидше закінчилось. Правда, були застереження, що вихід може відбутися ногами вперед…

Права нога раптом втратила опору, зашпорталася і підломилась. Одразу ж заломилася в коліні й ліва. Відчувши, що падає, Богдан за спортивною звичкою встиг згрупуватися, впав на руки, перекотився через голову, сам собі нагадавши футбольний м’яч. І тут же з жахом уявив — ось зараз страус почне за своєю звичкою ним гратися. Заплющив очі, чекаючи на неминучу розправу.

Проте нічого не сталося. Лишень почув крізь дзвін у вухах:

— Назад! Назад, я сказала! На місці стій!

У відповідь — погрозливе клацання пташиного дзьоба.

Перевернувся Богдан на спину. Розплющив обережно одне око. Потім — друге. Світ перестав перед ним хитатися. І побачив хлопець перед собою Галчині ноги.

Дівчина з кісками стояла просто перед ним, майже впритул до лежачого. Над нею височіла довга страусова шия, невпинно клацав дзьоб.

Але Галка, ставши між птахом і Богданом, широко розкинула руки, кричала грізно й дзвінко:

— Скільки тобі казати! Поганий птах! Назад!

Поруч уже тупцяв Данило, але якось так не дуже впевнено. Не було в Ланового стійкої віри в милосердя страуса щодо самого себе. Адже запросто міг потрапити під роздачу — просто як Богданів друг. Тож стояв осторонь, із притаманною для себе розважливістю знайшовши шлях для можливого відступу й порятунку — море. В разі чого готовий був просто пірнути з пірса, не розуміючи, чому Богдан не зробив так само, почавши з Футболом безнадійну гру в квача на березі Мабуть, від шоку, вирішив Данило.

Тим часом від наказів Галка перейшла до вмовлянь, навіть тон змінила «так мами говорять до неслухняних, але все одно таких любих дітей.

— Ну, Футбику, досить уже. Побігав — і буде. Нічого зі мною лихого не сталося, ніякого лиха. Бачив — жива я, здорова, навіть коси цілі. Зовсім на Бодю не злюся. Так треба, розумієш? Так було треба — для тебе в першу чергу! Тебе ж рятували, дурненький! Ну, пробач нас, пробач!

Озирнувшись на Богдана, котрий усе ще лежав на землі, Галка враз стишила голос, промовила одними губами:

— Проси пробачення. Проси бігом.

Не розуміючи, у чому винен перед птахом, Богдан, тим не менше, слухняно загукав:

— Вибач мені, Футболе! Прости, старий, не хотів я!

— Бач, він визнає, — знову повернулася дівчина до страуса. — Усе добре. Кається Бодя, не буде так більше. Все, мир-дружба?

Глянув Футбол через Галчине плече на лежачого Богдана. Чи то зрозумів — навіть бойові страуси лежачого не б’ють, чи справді подарував хлопцеві, а чи, радше за все, заспокоївся — адже все гаразд із дівчиною. Як би там не було, клацнув Футбол дзьобом востаннє, підстрибнув, розвернувся і гордо відійшов убік: мовляв, живи поки що.

Обережно підвівся Богдан. Обтрусився. Посунув за страусом, навіть спробував погукати:

— Футбику, то як — мир?

Але страус глянув на хлопця через плече, витягнув голову, клацнув загрозливо дзьобом: не лізь, мовляв. Потому рушив далі, вже не вважаючи за потрібне приділяти прикрому хлопцеві свою увагу.

— Чого це вік? — спитав Богдан Галку, яка краще за інших вивчила повадки свого улюбленця.

— Не чіпатиме, — розтлумачила дівчина. — Та краще все одно не підходь до нього. Сердиться.

— Надовго?

— Хтозна, — Галка знизала плечима. — Мо’, до вечора попустить, і вже завтра все буде як колись. А може — назавжди. До кінця життя.

— Чийого? Мого чи його?

— Людина живе довше за страуса — сухо відповіла Галка. — І досить. Ти сам винен.

— У чому це я винен? — почав заводитися Майстренко. — Сам би він ніколи не…

— Стоп!

Це нагадав про себе Данило — піднявши руку, мов рефері, двома кроками наблизився до друзів, опустив правицю, ніби розділивши обох.

— Ти чого? — здивувався Богдан.

— Стійте, кажу. Не про те сперечаєтесь.

— Нічого собі — не про те! Мене мало не вбили, а ти…

— Спокійно, — перервав його Данило, піднісши голос. — Що сталося — те сталося. Не знаю, чи можна було таке передбачити. Але й не варто вважати страуса невдячним. Ми з вами не про те говоримо. Справді, сам Футбол ніколи б не вибрався з води на сухе місце. Знаєте, чому? Бодю, ти пірнав з пірса — глибоко там?

— Доволі глибоко! Навіть двометровому баскетболістові по маківку!

— Не знаю про баскетболістів, але страус точно потонув би. Ну, не те, щоб зовсім потонув, ми б не дали. Та впав би в воду, наковтався, почав би борсатись… Ми б утрьох довгенько порались біля нього. Та ми за всім цим про дві важливі обставини забули. Перша страуса викрали у нас на очах, і я поняття не маю, хто. Але викрадача ми хоча б бачили й можемо при нагоді впізнати. Яким чином у нас на очах страус повернувся назад — ось загадка із загадок. І ось у чому треба розібратись. А не людину з птахом мирити. Хіба ні?

Розділ 5

У якому говорять про монстрів і міркують, де в них лігво

Справді — правильно Данько Лановий каже. Як завжди… ну, або як у більшості випадків.

Де й поділася нудьга. Страус далі гуляв берегом моря, схоже, так і не зрозумівши До пуття, що з ним щойно сталося. Лагідний бриз трошки остудив розгарячілі голови нашої трійці.

— Здається, я знаю, хто хотів поцупити Футбика, — заговорила Галка.

— О! І мовчиш? — дорікнув Данило.

— Просто я не надала цьому особливого значення. Думала — пожартував хтось. Ви ж самі знаєте, як часто до нас із страусом чіпляються різні люди, хоч би де ми з’явилися. Це ж удома до нього всі звикли. А так проходу не дають. Минулого року, пам’ятаєте…

— Можна ближче до нашої проблеми? — доволі грубо урвав її Богдан, усе ще лютий, що саме слабка дівчина врятувала його, спортсмена, від скаженої пташки. — Ми все це добре пам’ятаємо.

Галка роздратовано повела плечима.

— Позавчора ви купатися погнали, а ми з Футбиком пішли в селище прогулятись. Просто для різноманітності.

— Ага, тобі ще позавчора купатися набридло, — визнав Богдан, — І що?

— А те, що підійшов до мене якийсь чоловік. Не скажу, що знайомий, бо в нас тут усі незнайомі. Але раніше не бачила його. Підійшов і почав цікавитися страусом. Знаєте, як завжди це буває..і Поговорив, поговорив, а далі питається: за скільки, мовляв, я продам йому пташку. Таке мені теж багато разів пропонували, нічого дивного, ось чому це мене й не насторожило. Не продається, кажу. Чоловік торгуватися почав, називав якісь такі Суми… Коротше, високі досить.

Для мене високі. Але я ніколи нікому друга не продам, тому й цифри ці не запам’ятала. Та й не думала тоді, що він серйозно. Просто знічев’я грається, дражниться. Знаєте, не був він схожий на серйозну людину, яка має такі серйозні гроші. Взагалі не тягнув на людину з грошима.

— Який він був на вигляд? — поцікавився Данило.

— Звичайна зовнішність. Без особливих прикмет. Зустріну — впізнаю. А так — ні.

— І промовчала про таке, — бурчав далі Богдан.

Звідки ж я знала, що це важливо!

— Не сваріться, — знову закликав Данило. Отже, з цього моменту будемо пильні й обережні. Футболом тут хтось серйозно зацікавився, і боюся, що спроба викрасти нашого друга буде не останньою. І навряд чи врятує його хтось у такий дивний спосіб.

— А ось тут давайте поміркуємо! — Богдан трохи подався вперед. Птах стояв на воді і мчав до нас із шаленою швидкістю. Погано, що страуси не говорять, бо він би точно розповів, як сталося таке диво.

Данько ляснув у долоні, вкотре закликаючи друзів не розпорошувати увагу й зосередитись.

Але ми ж дорослі сучасні люди. В дива не віримо… Тобто не віримо в дива, що творяться самі собою. Всяке диво здатна зробити лише жива істота. Отже, нашого дорогого Футбика теж урятувало від невідомих злодіїв ще невідоміше створіння. Страус стояв у нього на спині. Як додумався перестрибнути туди з катера — не знаю. Але це ми зараз опустимо — Бог його зна, що в нашого страуса в голові. Мене більше цікавить саме створіння.

— Думаєш, що то було щось живе? — перепитав Богдан.

— Ага, — кивнув Данило. — Розумна мисляча істота. Коли Футбол мчав сюди, ви, зрозуміло, не зводили очей з нього. Згоден, вражаюче видовище. Мене воно теж спочатку зачарувало. Але птах сам собою по воді пересуватися не міг. Тож я почав шукати, за що б зачепитися поглядом. Мав же Футбик на чомусь, а точніше, на комусь, стояти! Ще й тримати рівновагу!

— Я нічого й нікого не бачив, — визнав Майстренко.

— Аналогічно, — призналася Галка.

— Можна сказати — я теж, — кивнув Данило. — Проте під водою таки щось було. Вдалося розгледіти темну і досить широку спину, що трималася над водою. Причому я б ризикнув сказати — на одному рівні з водяною поверхнею.

Ілюструючи свою розповідь, Данько навіть почав показувати руками, як виглядало з берега побачене ним видиво. Та друзі не особливо придивлялися до його пантоміми: надто вже неймовірним і простим водночас виявилося Данилове відкриття.

— Чому ж воно не підійшло близько до берега? — поцікавився Майстренко.

— Біля пірсу для нас із тобою доволі глибоко. Човен пристане, катер підійде. Але підводний мешканець таких розмірів, які ми можемо собі уявити, — навряд. Саме тому, думаю, створіння ходило колами. Підпливти ближче не мало можливості.

— Може, виказувати себе не хотіло? — висунула версію Галка.

— Але ж воно вже засвітилося як рятівник нашого Футбола. Думаю, показати себе ближче, в усій, так би мовити, красі за цих обставин підводне створіння могло. Почату справу логічно доводити до кінця. Значить, перешкодити нашому остаточному знайомству могли винятково несприятливі технічні причини. Незадовільна глибина біля пірса, наприклад. Зрештою, іншої причини поки не бачу.

— Але ця істота дружня, як ти вважаєш?

— Мабуть, так — якщо страуса врятувала, — визнав Данило.

— Тоді ти готовий пояснити нам логічно — з ким або з чим ми мало не познайомились? — прямо запитала Галка.

Данило відповів не одразу. Постояв, подивився на море.

— Батько якось розповідав про кримського монстра, — мовив нарешті. — Його вперше бачили в Чорному морі десь сто років тому. Хочете точніше — дев’яносто, хоча особливої ролі це не грає. Все одно монстра не зловили. Та й бачили не так живу істоту, як залишені нею сліди на піску.

— Вилазив на берег?

— Вилазив, — кивнув Данило. — Тільки, повторюся, на власні очі його ніхто не бачив. Судячи зі слідів, то міг бути величезний водяний змій. Рептилія. Тато казав — на пошуки монстра в ті часи відрядили цілий військовий підрозділ. Як ви розумієте, нікого солдати не вполювали. Іншим разом, приблизно через три десятки років, подібну істоту бачили знову. Тільки зовсім біля іншого берега.

— Монстра бачили чи знову — сліди? — перепитав Богдан.

— Ніби монстра. Але очевидець був один. Вчені приїхали, сиділи в засідках досить довго, проте нічого не висиділи. Правда, в той самий час хвилі викидали на берег тіла мертвих дельфінів, черева яких були пошматовані гігантськими зубами. Говорили — то гвинти корабельні зробили. Але дельфіни — чи не найрозумніші з морських мешканців і ось так, по-дурному, під днище судна вони б не потикалися.

Тепер прийшла черга мовчати іншим. Аби зібратися з думками, Богдан навіть спустився до води, підібрав свої гумові капці, а коли повернувся назад і взувся, — промовив:

— Я десь чув про бойових дельфінів. Ніби це засекречений проект, який діє досі. Випустили такого бойового дельфіна в море. Тут — катер зі страусом на борту. Ось і вирішила розумна риба нам допомогти.

— Нам — чи страусу? — не без іронії перепитала Галка.

— Запитай про це дельфіна, як зустрінешся з ним, — огризнувся Богдан.

— Я погодився б із цим, — зауважив Данило. — Бо теж чув і читав про бойових дельфінів. Тварини надзвичайно розумні, під наші теорії цілком підходять. Крім однієї деталі, досить важливої: спина в дельфіна не така широка. На ній ще можна сидіти, так Іхтіандр робив. Але аж ніяк не стояти, вона ж слизька, не втримаєшся.

— Хто робив? — не зрозумів Майстренко. — Іхті… хто?

— Іхтіандр, — зітхнув Лановий. — Людина-амфібія з фантастичного роману. Почитай, корисно. І знаєш, — пожвавився раптом, — дуже вчасно я про нього згадав.

— Про Іхтіандра свого? Це теж монстр?

— До певної міри. Йому в дитинстві тато-вчений пересадив зябра молодої акули. На суші чоловік довго жити не міг. Але не про героя мова. Знаєте, коли його придумали? Саме в ті часи, коли у Чорному морі почали бачити підводних монстрів уперше! Все правильно!

— Що правильно? — майже хором запитали Богдан із Галкою.

— Здебільшого все неймовірне пояснюється з часом досить просто: витвір рук людських чи людської уяви! — Данило багатозначно підняв вказівного пальця догори. — Припустимо, Футбика врятувала гігантська риба. Сама вона набула таких розмірів, сама отримала інтелект, потрібний для такої справи? Не думаю. Без людського генія — чи без людського лиходійства — тут навряд чи обійшлося.

— Чого це ти згадав про лиходійство? — здивувалася Галка.

— Бо я сам читав, та й історія свідчить: часто геній і лиходій вживаються в одній людині доволі тісно. Ви можете чітко сказати, яку мету могли мати подібні експерименти з гігантськими рибами? Для якої мети з риб виводять жахливих монстрів? Мовчите? А я готовий пояснити. Для цього треба хоча б знайти сліди цього підводного велетня.

— Ха! Шукай вітра в полі й слідів на воді! — реготнув Богдан.

Перш ніж відповісти, Данило повернувся лицем на північний захід. Так вони всі стояли, коли стежили за дивними пригодами на морі.

— Бачите? — показав перед собою.

— Обрій, — мовила Галка.

— Нічого не бачу, — признався Богдан.

— І не треба. Звідси не видно, — терпляче пояснив Данило, витяг руку перед собою. — Але те, що ми домовилися вважати підводним монстром чи просто гігантською рибою, прийшло звідти.

Палець, немов стрілка компаса, показав праворуч, тримаючись при цьому під певним кутом.

— Що з того? От любиш ти, Лановий, заморочити!

— Коротка пам’ять у вас. Забули, куди нам ходити заборонено? Точніше — не бажано, не рекомендовано? Он туди, в тому напрямку!

Там же стара бухта, корабельне кладовище! Звідти воно припливло, не інакше!

Не стримався Богдан — ляснув себе по лобі, реготнув щасливо. Так, ніби це він зробив відкриття, котре тепер виглядало простою дитячою загадкою з очевидним рішенням.

— Правильно! — вигукнув він. Супер! Ти голова, Данько! Де ще ховатися монстрам, як не на кладовищах? Хай навіть корабельних! Все, рулимо туди на розвідку!

Інакшої пропозиції Данило від Богдана й не чекав. Глянув на Галку — нічого не запитував, погляд прояснив усе без зайвих слів.

— Куди ви — туди я, — відрізала вона, зиркнула на страуса і виправилася: — Куди ви — туди й ми.

Не радилися довго, адже кримське сонце вже й так було в зеніті.

Рушили.

Розділ 6

Обов’язковий, який нагадає новим читачам про наших героїв та дещо пояснить

Поки Данило Лановий, Богдан Майстренко та Галка долають свій шлях, а за ними йде страус на ім’я Футбол, є час розказати, як і чому компанія наших давніх знайомих опинилася раптом у Криму, на березі Чорного моря.

Напевне, варто докладніше познайомити всіх тих читачів, які щойно до нас долучилися і не знайомі з попередніми пригодами Данька, Богдана та інших. Вам же, наші люб’язні постійні читачі, не варто швидко перегортати ці сторінки. Бо вам теж слід дізнатися щось важливе. Адже ви напевне чекаєте — ось зараз з-за рогу вибіжить гамірна ватага Льоньки Гайдамаки, до них приєднаються Варка Рудик з її клаповухим братом-близнюком Андрієм на прізвисько Вухо, а десь на теплому піску гріється, чекаючи на свій вихід, мудрий дід Гайдамака. Це ж його доречні поради раніше частенько допомагали нашим героям вийти з небезпечних ситуацій, а такі завжди виникають, коли шукаєш старовинні скарби.

Так-так, на момент, коли ви читаєте ці рядки, Данило з Богданом уже вважаються доками у цій справі. Якось знайшли скарб, закопаний козацьким полковником Іваном Лиховієм на Полтавщині. Іншим разом розгадали складну загадку, складену перед смертю інженером Михайлом Ружичем, побратимом легендарного народного героя Устима Кармалюка, — так знайшли, подолавши чималу відстань під землею, діамант рідкісної величини. Все це відбувалося з неабияким ризиком для життя хлопців. І всі небезпечні ситуації долали вони разом із Льонькою, Галкою та іншими друзями. Звісно, не кажучи вже про страуса — без прудкого твердодзьобого Футбола затримання озброєних злочинців просто не відбулося б.

Що ж сталося з численними друзями наших героїв? Де їхні старші товариші? Не хвилюйтеся — усі живі та здорові. Просто в плани Ланового-старшого, батька Данила, зовсім не входило цього разу збирати цілу гоп-компанію в одному місці. Йому не бракувало мороки й без них. Уже мав невеселий досвід: варто лишити дітей самих, як вони тут-таки встряють у такі халепи, де без міліції просто не розібратися. А зайвий раз мати справу з міліцією Лановому-старшому не хотілося. Адже його син і його друзі не якісь злочинці, просто діти, які ростуть. Допитливі діти, більше жодних гріхів за ними не водиться — якщо цікавість і допитливість вважати гріхом.

Не можна сказати, що Данило Лановий у компанії був лідером. Навпаки, його здібності часто брав під сумнів його кращий друг Богдан. Цей хлопчик, якого виховувала тільки мама, на якийсь час був відбився від рук настільки, що навіть потрапив до невеличкої вуличної банди. Щоправда, вчасно від неї відійшов, тут зовсім випадково допоміг Данило. І виявилися нові знайомі зовсім різними. Лановий добре грає в шахи, вчиться не на «відмінно», але стабільно — на «добре», багато читає, знає англійську мову. Майстренко до знайомства з Даньком читав дуже мало, можна сказати — не читав нічого, займався спортом, і то — вряди-годи, кидаючи гурток за гуртком, і всі на ньому ставили хрест. Лиш несподівана дружба врятувала хлопця від кривої стежки, це всі знайомі визнавали.

Звісно, поруч з Данилом Богдан теж виглядав серйозно, навіть під впливом друга почав братися за книжки, — та все ніяк не міг змиритися з тим, що коли збираються поруч Розум і Сила, на лідерство розумний чоловік може претендувати значно частіше, ніж фізично сильний. Ось і виникали між хлопцями суперечки на цьому грунті. І що старші вони ставали, то частіше сперечалися. Правда, здебільшого Богданові в багатьох ситуаціях врешті доводилося визнавати правоту Данила. І це, за великим рахунком, не могло не тиснути на хлопця, який теж хотів би зробити щось значне: вирішити складне завдання, прийняти важливе рішення, знайти прийнятний вихід з глухої ситуації, а не гупати головою в стіни.

А тут слушна нагода намалювалася — цього літа Лановий-старший вирішив зайнятися Кримом. Дотепер півострів його не цікавив. По-перше, тут без нього вистачало заробітчан, що організовують різні екскурсії. По-друге, репутація кримського узбережжя була не найкраща: сервіс поганий, ціни — високі, настрої населення — песимістичні, місцеві мешканці жадібні та злі, обстановка в цілому несприятлива. Ліпше вже показувати людям старовинні замки і водити їх горами.

Та недавно все для Данилового тата змінилоя з точністю до навпаки. Чому треба миритися з тим, що про Крим кажуть тільки догане? «Чому ця частина країни не може мати українських перспектив?» — так прямо й запитав Лановий-старший просто в прямому телевізійному ефірі на всю Україну. Довго питання не гуляло, відповідь не забарилася. Він отримав певні стартові кошти для власного амбітного туристичного проекту, який працюватиме не лише на імідж Криму, а й по-новому відкриє його для всієї країни. А відтак Україну — для світу. Ті, хто слухав. Ланового-старшого, відчули перспективу.

Ну, а він думав недовго — почав збиратися. Сина хотів відправити на Полтавщину до бабусі разом з Богданом — так уже повелося. Там у хлопців давні друзі, спільні спогади, там вони після пригоди з козацьким скарбом — місцеві герої. Аж раптом плани змінилися. Можна сказати — розвернулися на сто вісімдесят градусів.

І все через Галку.

Коли вже бути зовсім точним — через страуса. Але Футбола без Галки уявити неможливо. Так само, як дівчину з кісками — без страусового ескорту,

Знайшовся тими днями в Ланового-старшого партнер, котрий вирішив створити в Криму парк живої природи. Не зоопарк, де звірів тримали у клітках, в неволі, а великий природний заповідник. Крим, на думку того чоловіка, для втілення подібної ідеї підходить ідеально. Зрештою, тут щонайменше п’ятдесят останніх років знімають кіно про Дикий Захід і Латинську Америку. Навіть Африку — і ту спритні кіношники змогли облаштувати на українському півострові. Не кажучи вже про наукову фантастику: якщо треба зняти інопланетянина на іншій планеті, Крим для таких фантазій підходить найкраще.

Ось чому Лановому-старшому запропонували всі потрібні умови, аби доставити в Крим справжнього африканського страуса. Хай там поживе, хай за ним стежать, досліджують, описують. Висновки повинні дуже допомогти у подальшій роботі над створенням такого заповідника, Відчув Лановий-старший перспективу й для себе, довго не думав, переговорив з Галчиними батьками, ті — з Галкою. Дівчина ніби й не заперечувала, хай Футбол допоможе в хорошій справі.

Одна проблема: без неї страус нікуди. Вона б ще без улюбленця, зітхнувши, потерпіла, але без неї з норовистим птахом ніхто не впорається.

Тоді настала черга зітхати Лановому-старшому. Що вдієш: доведеться відправляти страуса до моря разом з Галкою. Саму дівчину не залишиш. Футбол, може, хороший охоронець, проте не зовсім та компанія, яка потрібна дівчині на цілий місяць. Виходу іншого нема — зібрав тато сина Данила в дорогу, а разом з ним і Богдана, аби в Києві влітку не валандався.

Поселили трійцю разом з птахом неподалік від невеличкого кримського селища. Колись тут жили рибалки, навіть завод невеличкий був, тепер — порожньо й тихо, хіба курортники — «дикуни» хати винаймають недорого. Все тут для відпочинку є, інакше б колись давно не звели поруч із селищем дитячий табір. Нині, ясна річ, табір занедбаний, дітей там нема. Але саме тут почали зовсім недавно ремонт, треба ж оздоровчі бази відроджувати. Є один відремонтований корпус, там наших героїв і розмістили.

Вирішив Лановий-старший усе дуже просто, по-сучасному. Діти вже не аж такі діти, слава Богу — по чотирнадцять років. Продукти можна в селищі купити, Галка дівчина бойова, самостійна, каструлям і сковорідкам за потреби дасть раду. Телефони є, гроші — теж. Нема, правда, телевізора та комп’ютера з інтернетом, але це, за спільним рішенням батьків, навіть на краще. Хай голови відпочинуть, провітряться на морському повітрі. Гуляти усім трьом особливо не буде коли. Завдання серйозне: спостерігати за поведінкою африканського страуса в умовах Криму. Можна сказати, ціла наукова робота. Тож не підкачайте, шановні.

Спочатку всі троє зраділи — свобода, чи не вперше за їхнє життя. Кілька перших днів пролетіли непомітно. А потім приїлося все. Коли дні однакові, це важко терпіти активним і спраглим до пригод юнакам. Ось звідки та нудьга, яку ми застали на початку цієї історії.

Але тепер трійця відразу загорілася нова пригода світить. До того ж сліди ведуть туди, куди їм потикатися не те, щоб заборонили, але не радили. Корабельне кладовище, загадкове, заборонене, мабуть, небезпечне місце.

До речі, вони саме до нього наближаються.

Розділ 7

Читаючи який, будьте обережні — там з’являються злі собаки

Ті, хто ніколи не бачив звалища кораблів, можуть уявити собі все, що завгодно.

Не помилиться ніхто: не буває корабельних цвинтарів, схожих між собою. Зрештою, уява малюватиме стародавні пароплави з пробоїнами в днищах. Або — древні піратські галеони, чиї трюми забиті так і не знайденими за сотні років золотими дублонами. Ще фантазія може намалювати затонулі кораблі, до яких треба пірнати, і водолаз опиниться в похмурому підводному місті, де всюди чигають хижі акули, підступні восьминоги, вибілені морською водою людські кістяки, черепи, вишкірені моторошними посмішками. І все це старанно охороняє морські таємниці, яким переважно понад сто або й більше років.

Насправді те місце, куди прийшли Данило, Богдан і Галка зі страусом, кладовищем кораблів можна було назвати досить умовно.

Вийшли вони до мису, що його місцеві давно охрестили Корабельним, і ніхто не знав до пуття, хто й коли вперше це придумав. Колись багато-багато років тому на мис великим штормом викинуло старий суховантаж. За інших часів корабель, напевне, ремонтували б. Але кому охота возитися сьогодні зі старими суднами, коли новим не можна дати ради… Залишили так.

Спочатку знаходилися спритники, що намагалися порізати суховантаж на брухт. Для охорони виставили спеціальний пост, навіть спорудили сарайчик від дощу та вітру. Охоронці ж від нудьги пригодували тут кількох приблудних псів. Врешті довго стерегти корабель Виявилося надто витратно, перспектив на друге життя іржаве судно не мало, тож охорону зняли. Люди пішли, а собаки лишилися.

Тим часом не стояло життя на місці. Старі баржі, катери, звичайні човни — всякі плавзасоби, що відживали свій вік, буксирами доставляли саме сюди, на мис Корабельний. І лишали їх тут, як кажуть, до кращих часів. Проте ці часи ніяк не наставали, а люди поступово звикли до того, що є куди відтягти чергове непридатне для спуску на воду суденце. Таким чином біля мису Корабельний утворилося невеселе звалище, яке в селищі назвали корабельним кладовищем.

Нікого не здивували б моторошні легенди про різних привидів, яких тут, серед іржавих суден і суденець, можна зустріти. Проте, хоч як це дивно прозвучить, не потойбічними почварами лякають гостей місцеві жителі. Зграя бездомних псів набагато страшніша. Зуби в них реально гострі, люті до нестями, здичавілі — наплодилося їх чимало на Корабельному за цей час. Така собі невеличка собача колонія. За свою територію вся зграя не часто виходить, але й нікого чужого сюди не пускає. Хто ж чужий для тутешніх псів? Та хто завгодно!

Знали про це наші герої. Точніше, розуміли: на Корабельному, довкола звалища суден, небезпечно. Собаки там бігають бездомні. Але не це всіх зупиняло — насправді кладовище іржавих кораблів поки що не приваблювало нікого з трійці. Не кажучи вже про страуса. Футббла мало цікавило все, пов’язане з морем. І тут така нагода — таємниця на обрії, сліди ведуть у небезпечне місце: вперед, тільки вперед. Тим паче, що ніхто з трійці собак не боявся. У Галки в дворі песик жив, Ланові недавно собаку завели, Данько навіть привчив себе з новим членом родини гуляти. А Богдан — той взагалі на чотириногих друзів людини, що бігали київськими вулицями й скверами, особливої уваги ніколи не звертав.

Даремно вони так себе заспокоювали.

У всяїсому разі, приблизно така, однакова для всіх, думка зродилася в голові кожного з них, коли вони наблизилися до Корабельного.

Спочатку все було тихо. Сонце світило, шуміло море, дув приємний вітерець. Ніякої небезпеки не передбачалося. Навіть коли з надр старого іржавого металу, на який перетворилися стягнуті докупи судна, вибрався собака, невеличкий, рудий, вухатий, увесь такий кумедний, ніхто не насторожився. Навпаки, Галка радісно вигукнула:

— О, песик! Гляньте, який веселий!

Нахилилася вперед, витягнула руку, склала пальці дзьобиком, поманила собаку.

— На-на-на! Іди сюди, малий! Як тебе звати?

Пес пробіг уперед і враз зупинився, глухо загарчав. Зовсім непривітно, вороже, ніби попереджав: геть, геть, це не ваша територія.

— Ух, сердитий який! — випнула губи Галка.

— Лиши вже його, — роздратовано відмахнувся Богдан і збочив трошки, аби обійти рудого аборигена.

Собака загарчав сильніше. Потім гарчання перейшло в хрипкий гавкіт. Йому відповів собачий хор, і враз на очах ожила картинка з дешевого фільму жахів. Пси — чорні, сірі, плямисті, великі та малі — з’явилися одночасно, хто — з середини покинутих суден, хто — з-за самого звалища. Стежити за ними було марно, рахувати тим більше. Від собак зарябіло в очах, гавкіт перекривав шум прибою, чотириногі були налаштовані явно вороже.

Навіть французька акторка Бриджіт Бардо, відома своєю діяльністю на захист тварин, не ризикнула б назвати цю люту зграю «друзями людини». У кращому випадку пси просто відженуть непроханих гостей від своєї території. Про гірший нікому з нашої трійці не хотілося й думати.

Хоча Данило перший зрозумів — злі собаки націлені саме на гірший варіант. Наче домовились наперед, діючи, мов за звичним сценарієм, собаки на ходу почали розтягуватися фронтом, поволі беручи непроханих гостей у півкільце. Ще трохи — оточать, накинуться дружно, всією зграєю. Для чого їм це потрібно, яка користь, не знає ніхто. Ну, не людожери ж вони, ці собаки. Правда, побачивши слину, що капала з пащі здоровенного чорного кобеля, Данько засумнівався й у цьому.

Збившись докупи, ставши плечем до плеча, усі троє поволі почали відступати. Страус поки що нічого не робив. Навпаки, з цікавістю стежив за маневрами чотириногих. Звісно, рано чи пізно Футбол зрозумів би реальність загрози. І що означає «пізно», не знав ніхто. Та вже наступної миті стало ясно: до крайнощів, слава Богу, не дійде. Бо спершу Галка зробила помилку, сама того не розуміючи. Відразу ж помилився чорний ватажок, теж не знаючи, що робить.

Дівчина з косами помилилася, бо не витримала, закричала з переляку, відштовхнула хлопців та кинулася тікати стрімголов. Різкий рух дав старт чорному псові — рвонувши з місця, загарчавши і клацнувши зубатою пащею, він помчав за Галкою, значно випередивши інших собак зі зграї. Розум вимагав від хлопців допомогти дівчині рятуватися. Інстинкти вимагали іншого: Данило з Богданом кинулися врозтіч.

Чорний пес пролетів між ними. А самі хлопці теж далеко втекти не могли. За мить опиняться серед лютих корабельних собак, і всі плани — до біса.

Дарма забули вони про страуса. Футбол нагадав про себе негайно, щойно чорний пес почав наздоганяти Галку. Звірові лишився один стрибок, аби скоротити відстань між собою та жертвою і вчепитися в дівчинку. Лапи торкнулися спини, від чого Галка закричала голосніше. Та вже наступної миті сильний удар міцної ноги перетворив величезного лютого пса на щось подібне до футбольного м’яча. Заскавчавши сильніше, ніж кричала перелякана ним дівчина, ватажок зграї гарматним ядром полетів назад, збивши на ходу одного з собак, що наздоганяли Данила.

Зграя враз припинила гонитву. Такого контрудару пси не чекали. Навряд чи їм узагалі хтось в окрузі колись опирався й давав гідну відсіч: Футбол не зупинявся, зрозумівши, нарешті, яку реальну загрозу несуть ці звірі для його друзів. Хай з Богданом він і посварився, та лишаються ще Данило з Галкою. Їх страус кривдити не дозволить ані двоногим, ані чотирилапим.

Спершу собача зграя ще огризалася. Навіть вирішила перейти в контрнаступ — збилася докупи, кинулася до Футбола, зароїлася довкола нього. Гавкіт стояв шалений, Галка навіть вуха затулила. Страуса усе це дратувало й розважало одночасно. Треба бачити це, описати словами складно: стоїть цибатий птах у центрі розлюченої собачої зграї, крутиться на нозі, наче виконує балетні па, і другою, вільною, ногою лупить нападників, відкидаючи подалі від себе. Кому не перепадає копняка — попадає дзьобом.

Врешті-решт зрозуміла зграя волоцюг, хто тут сильніший. Урок, видно, надовго засвоїли, бо як інакше пояснити, чому пси, що їх боялися всі довкола, раптом перестали гавкати, підібгали хвости й побігли геть. Не' під захист іржавих суден — далі, за мис, навіть за обрій. Так помчали, аж закурилося.

А переможець, ніби нічого й не сталося, почав чистити пір’я.

Перевели подих і Данило з Богданом. Заспокоїлася потроху Галка. Підійшла до птаха, обняла:

— Футбику, — промовила лагідно, хотіла ще щось сказати, та слів забракло, тому лише повторила: — Футбику, Футбику.

— Я завжди ненавидів собак, — процідив Богдан.

— Хіба? — здивувався Данило.

— До цього часу не знав я такого про себе. А воно…

Думки роїлися в голові.

Та враз почулося:

— Е-ге-гей!

Кричали з боку моря.

Розділ 8

У якому припливає голомозий хлопчик на човні

— Це нас гукають? — поцікавилася Галка.

— Собак, — буркнув у відповідь Богдан.

— Слухай, а ти нормально можеш сьогодні говорити? — Зобразилася дівчина, і страус тут же сердито клацнув дзьобом убік кривдника.

— А для чого ж таке питати? — мовив той беззлобно. — Хіба не ясно — тут, крім нас, нікого нема.

— А він тоді звідки взявся? — подав голос Данило.

Як завжди, його запитання виявилося найлогічнішим. Бо людину в човні ніхто з трійці раніше не помітив.

Судячи з голосу, кричав не дорослий чоловік. Глянувши з-під руки, Богдан підтвердив:

— Там пацан якийсь. У човнику. Сюди гребе.

— Наче з-під землі взявся, — погодилася Галка. — Тобто, мов з-під води виринув.

Човняр і справді наближався до берега.

Данило наморщив лоба, потер перенісся.

— Я б не шукав загадки там, де її нема, — мовив нарешті, не зводячи очей із незнайомця в човні.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Нічого. Тільки те, що ти почув, Богдане, — тепер Данило розвернувся до нього, торкнувся пучкою вказівного пальця свого лівого ока. — Нам сонце світило сюди, коли ми йшли. Море — ліворуч. Світить з боку моря. До того ж у нас інша мета, ніж зирити в різні боки. І взагалі — чому його поява так вас напружила? Це ж морське узбережжя! Тут люди мають човни, спускають їх на воду і плавають!

— Ходять, — машинально виправив Богдан.

— Куди ходять? — не зрозумів Данило.

— У море — ходять. Це в ставку плавають. Мені так один тип у селищі пояснив.

Тим часом човен підійшов до берега зовсім близько. Тепер можна було розгледіти човняра краще. Справді, хлопчина, чорнявий, коротко стрижений, точніше — зовсім голова поголена, під машинку. Ніс задовгий, навіть здалеку помітно. Стрибнувши в воду й занурившись по пояс, голомозий носань пішов, волочачи човен за собою, а коли врешті виволік на берег і загнав на прибережний пісок, Богдан не стримався — вигукнув:

— Та це ж він!

— Хто? — не зрозумів Данько.

— Той самий тип, я щойно про нього згадував! Слухай, це ж ти мене повчав, що моряки не плавають, а ходять?

— Вивчив, бачу, — відгукнувся хлопець і поплескав долонями по мокрих стегнах. — Ну ви даєте, гості дорогі! Жаль, ніхто не повірить, коли розкажу!

— Ти про що? — Богдан удав, що не розуміє.

— Ой, вимкни дурня! — носань щиро реготнув. — Не знаю, для чого вас сюди понесло. Собаки ж могли загризти. Я пізно побачив. Волав-волав, щоб попередити. Не чули хіба?

— Мабуть, здалеку кричав, — припустив Данило. — Але якщо так далеко, як ти міг нас угледіти? Соколине око — це про тебе?

— Ні. Мене, до речі, Павлом звати.

— Паша, значить, — кивнув Богдан.

— Краще — Пава, — поправив його човняр. — А про те, як побачив, — то в мене ось!

Нахилившись до човна, Павло витяг і показав усім новенький потужний морський бінокль.

— Моя мрія!

Богдан неквапом наблизився, потиснув спершу руку новому знайомому, потім попросив:

— Даси глянути?

— Дивись! — Павло великодушно простяг йому оптику.

Богдан узяв так обережно, ніби прилад був зроблений з тонкого скла.

— Та не бійся ти! Це морський бінокль, дуже потужний, — охоче пояснив Павло, не приховуючи хвалькуватих ноток у голосі. — Водостійкий, навіть під час зливи видимість чітка! Про шторм уже мовчу…

— Випробовував при штормі? — запитав Богдан.

— Він у мене недавно. Ще встигну. Правда, — тут же обмовився носатий Пава, — з таким човном я шторму не витримаю. Але мрії збуваються, як учив один мій старший друг. Про бінокля мріяв, навіть у снах його бачив. Якось поїхали з батьками до Києва, надибав там спеціальний магазин, військово-морський…

— Чому військово-морський? — не зрозумів Данило. — Де це у нас такий є?

— З Києва? — тут же запитав Паша.

— Хто, ми? — Данило трошки здивувався надто різкій зміні теми розмови.

— Ну, ти ж запитав, де це в вас такий магазин. Я про Київ згадав. Отже, ви, мабуть, київські.

— Не всі, — вставила Галка. — Ми з Футболом з Полтавщини.

— Теж непогано, — кивнув Паша, лише тепер зацікавлено глянувши на страуса. — Нашим, у селищі, твоя пташка давненько спокою не дає.

— Ми вже знаємо, — вставив Богдан. — Один ваш тип ледь не отримав недавно по гепі.

— Я й це бачив, — признався голомозий Павло, і далі заговорив, наче сповідався, наче в гріхах признавався та тяжкого каменя скидав з плечей. — Із страуса все почалося. Нічого поганого не робив і не хотів, їй-богу! Просто стежив за вами і пташкою, а підійти боявся.

— Нас боявся? — здивувався Данило.

— Взагалі боявся. Характер у мене такий… Сам собі дивуюся. Аби не ці пригоди сьогоднішні, хтозна, чи стало б духу підійти.

Трійця перезирнулася.

Не змовляючись, усі знизали плечима. Навіть Футбол висловив здивування, клацнувши дзьобом. Не розумів птах, як це так: хочеш познайомитися з тими, хто тобі цікавий, а сміливості не набираєшся.

— Давай від самого початку, Паво, — взяв ініціативу Данило Лановий. — По-перше, я — Данько, він — Богдан, це — Галка і Футбол. Для друзів — Футбик. Отже, будемо знайомі. Сам бачиш» страшного нічого не сталося, ні від кого шматочок не відвалився. По-друге, ти, виходить, стежив за нами увесь час із моря. Ми тебе не бачили або, скоріше за все, уваги не звертали. Ти ж завдяки своєму чудо-біноклю міг бачити нас із великої відстані. Так я розумію?

— Ага, — кивнув Павло.

— Не скажу, що мені подобається таке таємне стеження. Але нема, як кажуть, лиха без добра. Хоча твоя цікавість до нашої компанії не аж таке лихо. Але мене інше цікавить: ти цілий день за нами стежиш сьогодні?

— Робити ж нема чого, — розвів руками хлопець. — Канікули. У нас тут, у селищі, з розвагами не дуже. Ось якби мені ще човен до бінокля, дав би собі раду на ціле літо!

— Замучив ти, лисий, зі своїм човном! — роздратовано кинув Богдан. — Товчеш одне… Чим цей поганий?

— Цей? — Паша озирнувся на човна. — Саморобка. Далеко в море на ньому не підеш. Мучився з ним увесь минулий рік, не повірите!

— Чому ж — повіримо, — мовив Богдан. — Але ж ти зробив його своїми руками! Ось Лановий у нас, наприклад, цього не може.

— А ти сильно можеш! — розсердився Данило. — Хоч прізвище у тебе Майстренко, а що ти сам змайстрував? Ану, розкажи чи покажи? Шпаківню, яку ми цієї весни вішали в дворі? То це ти моєму татові молотка подавав!

Почервонів Богдан. Стислися мимоволі кулаки. Знаючи його норов, Галка тут-таки втрутилась.

— Знайшли за що сваритися, півні! Як не те, то друге! Тільки щоб погризтися. Це, Паво, їм нема куди себе подіти! Енергія через край! А ти молодець, що сам човен зробив! Ніхто з них цього не зміг би!

Богдан розціпив кулаки і запитав:

— А чим цей човен поганий?

— Під вітрилом не піде. Мотор постійно глухне. Правда — постоїть трохи — і знову заведеться. Взагалі — старий, латаний, зібраний з різних шматків… Хочу великий, гумовий і міцний. Такий, як на військових кораблях. З потужним мотором, щоб хвилі розсікати. Ох, як би я гасав на ньому!

Хлопець навіть примружився і аж губами заплямкав, наче їв щось смачненьке. Видно, не вперше тішив і мучив водночас власну уяву. Та Данило знову повернув розмову в потрібне йому русло.

— То буде колись. А зараз мене інше цікавить, Паво, — він націлив на човняра вказівний палець. — Ти стежив за нами з моря. Потужність бінокля дозволяла бачити все, що відбувалося. Бачив, як у нас хотіли вкрасти страуса?

— А чого ж бачив. І як Богдан за катером кинувся, і як з пірса шубовснув, і як потім..

— Стоп! — жестом зупинив його Данько. — Ось тут докладніше. Що то за катер знаєш?

Якщо Павло й вагався з відповіддю, то дуже недовго.

— Ні. У нас у селищі таких нема. Військовий — точно, я в таких речах шарю. Тут же база військова недалеко…

— Потім про це. Того, хто в катері, розгледів?

— Ми його краще роздивилися, — втрутився Богдан. — Упізнаю гада, навіть спиною відчую.

— Не про Тебе мова, — Данило вже перетворив розмову на допит, але вів лінію обережно й делікатно. — Павле, ти роздивився того чоловіка?

— Звісно.

— Знаєш його?

— Ні, — тепер хлопець відповів зразу.

— А коли все сталося, ти за катером стежив чи за нами?

— Спершу — за вами. А коли Богдан відпустив трос, почав дивитися за катером. Я знаю все, не дурний.

— Що знаєш? — не зрозумів Данило,

— До чого ти ведеш. Одразу б запитав, чи бачив, як ваш страус врятувався. Бачив, звісно. Це ще одна причина, для чого мені потрібні міцний човен і потужний бінокль. Вистежити його хочу.

— Кого — його?

— Чудовисько, — просто відповів голомозий човняр.

Розділ 9

У якому суперечка довкола підводних чудовиськ спалахує знову

Дуже легко злетіли ці слова з вуст Павла. Так, ніби чудовисько — звичне для цієї частини кримського узбережжя явище. І бажання його вистежити не більше, ніж риболовля. Хоч ставриду лови, хоч бичків, хоч камбалу. А як хочеш — можеш ловити підводного монстра.

Данило, Богдан і Галка мовчки збирали докупи думки. Суперечливі вони були. Роїлися якось дуже хаотично. Будь-яке пояснення, будь-яка версія одразу розбивалася об просту фразу місцевого мешканця, їхнього ровесника: так, усе, що вони намагалися придумати й припустити про існування в тутешніх місцях незвіданих чудовиськ, — правда, щира правда і нічого, крім правди.

Сам же Пава не приховував задоволення: таки вразив приїжджих. Дарма, що двоє з Києва, а в третьої власний страус є. Зате й вони тут, у Криму, не ликом шиті. Відразу піднявся хлопець на латаному-перелатаному саморобному човні у їхніх очах. Принаймні саме таке ставлення до себе відчув Павло: випнув мимоволі груди вперед, схрестив перед собою руки, навіть підборіддя гордо підняв. Так, наче чудовисько — його власність, і Від нього залежить, показати його незнайомцям чи почекати, поки попросять. Але жоден із трійці не зронив і пари з уст, тож нічого не лишилося Павлові, як повторити:

— Чудовисько. Десь тут плаває.

— Бачив його? — видушив нарешті з себе Богдан.

— На власні очі — ні.

— Звідки ж знаєш?

— Люди бачили.

— Що ж вони бачили?

Павло знизав плечима.

— Щось під водою. Рибалки в основному. І то — тут, довкола селища. Переважно в районі Храмової бухти. До неї можна втрапити, якщо обігнути ось цей мис, Корабельний, — хлопець показав рукою. — З іншого боку теж можна, але шлях довший і складніший. Та й нема потреби. Це раніше там пірнали, коли був клуб дайверів.

— Чий клуб? — перепитала Галка.

— Дайвінг. Підводне плавання, — пояснив Данило і знову переключився на Павла: — Ти сказав, клуб був. Отже, вже нема. Давно?

— Давненько, — кивнув той. — Відтоді, як у нас базу розформували. Оту, де ви зараз живете. Тримати її стало невигідно. Кому — не знаю. Я ж під воду не пірнав, у мене інші приколи по життю, — хлопець знову ковзнув поглядом по човну. — Але не важливо. Суть ось у чому: відколи в Храмовій бухті завелося оте чудовисько, туди намагаються не потикатися навіть дайвери-дикуни. Знаєте, буває приїздять такі. Самопливом. На машинах. Місце ж зручне, не дарма його обирали. Але вже другий рік його навіть такі пірначі десятою дорогою обходять. Живе там щось під водою. Стопудово!

— А я б, навпаки, дослідив, — вклинився Богдан. — Тепер не ті часи, братику. Зараз люди менше бояться. Щойно почують про подібне, тут же збираються купами, мчать наввипередки. Одних телекамер нагнали б десяток! Сенсація ж!

Данило спинив його, словесний потік, клацнув пальцями, ніби фіксуючи свою думку, щоб не забути.

— Чекай-чекай! Воно-то так, ніби все ти добре кажеш. Тільки є одна деталь. Мені тато розповідав, навіть статті в інтернеті показував: купа монстрів, виявляється, бігає, плаває й літає Україною. Ось була історія: з дна озера на Волині виліз викопний водяний змій, напав на коня, схопив його зубами й потяг до свого лігва. Понаїхало людей — тьма! З телекамерами в тому числі. Розпитали людей, підняли якісь старі записи та легенди, порилися в місцевих архівах. Але ж набагато крутіше, коли побачиш того змія на власні очі! Люди сідали в засідки. Коней приводили на берег озера. Цапів прив’язували, мов на тигра полюють. Змушували їх бекати. Навіть знаходилися сміливці — самі берегом походжали.

— Самі? — видихнула Галка, уявивши, як воно — стояти на березі й чекати, поки вилізе чудовисько.

— Еге, самі. Обмотувалися мотузками міцними. Якщо монстр раптом вилізе й схопить, інший кінець прив’язаний до трактора. Відразу треба тягти, аби не зжерло; Словом, багато всього було. А результат — нульовий. Якщо підводні чудовиська й бувають, то вони не такі дурні, аби показуватися на очі тоді, коли ми з вами цього-захочемо. Думаю, з місцевим чудом приблизно те саме відбувається.

— До речі, звідки взагалі ці народні казки? — Богдан не стримався, досить грубувато ткнув Павла в плече. — Від кого це пішло? Хтось взагалі бачив оте твоє чудо? І взагалі — ти сам що сьогодні бачив?

Незатишно стало хлопцеві від поштовху. Хоч і розумів — не зі зла Богдан так повівся, нічого лихого йому не бажав. Та все ж таки не звик до тичків. Ступив на два кроки назад, буркнув ображено:

— Можете не вірити. На здоров’я.

— Просто розкажи, — попросила Галка.

А Футбол, навряд чи розуміючи, про що мова, все одно відчув — допомога потрібна друзям. Підстрибнув, кумедно хвицьнувши ногами, раз, другий, третій.

— От не дослухають, перебивають, а потім кажуть, — пробурчав Пава, проте вже без такої густої образи в голосі.

— Нічого тобі ніхто не каже. Говори, — заохотив Данило.

Павло знову відчув свою важливість, груди випнулися сильніше.

— Насправді розказувати особливо нічого. Спершу пірначі побачили під водою щось дивне. Перелякалися, думали — акула. Але в наших водах чого-чого, а акул точно не було давненько. Тим більше не у відкритому морі в бухті. Люди посміялися: в страху очі великі. Та згодом рибалки теж кілька разів бачили темний силует під водою. Причому теж у радіусі Корабельного мису та Храмової бухти. Було це, до слова, минулого літа. Потім чутки розсмокталися, більше нічого такого ніхто не бачив. І ось цього літа — знову! Чутки пішли, що в бухті є щось підводне. Мені цікаво стало. Бачте, вийшов у море…

— Чому лиш тобі? — спитав Богдан. — Справді, де експедиції?

— Люди забобонні в нас, — пояснив Павло. — Й потім, ви ж самі відчули на собі всю радість прогулянок біля мису Корабельний! Як ще ці пси великою зграєю на селище не налетіли, я поняття не маю. Тепер, думаю, собаки в ці краї не-скоро повернуться.

— Ближче до наших справ, — нагадав Богдан. — Ми ж завелися про те, як Футбол врятувався. Що ти там побачив у свій бінокль?

Розділ 10

У якому на полювання за підводним монстром вирушають не всі

Справді — давно пора це прояснити. Бо ходити довкола можна ще довго. А свідком Павло виявився повноцінним.

— Добре каже, — погодився Данило. — Відійшли ми від теми. Що ж там таке було в морі?

— Якби не знати всієї цієї казки про чудовиськ — теж ніби нічого особливого. Тільки ж я її знаю. А тепер і ви.

— Не тягни пса за хвіст!

— Добре.

Пава зітхнув, повернувся до моря лицем. Тепер корабельне кладовище було від нього ліворуч, місце, звідки вони прийшли сюди, — праворуч. Витягнув хлопець руку перед собою, завів трошки вправо.

— Он там був я на човні. Звідти ж погнав катер, — рука поволі посунула ліворуч, малюючи в повітрі невидиму риску. — Десь приблизно отам, — рука зависла, завмерла, — катер наче хтось розвернув. Тобто, швидше, щось розвернуло. Знизу. Так, ніби катер на щось під водою налетів. Не перекинувся, втримався, але розвернувся на сто вісімдесят градусів. Потім зліва по борту над самою поверхнею води намалювався якийсь наче контур. Пояснити не можу, сам не розумію. Кажу, як є і що бачив. Знову катер гойднувся. Страус уже на краю, біля борта. Так дивиться вниз зацікавлено. Знову гойднуло, ніби знак подавало. Ось тоді птах ваш обережно так ногою через борт. Постояв на чомусь твердому. Другу ногу поставив. Перебирав ними, але стояв міцно. Тоді те, що під водою, розвернулося й понесло на собі страуса назад, до пірса.

— А катер? — вирвалося в Богдана.

— Розвернувся, тепер уже сам. Посунув у протилежний бік. Я страуса в бінокль провів, побачив, коли він стрибнув. Не знаю, правда, як птахові це вдалося…

— Не важливо, — швидко мовила Галка.

— Це все, Паво? — поцікавився Богдан.

— Не зовсім. Ваша колотнеча на березі мене вже не цікавила. Те, що під водою, ще якийсь час можна було простежити в бінокль, там поверхня води розходилась. Такі собі сліди…

— Ось тобі й сліди на воді! — вигукнув Богдан, ляснувши Данила по спині.

— Руки пильнуй! — прикрикнув той. — Розмахався сьогодні… Куди сліди привели, помітив?

— Не до кінця, але помітив. Нічого нового. Ось там, за мисом. Храмова бухта. Якщо в нього і є якесь лігво чи щось типу того, то тільки там.

Богдан гучно ляснув долонею об долоню.

— Тоді чому стоїмо? Як нікого не знайдемо, то хоч бухту обстежимо. Не знаю, як ви, а я вже не зупинюся.

— Та бачу, бачу, — сказав Данило. — Ми заради цього сюди й приперлися. Тільки по березі. А Павло — по воді. Мета в нас, виходить, однакова. Можливості різні. У тебе човен, Паво. Проведеш?

— Тобто? — не зрозумів той.

— Провідником будеш? Давай чесно: якби міг попливти до бухти сам, ти давно б це зробив. Навіть на такому човні. Компанії тобі бракувало, скажи?

— Не боягуз я! — спохмурнів Паша.

— Ніхто й не каже, — Данько виставив перед собою долоні в мирному жесті. — Просто ми в курсі, що гуртом воно веселіше. То як, раз уже всі тут зібрались, не зупиняємось?

— Ну, добре, — стенув плечима Павло. — Взагалі-то я не проти. Тільки знову про своє… Човен, казав же вам…

— Що — човен?

— Не вліземо всі. Хіба троє. Ну, хай четверо. Але не птах, однозначно.

— Футбола лишимо на березі, — заявив Богдан категорично.

— Ти так вирішив? — взяла руки в боки Галка.

— Обставини, сонце. До чого тут я?

— А він правий, — втрутився Данило. — Човен справді не аж такий місткий. До того ж, Галко, ми на берег не зійдемо — вода кругом.

— І що, Футбик лишиться на березі сам?

— Трьом у човні затишніше, ніж чотирьом. Павло сам сказав. Кидаємо жереб чи Богдан сам, із доброї волі, лишається стерегти страуса?

Хоч згадав він Майстренка, той зовсім не образився й не обурився, Кому ж, як не Богданові, знати: після ранкової пригоди на пірсі помириться він з птахом остаточно. Не швидко і підпустить Футбол його до себе знову. Дівчина з кісками теж чудово, розуміла це. Стиснула зуби, обдала поглядом спершу Данила, потім — Богдана, заодно — й Паву з його затісним човном. Розвернулася, підійшла до страуса, обняла. птаха, поклала голову на крило.

Хотів стриматися Богдан — не зміг:

— Чоловіки виходить у море. Жінки чекають на березі, — промовив, підходячи до човна.

— Йдить ви… у море, — буркнула дівчина, не обертаючись. І чого ж, підемо!

Поки Богдан із Павлом штовхали повна в море Данило, ніби відчуваючи власну провину, хоча й не розумів, чим завинив перед Галкою, наблизився до неї, взяв легенько за плече. Дівчина, смикнувши плечем, скинула, його руку. Але Данько знову торкнувся до її плеча:

— Галко, правда… Ти Ж не гулятимеш тут. без діла. Нам треба повернутись, висадитися на берег. А раптом собаки знову наскочать? Поки Футбол тут, навряд чи ризикнуть.

— Оце ми тут, мов два опудала лишаємось, так? Дякую тобі, спасибі з китичкою!

— А ще ви наш тил, — терпляче пояснив Данило. — Сама подумай: лишиш тут Футбола самого. Ясно, без тебе нікуди птах звідси не піде. Але ж його вже раз хотіли вкрасти. Не факт, що спроби не повторять. По суті, Галко, ти охороняєш Футбика, а він, — тебе. Обоє ж ви разом прикриваєте наші тили. Так що місія в тебе дужій відповідальна. Тобто, — тут-таки поправився він, — у вас із Футбиком.

— їдьте вже, — відмахнулась вона. — Тобто… Як це називається… Йдіть, ходіть, пливіть… Господні— тепер дівчина розвернулася, витерла сльози, що все ж таки блиснули в кутиках очей. — Робіть уже що-небудь! Не стійте!

Зрадів Данило — відпустило дівчину. Все вона зрозуміла, не сердиться. Ось так, із легким серцем, підбіг він до човна, скинувши капці на бігу, забіг у воду, скочив у човен. Пава тим часом порпався біля мотора. Раз, два, три — завівся, заревів, як і мало бути: перепочив, певне, механізм.

Сіпнувся човен. Натиснув Пава на стерно. Рвонули троє на човні вперед, обігнули мис Корабельний.

І зникли з очей, сховавшись за старими іржавими суднами.

Розділ 11

У якому серед моря стається нова серйозна халепа

Храмова бухта відкрилася очам хлопців майже відразу.

Човен, обійшовши завалений кораблями мис, зробив чимале коло. Але потім Пава виправив стерно. Тепер ніс розрізав хвилі впевнено, а човен тримав курс у напрямку чималого скелястого пагорба, що ніби розтікався в різні боки згори донизу. Таким чином утворилося щось схоже на розкинуті руки велетня. Краї берегів виступали вперед, ніби беручи в обійми всіх, хто наближався сюди з моря.

З лівого боку частина берега була крутіша, вища, роблячи вхід до бухти з берега можливим лише теоретично, — хіба що котрийсь альпініст-камікадзе з принципу вирішить поставити такий ось рекорд, спустившись з гори в обійми моря. Праворуч скелястий берег не видавався аж таким крутим, з того боку можна було помітити навіть зручне для причалу місце й вихід на берег. Але саме цю місцевість відгороджував від сторонніх очей Корабельний мис, фактично відрізаючи будь-який наземний підступ до цього загадкового місця.

Якби комусь спало, нарешті, на думку вивезти весь корабельний брухт і очистити мис, картина мала б зовсім інший вигляд. Та саме такий краєвид підштовхнув Данила Ланового, котрий з носа човна міг тепер розгледіти всю картину, в одному великому комплексі, до першого цілком логічного висновку з того часу, як для нього та його друзів почалася ця дивна історія.

— Гляньте! — вигукнув він, перекрикуючи рев мотора й показуючи рукою на бухту. — Воно мудре дуже!

— Хто? — так само крикнув Богдан.

— Те, кого чи що ми хочемо там, у бухті, знайти!

— Місце ж вибрано зовсім не випадково! Аби я хотів десь тут заховатися від чужих очей — сам сюди прийшов би!

— Що ти хочеш цим сказати? Дарма ти нічого не говориш, Лановий!

— Дякую за довіру, Майстренко! — зіронізував Данило, і аби краще чули, перебрався з носа ближче до корми, примостився поруч із Богданом: — А веду я ось до чого, хлопці! Істота, про яку ми тут товчемо, дуже мудра! В неї людський інтелект, не інакше! Уявіть собі камбалу, наприклад! Гігантську, велетенську — але камбалу! Що, стане в рибини, навіть найбільшої, розуму запливти сюди, аби заховатися?

— У них інстинкти! — відгукнувся з корми Пава. — Живі істоти, а надто — хижаки, мислять не краще за людей, згоден. Та коли хочуть заховатися подалі, у пошуках нір їм рівних нема. Люди так не шифруються!

— Ой, не скажи! — заперечив Данило. — Думаєш, рибина-велет чи, наприклад, восьминіг розміром із монстра розуміють, що таке корабельне кладовище? Гляньте, це ж не природний, це штучний захист!

— Риби цього справді не зрозуміють! — погодився голомозий носань. — Для них ота гора заліза — те саме, що ось ця гора перед нами!

Крити не було чим. Не звикши здаватися без бою та останнім часом прагнучи, аби останнє слово в будь-якій суперечці лишалося за ним, хай навіть слово не зовсім правильне й доречне, він почав шукати відповідь.

Тим часом човен швидко наближався до кінцевої мети, ніс тримався точно по центру бухти, обійми велета готові були прийняти незваних гостей. Скеля ось-ось нависне в них над головами. Та враз сталося те, про що вже раніше попереджав Пава і чого він, як швидко зрозуміли Данило з Богданом, потай боявся.

Мотор чихнув кілька разів без перерви і заглух на останньому, четвертому чихові. З нього навіть пішов тоненькою цівкою сірий димок, але швидко розвіявся.

Без надії сподіваючись, Павло спробував запустити зрадливий мотор знову. Третя спроба ніби дала бажаний результат, загарчало, навіть ревнуло голосно — і знову захлинулося, заглухло, тепер уже навіть димом не просигналило.

Пава вилаявся.

Ніколи Данило з Богданом не затикали вуха, ходячи по вулицях. Чули всяке від людей у транспорті, на лавках у скверах. А Богдан колись ще й крутився у колі відвертих кримінальників. Та жоден з друзів раніше не чув такої довгої, багатоповерхової злісно-брутальної лайки.

Не те, щоб голомозий носатий човняр якось так упав після цього в їхніх очах. Розуміли хлопці — ще й не таким речам можна навчитися в невеличкому селищі, й не лише в Криму. Просто несподівано все це зірвалося. Здалося, навіть голос човняра при цьому погрубшав.

Мовчазна реакція не лишилася без уваги. Пава не засоромився — провів долонею по губах, мов утираючи їх, сказав просто:

— Це боцманський загин називається. У мене сусіда — старий боцман. Усіх домашніх ганяє так під поганий настрій.

— Тут, звісно, не курчата з інкубатора сидять, — відгукнувся після короткої паузи Богдан. — Але якось так при Галці постарайся тримати язика. А то в лоба заробиш.

— І чим ти тоді станеш кращий за мене? — наїжачився Пава, довгий ніс при цьому почервонів.

— Брек, — спокійно промовив Данило. — Вирвалося в людини. Аби я знав щось подібне й потрапив у ту халепу, яку маємо зараз, — теж не стримався б. Вимкни культурного, Бодя.

— Ти про що? — наїжачився Майстренко.

— Про те саме. Виховувати один одного будемо на березі. Якщо взагалі комусь із нас треба когось виховувати. В школі мало мозок полощуть порожніми словами? Краще до діла взятися, а не вирішувати, хто тут, у човні, серед моря, культурніший або сильніший, — відчувши, що Богдан зараз почне гарикатися за своєю давньою звичкою, Данило ляснув у долоні. — Все, проїхали, закрили тему! Паво, в тебе, бачу, весла тут валяються. Догребемо до бухти?

Глянув Павло перед собою з-під долоні, прикинув відстань, зітхнув.

— Туди ще догребемо. А назад як? Сам я мотор не полагоджу.

— Ти ж казав — він у тебе то працює, то глохне? — вклинився Богдан. Раптом запрацює?

— А раптом — ні? — відбив Пава. — Ночувати в бухті, ясно, не будемо. Видеремось якось нагору, підемо берегом. До селища добредемо. Ось тільки човен доведеться лишати. А цього я зовсім не хочу. Ох, зв’язався я з вами…

— Правильно, ми винні! Сам хотів сюди пливти — а ми тепер винуваті!

Уже відкрив Павло рота, аби гаркнути у відповідь, та враз передумав.

Справді, хоч гавкайся, хоч мирися, хоч мовчки сиди, на хвилях гойдайся — все одно лишишся там, де був, не заведеться від цього мотор. Тож зиркнув на Данила, справедливо вважаючи його найрозважливішим зі своїх нових знайомих. Глянув на друга й Богдан — ідей у власній голові не було, хотілося почути щось від Ланового. Аби потім погодитись чи заперечити, вже як піде.

Зрозумівши, що останнє слово таки буде за ним, Данило знову ляснув у долоні.

— Краще рухатися, ніж стояти. Беремо весла, пливемо вперед. Хоча б тому, що назад повертатися довше.

Розділ 12

У якому наші герої не почуваються героями, запливши в лігво невідомого чудовиська

Пава прилаштував весла у пази по бортах човна.

Богдан, відчувши потребу показати силу, відразу примостився біля правого. Знизавши плечима, Павло сів з лівого боку, Данило тим часом перебрався на ніс.

— Раз-два — взяли! — скомандував човняр.

Взяли-то вони взяли, але й тут не слава Богу вийшло.

Богдан Майстренко хоч і був спортсменом і капітаном футбольної команди, жодного разу весла в руках не тримав. Це лиш так здається, що діло нехитре.

Насправді Пава зі свого боку занурив весло у воду, Богдан — зі свого, кожен заходився гребти, і в підсумку човен замість сунути вперед закрутився на одному місці.

Зрозумівши, що сталося, веслярі визвірилися один на одного.

Данило знову втрутився.

— Так ми нікуди не допливемо! Давайте на раз-два, по команді!

— А чого ти тут командуєш! — обурився Богдан. — На, сам сядь, спробуй!

— Навіть якщо я спробую, все одно веслувати треба узгоджено, — сказав Данько терпляче. — Не хочеш моїх команд т командуй сам собі!

— Пацани, давайте простіше зробимо! — втрутився Пава. — У мене самого гребти краще виходить, ніж у вас обох. Сидіть собі пасажирами, я впораюсь нормально.

Щойно Павло сам узявся за весла — діло пішло краще. Човен не швидко, але плавно і впевнено почав рухатись уперед, до кінцевої мети. За часом ніхто з хлопців не стежив. Та коли запливли в обійми Храмової бухти, сонце, що висіло над головами, коли відійшли від берега, тепер світило кожному з них у праве око. Годину пробовтались, як не більше.

Запливши глибоко в бухту, човен водночас заплив у тінь — вершина гори тепер нависала просто над ними, затуляючи промені. Враз стало прохолодно й трошки лячно. Взявши праворуч, Пава наблизив човен до кам’янистої стіни, тепер хлопці могли триматися за вологе каміння руками. Перехопивши ліве весло двома руками, Павло повільно повів човна вздовж стіни, запливаючи дедалі більше вглиб бухти.

Чи то справді перетнули вони невидиму межу в інший світ, чи дійсно тут атмосфера сприяла певним відчуттям, — так чи інакше, принишкли всі троє. Забули про недавні суперечки, навіть пригнулися, не змовляючись. Моторошно довкола. Тихо й страшнувато. Вода й та якось лиховісно хлюпає об каміння.

Зробивши черговий, надто сильний гребок веслом, Павло мимоволі прискорив човна. Мить — і запливли вони в суцільну темряву. Зникли позаду обриси берегів і кам’янисті краї бухти.

А просто перед ними відкрився темний, аж до густого, вхід — підводна печера.

— Ух! — видихнув Богдан. — Це що таке?

— Не знаю, — так само пошепки відповів Павло. — Кажу ж — ніколи сюди не запливав. Люди теж нічого не…

Закінчити фразу не встиг — хлюпнуло щось під водою.

Зовсім близько. Просто під човном. Велика риба, не інакше.

Данило глянув з корми вниз, у темінь води — не стримався, посунув ураз вглиб човна. Просто перед очима, ледь прикрите водою, майнуло щось довгасте, темне, густе, страшне.

— Мама… — прошепотів Павло.

— Та ні, старий. Це не мама, — процідив Богдан.

Данило нічого не сказав — як заворожений дивився на темну воду.

Знову щось хлюпнуло. Тепер уже звуки, котрі видає живе створіння, ні з чим не сплутаєш. А невідома тварюка й не ховалася вже. Навпаки, кружляла під водою, пропливала під човном, підбивала знизу, даючи зрозуміти — вторглися нахабні хлопці на своєму човні в чужі володіння — мусять поплатитися.

Простяг Богдан руку, знайшов весло на дні.

Підтяг до себе, стиснув — так, наче можна було веслом відбитися від морського чудовиська. Іншої зброї тут не було. А сидіти просто так і чекати на небезпеку з порожніми руками він не звик. Зціпив зуби, приготувався відбити атаку — хай навіть це буде остання сутичка в його короткому житті.

Човен знову черкнули з-під води.

Потім підштовхнула невидима сила, понесла вперед і вглиб печери. Данило спустився на дно човна, пригнув голову. Пава вчепився руками в борти.

Богдан далі стискав весло, проте войовничий запал що далі, то швидше минав — неначе з водою спливав.

Ще трохи — й поглинула човен суцільна волога темрява. Підводний хижак тягнув їх у своє лігво, впевнений у перемозі. Ось-ось розв’язка настане.

— Та що ж ти таке! — вигукнув Данило, не стримавшись і навіть трошки підвівшись.

Відповіла йому луна.

І раптом, наче продовження відповіді, розсіяло темряву підводної печери світло, що линуло з-під води.

Так світять хижі очі гігантської підводної риби.

Данило не раз бачив подібне в американських фільмах жахів, таких не бажаних для перегляду дітям його віку.

А потім просто біля корми збурилася, запінилася вода…

Розділ 13

У якому можна переконатися, що адмірали зовсім не такі, якими їх уявляють

Давайте поки лишимо хлопців у човні там, куди вони самі, з доброї волі запливли.

Не тому, що закони жанру вимагають зупинитися на найцікавішому місці історії, щоб нагнати жаху та створити напружену інтригу. Загалом такі прийоми існують і успішно використовуються, але не в нашому випадку. Справа в тому, що в цей самий час на березі почали розвиватися події не менш, а, можливо, навіть набагато важливіші й драматичніші, ніж у нетрях Храмової бухти. І ти, читачу, про них повинен знати.

Отже, щойно човен з хлопцями зник за Корабельним мисом, стало Галці та страусові сумно. Не через те, що друзі ось так узяли та й пішли на пошук пригод без них, чого раніше ніколи не траплялося. Навпаки, Галка була розумною дівчиною, оцінила ситуацію і дійшла єдиного мудрого висновку (хоч і доклала зусиль, аби не показати хлопцям своєї на них образи, бо ж насправді надувати губи не було причини) — правильно, в принципі, вирішив Данько Лановий.

Навіть якби місце в човні знайшлося для неї, худенької, Футбола все одно довелося б лишати на березі. Домовитися з примхливим, хоч і вірним птахом, їй би не вдалося. Дякую гарно, вже були схожі випадки. Спершу страус ніби погоджувався, а потім показував характер, і спекатися його не було можливості. А тут ще й вода, якої Футбол боявся. Знає цибатий птах — той, хто забігає від нього в воду, боїться його, ховається. Якби це зробили Данило з Богданом, ще нічого, адже Галка, найвірніший друг, все одно лишалася б із ним. Проте коли вже дівчина з кісками попливе від нього водою, і не просто відпливе трошки від берега, як на пляжі, а сяде в човенце, махне рукою і зникне з очей, Футбол цілком може подумати: зрадили його ні за цапову душу.

Вже встигла Галка вивчити психологію свого африканського друга досконало, книжки навіть відповідні читала, розуміла страуса без слів. І зараз зовсім не перебільшувала в своїх прогнозах: так, Футбол вирішить, що від нього відвернулися всі, що не потрібен він нікому, а які це матиме наслідки — хто знає. Плачевні, не інакше. И не лише для страуса.

Тож вирішила Галка не сильно ображатися на друзів. Так, лише для порядку, аби зовсім не розслаблялися й відчували десь трошки провину за свої слова та вчинки. Іншого виходу, ніж лишити її з Футболом на березі, таки справді не було. До того ж проглядався ще один момент: ніхто не знав, куди й для чого подалися Данило з Богданом. А як не повернуться? День поволі, але все ж повертає до свого закінчення. А раптом до заходу сонця їх не буде? Треба піднімати тривогу, бігти в селище, кликати на допомогу.

Не хотілося дівчині, аби аж до такого дійшло. Та одному Богу відомо, на що може перетворитися їхня ризикована морська подорож.

Думаючи собі так, Галка знічев’я прогулювалася берегом, заклавши руки за спину. Страус точно наслідував її, навіть намагався потрапити своїми цибатими ногами в такт її крокам. Так міряли вони берег, очікуючи невідомо чого. Та досі нічого не траплялося, хіба що з’явилися на віддалі двоє собак із побитої зграї. Футбол ніби відчув їх — повернув у той бік голову, і пси тут же забралися геть.

Більше нічого не порушувало тишу й спокій, що огорнули місцевість довкола кладовища кораблів. Та не довго так тривало — враз вітер доніс до Галчиних вух звук наближення машини. Повернула дівчина голову на звук, страус зробив за її прикладом те саме. Шум стрімко наближався, і ось до мису підкотила вантажівка. Але не велика, брудно-зелена, з відкидним дерев’яним кузовом чи запнутим брезентом верхом. Ні, побачила Галка компактний білий автомобіль, відкрита задня платформа мала невеличкі борти. Попри зовнішню солідність машина нагадувала дитячу іграшку, просто збільшену з примхи якогось доброго чарівника.

Не гралася дівчина машинками, так само не гралася солдатиками, взагалі не бавилася у війну. Не дівчача це справа — воювати, навіть коли це лише ігрища. Та все ж таки дещо знала. Зокрема, що такі ось машини називаються пікапами. Або, як частенько кажуть знайомі її батька, пікапчиками.

Скрипнули гальма. Зупинився білий пікап. А з кабіни, з місця біля водія, не вийшов — легко вистрибнув високий засмаглий блондин. Ніби з журнальної картинки зійшов. Риси обличчя правильні, дівчата в будь-якому віці такі речі помічають. М’язи на руках не бугряться, та чоловік від того слабшим не виглядає. Навпаки: скроєний доладно, міцно, стрункий і рухливий. Темні окуляри закривають очі, стрижка коротка й акуратна. Головне — пасує до пікапчика, весь у білому. Біла сорочка з короткими рукавами дбайливо випрасувана. Білі штани з напрасованими стрілками. Туфлі теж білі, навіть трошки прибережного пилу на носаках не помічено.

Хоч був прибулець без головного убору, та й взагалі жодних опізнавальних знаків, однак Галка відчула і одразу зрозуміла — перед нею військовий. Офіцер, до того ж — морський офіцер, та ще й не молодший, навіть не середня ланка. Капітан першого рангу щонайменше.

— Здоров’я бажаю, юна леді! — сказав чоловік у білому.

— Доброго здоров’я і вам, — відповіла чемно, тут же додавши: — Тільки я не леді, мабуть.

— А хто? — щиро, зовсім не награно здивувався білий незнайомець.

— «Леді» — незвично якось звучить, — призналася дівчина. — Якщо на те пішло — хай краще вже панна буду.

— Панна? — перепитав чоловік у білому, не перестаючи дивуватися. — Ви полька?

Тепер прийшла Галчина черга дивуватися.

— Чому — полька?

— Це ж поляки кажуть на жінок і дівчат оце «панна, пані». Прошу, пані, — знаєте таке?

— В Україні теж так до жінок звертаються, — відрізала дівчина з кісками. — Хіба ж не чули?

— Та чув, звісно, чув! — незнайомець картинно відмахнувся, наче мух набридливих відганяв. — Я взагалі багато що чув, дєточка. Можу звернутися кількома мовами. Сеньйорита, мадемуазель, фройляйн, як там ще… Взагалі, скільки мов — стільки звертань. А мов я, дєточка, чув багато. Земну кулю обігнув, щоб ти знала, — тепер він перестав блазнювати, легко перейшовши на «ти».

— Ви моряк? Мандрівник?

— Ну, не зовсім мандрівник, хоча мандрую багато, коли є час і натхнення. А так я справді моряк. Адмірал Союзов Віктор Володимирович, будемо знайомі.

Він простяг Галці руку, а дівчина прикипіла до нього очима, не помічаючи її.

— Адмірал? — перепитала вона. — Справжній адмірал?

— Можеш помацати. Не розсиплюся.

Дівчина взяла простягнуту руку, потримала, розтиснула пальці.

Страус, дивлячись на це, й собі вирішив бути ввічливим птахом: клацнув дзьобом, зовсім не вороже, і підстрибнув на місці.

— А де ваш корабель? І чому ви не в формі?

— Відпустка в мене. Знаєш, хоч я і адмірал, та іноді втомлює необхідність постійно носити форму. Хочеться ось так, по простому, поговорити з людьми. А то коли бачать чоловіка в адміральській формі, — в одних язик відбирає, інші починають поводитись, як роботи. Ну, а треті заводять: що ж ви, товаришу адмірал, з країною зробили! Чому на флоті таке всяке робиться? Коли вже воєнні порядок наведуть!

Хоч не вслухалася Галка в слова Союзова аж так пильно, та не пропустила повз вуха: слово «товариш», яким адмірал себе назвав, чомусь виділив особливо. Наголосив на цьому навіть. Проте нічого страшного дівчина в тому не побачила. Бо знала — деякі офіцери звикли звертатися саме так один до одного. І не швидко, як казав не раз і не два Лановий-старший, позбавляться цієї старої звички.

— Ну, а тебе як звуть, дєточка? — поцікавився Союзов. — Чи так і величати далі — просто панна?

— Галка, — назвалася дівчина і тут-таки виправилася: — Галина.

— Ось і познайомились, Галочко. Твій птах? — кивнув на страуса.

— Мій друг, м’яко виправила дівчина. — Він нічий. Просто приїхав зі мною. І живе в мене вдома.

— Це де?

— На Полтавщині.

— Африканський страус — і раптом на Полтавщині?

— Чому вас це дивує?

— Бо я, Галочко, маю одне давнє хобі — вивчаю всяких тварин і птиць, бажано рідкісних. В тому розумінні рідкісних, що не водяться вони зазвичай у наших широтах. Тому й помітив твого, гм, друга вже досить давно. Зацікавився. Ось вирішив познайомитись. А заодно — запросити на цікаву екскурсію. Думаю, тобі понравицця. А страусу — тим паче. У нього, до речі, кличка є?

— У нього ім’я, а не кличка. Футбол.

— Ой, пробач-вибач! Звісно, ніяких прізвиськ, лише імена! То як, прокатаємось? Я навіть Футболові класні умови забезпечу. В кузові харашо буде? — Союзов кивнув на свій пікап.

А Галка відразу склала цю невеличку мозаїку: він же не просто так знайомитися приїхав. Відразу на машині з відкритим кузовом. Із самого початку хотів кудись до себе їх з Футболом забрати. І чомусь вирішив, що вони погодяться.

Вдруге за день на страуса моряк націлюється. Один нахабно краде, другий — ввічливо запрошує.

Не так усе воно просто.

Розділ 14

У якому дається пояснення, як можна використовувати списаний військовий корабель із користю для себе та флотської науки

Не поспішала дівчина з відповіддю.

Навіть озирнулася в бік Храмової бухти, ніби зараз з того боку, з-за мису, випливе човен і Данило з Богданом прийдуть на допомогу. Власне, допомога саме тепер не була Галці аж так потрібна. Нічого їй не загрожувало. Навіть якби загроза існувала, з Футболом вона не боялася нічого. Та все ж таки порада їй була ох як потрібна. А так самій доведеться рішення приймати.

Напевне, адмірал Союзов відчув її вагання. Зняв окуляри, лице розпливалося в широкій білозубій посмішці. Руки розвів у різні боки, ніби демонструючи: ось він який, відкритий, чого боятися.

— Ти запитала, де мій корабель. Ось я тебе, тобто — вас обох, на борт і запрошую.

— Морська прогулянка? — уточнила Галка.

— Хочеш — прогуляємося. Але то вже іншим разом. Поки що мій «Ковчег» стоїть на базі, там дрібний ремонт роблять. Взагалі, знятися й вийти в море просто так, заради забави, для такого судна, як моє, не вийде ось так, за щучим велінням. Не катер у мене, не яхта, навіть не пароплав для прогулянок — цілий крейсера

— Крейсер?

— Так точно, крейсер. Правда, легкий, не плавуча фортеця. Вертоліт на палубу може сісти при бажанні. Але поки що мені цього не треба. Ти розумієшся взагалі-то в морській справі?

— Чесно? Зовсім ні, — призналася Галка. — Ніколи не цікавилася. Хоча людина мусить до всього довкола виявляти інтерес…

— Отут ти права, дєточка! — обличчя Союзова набуло мудрого виразу. — Тільки якщо цікавишся чимось, раніше не знайомим, лише з примусу, то нічого хорошого з цього не вийде… Я колись думав, що мені цікавий футбол. Ганяли хлопці м’яча в дворі, ну і я собі з ними, аби не відставати від них ні в чому. А потім зрозумів: хай краще вважають відсталим, тільки не моє воно — гасати, пітніти, падати, лупити по м’ячу, І нічого, дуже навіть добре почуваюся. Але, раз уже про футбол заговорили, ось цей Футбол мене інтересує значно більше.

— Як вас розуміти? — підозріло запитала Галка.

— Не бійся, нічого поганого я не маю на увазі. Простіше показати, аніж розказати. Ось для чого я запрошую вас на свій «Ковчег». Це так крейсер називається.

— Та зрозуміла вже.

— От і добре. То вперед, відчалюємо?

Не відчепиться, вирішила Галка. Щоправда, чомусь одразу вирішила: якщо відмовиться зараз їхати, силою не потягне. Та й зрештою, цікавість її розібрала. Ніколи не бачила зблизька справжнього військового крейсера. Не кажучи вже про можливість піднятися на палубу. Хлопці повернуться — буде що розказати. Майстренко — той точно позеленіє від заздрощів.

— Гаразд, поїхали! — сказала вона. — Тільки умова: привозите нас із Футболом назад, на це саме місце.

— Буде здєлано! — жартома виструнчився Союзов. — Лізь у кабіну, а для страуса місце в кузові. їхати будемо акуратно, витримає?

— Він, пане Союзов, у поїздах мандрував! — не без гордості за свого підопічного відповіла Галка.

Водій пікапа напевне чув перебіг розмови. Відразу вийшов з кабіни, витяг з кузова широку дошку, прихилив до борту. Футбол все зрозумів, і хоч спершу поставив ногу підозріло, перевіривши навіть, чи не хитається, далі рухався сміливо й упевнено. Пройшовся кузовом, підстрибнув, лишився задоволений, присів. Дівчину адмірал галантно пропустив поперед себе, і вона вмостилася в доволі просторій кабіні, де між двома дорослими чоловіками виявилося не дуже тісно.

Рушили. їхали справді акуратно, машину майже не трусило. Галка перестала перейматися долею Футбола в кузові, спробувала натомість роздивитися, куди вони прямують. Толком це в неї не вийшло: виявляється, водій з лівого боку, а Союзов — з правого, обоє нівроку високі. Тож закривали їй краєвид. Лишалося дивитися перед собою, але тут нова біда — сонце било в лице, доводилося мружитись. Так що цілком справедливий висновок зробила дівчина: везуть її в нікуди, у невідомому напрямку. Проте це її чомусь не лякало, хоча й затишку така невідомість не додавала.

Попри обмежені оглядові можливості, Галка зрозуміла — вони не проїхали знайоме селище, а оминули його. Дорогу назад вона навряд чи знайшла б. Та все ж приблизне уявлення, куди її везуть, дівчина мала. За потреби навіть готова була спробувати відтворити маршрут на карті місцевості — правда, перед тим треба навчитися хоч приблизно розбиратися в картах.

Їхали менше години. Коли пікап нарешті зупинився, Галка побачила — заїхали вони в якусь бухту, досить доглянуту й цивілізовано облаштовану. Вниз, до води, згори вела широка утрамбована дорога. Ліворуч від себе, на високому пагорбі, побачила дівчина маяк — помічала раніше, але здалеку, коли їх усіх везли в бік селища. Шлях перегороджував смугастий шлагбаум, та перед пікапом він гостинно піднявся. Далі пішла бетонна дорога, вона перетекла у причал, і, нарешті, Галка побачила перед собою корабель.

Не можна сказати, що його вигляд справив на дівчину сильне враження. Та й саме судно попри гучну назву на такий крейсер, яким його уявляла собі Галка, схожий зовсім не був.

Коли вони вийшли з кабіни і дівчина підійшла ближче, в неї склалося про побачене таке саме враження, як і про білий пікап: макет чогось великого, потужного, майстерно відтворена підліткова іграшка.

Це було доволі широке, проте не надто видовжене судно. Гострий ніс виривався вгору, дивним чином нагадавши Галці такого собі пихатого Буратіно, котрий задер свого носа перед іншими ляльками, вважаючи їх нижчими за себе, хоча й сам був такою самою лялькою. Корма навпаки — звужувалася. Уявивши корабель з висоти пташиного польоту, дівчина змогла б намалювати ситого удава, який щойно проковтнув цілу корову й тепер лежить, перетравлюючи ситну страву.

— Подобається? — почувся ззаду голос Союзова.

— Красивий. Але якийсь не сильно великий він для крейсера… Я в цьому не розбираюся, правда…

— Нічого, завжди кажи, як думаєш. Не бійся помилитися. Тим більше, що ти, Галочко, не так уже й помиляєшся. Мій «Ковчег» — дійсно не ракетоносець, навіть не флагман ескадри. Говорив уже й повторю ще раз: кораблі такого типу призначені в основному для того, аби патрулювати прибережну зону. Мета — шукати ворожі підводні човни на великій відстані від берега. «Ковчег» — такий собі мисливець. Хоча судно має відповідну зброю для знищення підводних човнів, зазвичай це роблять вертольоти. На борт «Ковчег» може прийняти до п’яти бойових вертольотів.

— Де ж вони? — Галка справді не бачила жодного гелікоптера.

— А де тут вороги? — Союзов для наочності розвів руками довкола. — На щастя, війни нема. «Ковчег» сьогодні — більше навчальне судно, аніж бойова одиниця. Та, як я вже казав, за нагальної потреби навіть без вертольотів на борту може виконати бойове завдання. Не дуже втомлюють тебе чоловічі військові терміни?

— Коли вже на те пішло, вони швидше хлопчачі, — усміхнулася Галка. — Бачу, у війну люблять гратися хлопці будь-якого віку.

Ляпнула — й тут же прикусила язика. Не дуже ввічливо прозвучало. Тим більше — на адресу адмірала. Та Союзов не образився. Навпаки — розсміявся, знову показавши ідеально білі зуби.

— Молодця! Правильно мислиш! Ох, бракує жіночого розуму й жіночої логіки багато кому з тих, хто ще не награвся у війну! Але ми тут навчання проводимо. Бачиш, навіть прапора нема. Я хоч і військовий моряк, проте працюю за контрактом. Поясню дуже коротко, щоб питань у тебе не виникало. Бо ти мудра не по роках, — Союзов кахикнув. — Оцей легкий крейсер свого часу списали на металобрухт, а я повернув його на воду. Тобто це мій крейсер і моя команда. Що хочу, те й роблю. Де хочу, там і ходжу.

— Дивно, що ви це все пояснюєте мені, — призналася Галка. — Але загалом принцип зрозумілий. Назва красива — «Ковчег». Чому така?

— Та ж заради цього ми всі сюди й приїхали! — вигукнув Союзов. — Думаєш, я не знаю, що дівчаткам усі ці подробиці мало цікаві? Зараз цікавіше стане. Ходімо.

Стосувалося це й страуса. Футбол уже спустився з кузова на причал і походжав, кидаючи в бік корабля підозрілі, як здалося Галці, погляди.

З корабля вже спускали трап.

Розділ 15

У якому Галка з Футболом бачать, хто, крім моряків, може плавати на крейсері

Адмірал Союзов пропустив Галку вперед, навіть схилив голову в поклоні.

Не втрималася дівчина — хоч і була в шортах, але все ж таки взялася пальцями за їхні краї, ледь зігнула коліна, виконуючи кніксен. Сама до ладу не розуміла, що це означає, бачила по телевізору в історичних фільмах, як це роблять галантні світські дами на знак поваги до кавалера чи просто нового знайомого. Поки що Галка не мала жодної причини, аби не поважати чи бодай ставитися до адмірала з підозрою. Дивлячись на неї, страус теж доволі зграбно повторив кніксен, чим викликав несподівану бурю оплесків, — на палубі зібралися матроси, дивлячись на несподіваного гостя.

— Чого набігли? — з удаваною суворістю вигукнув адмірал. — Птаха не бачили? Не сказав би! По місцях усі, працювати! Тут вам не цирк!

Хай адмірал лише вдавав суворість, не гніваючись на команду «Ковчега» насправді, нехай на ньому форми не було, та все одно відчула Галка: владу Союзов тут має величезну. Принаймні в межах судна — це його територія, чужих тут не потерплять. І слово Союзова, навіть сказане півжартома, для всіх закон.

Матросів після зауваження наче вітром здуло. Дівчина піднялася на борт, Футбол — за нею. Адмірал піднявся останнім, зробив по ходу незрозумілий Галці жест рукою, і за коротку мить поруч уже стояв високий стрункий моложавий брюнет у формі з погонами. Не розбиралася дівчина в морських відзнаках, та й не дуже тим цікавилася. Досить того, що брюнет з вигляду — старший офіцер, і він приніс Союзову адміральського кашкета. Той вдягнув кашкет, немов символ влади, наче корону королівську. Виглядало справді так: адже король може бути голий-босий, проте поки на голові корона, король лишається королем, навіть якщо не сидить на троні.

Подумавши так, дівчина роззирнулася.

На палубі крейсера тривала незнайома й незрозуміла їй ділова метушня. Кожен з матросів виконував якусь свою роботу. Ними командували засмаглі чоловіки в сорочках з погонами. Не всі з них, як зрозуміла Галка, були офіцерами, та кожен, хто розпоряджався, напевне мав на це право та мінімальну владу. Побачивши адмірала, кожен віддавав честь, Союзов відповідав, прикладаючи руку до кашкета, і тепер дівчина згадала приказку про те, що до порожньої голови не прикладаються. Ось воно як — якщо ти військовий, честь можеш віддавати лише тоді, коли в тебе на голові убір. Те, що під кашкетом, у цій ситуації мало кого цікавить.

Думка ця прийшла до Галки несподівано. Відкриття неабияке, але дівчина все одно не стримала короткого смішку. Повз увагу Союзова це не проскочило.

— Бачу, тобі тут весело.

— Не сумно, — погодилася Галка, боячись, як би цей морський вовк не довів своє вміння читати думки. Відчула навіть, як спалахнули щоки, — так соромно стало за дурниці, що стукають у голову.

— Чудово. Зараз ще цікавіше стане. Гайда!

Жестом адмірал запросив дівчину і птаха пройти далі, на палубу. У цей момент Галка звернула увагу на дивну поведінку Футбола — ще кілька хвилин тому, на березі, страус тримався на диво спокійно, навіть виявив приязнь до незнайомих, що за ним водилося не часто. Тепер же птах раптом почав помітно нервувати, витягував довгу шию вперед, навіть прискорився, почав ступати ширше. Щойно перед ними відкрилася широка частина палуби, Галці стало зрозуміло все.

Напевне, сюди, на цей майданчик, мусили сідати вертольоти. Тут у них своєрідний аеродром, тільки плавучий. Проте зараз тут гелікоптерів не було. Замість них уздовж палуби стояли ряди кліток. А в клітках лежали, стояли чи стрибали живі тварини. Ось на що реагував страус — на родичів. Відчув поруч знайомий дух живої природи, фауни. Не повірив і зрадів водночас. Підбіг до кліток, почав радісно стрибати. Звірі ж, угледівши птаха на свободі, так само пожвавились — навіть ті, хто щойно лежав, віддаючись медитації на сонці й морському повітрі. І враз усе наповнилося ревінням, клекотом та іншими звуками, які, на переконання Галки, наповнюють дикий ліс, джунглі чи африканську савану.

Екіпаж крейсера поводився так, ніби звіринець на борту — нормальна, навіть відповідна до морського статуту й правил військово-морського флоту річ. Ніхто з команди не звертав на звірів та їхню поведінку жодної уваги. Хіба матрос у білому халаті та з білим чепчиком на голові саме збирався годувати двох ведмедів у крайній клітці.

— У вас тут плавучий зоопарк? — запитала Галка, хоч це й так було очевидно.

— Це не зовсім зоопарк, дєточка, — тепер адмірал посуворішав. — Ти взагалі була колись у зоопарку?

— Аякже. Не часто, але разів зо три. Двічі до нас у містечко влітку приїздив, пересувний. Раз у Києві була, то вже восени, з класом їздили.

— Ясно. Тепер таке скажи: ти просто так заходила на територію подивитися на звірів?

— Чому просто так? Гроші платили за квитки.

— Значить, давай тепер, Галочко, підіб’ємо невеличкий підсумок. Зоопарк — це місце, де тримають звірів. І куди ти можеш зайти, купивши квиток. Сюди, на борт, ти піднялася, гм, безкоштовно. Зрозуміло, я тебе запросив, так ти можеш сказати. Але я не зробив для тебе виняток. На цю колекцію тварин може подивитися будь-хто. Так що на клітки ти не зважай, вони не завжди в них сидять.

— Тобто? Ви їх випускаєте?

— Галочко, всі, кого ти тут бачиш, — не полонені, аби їх тримати за гратами, — він витягнув із кишені штанів ключ на брелку у формі ведмежої голови. — Бач, ключ у мене. Один для всіх кліток. Універсальний. Відчинити клітки досить легко. На це тільки моя воля. А волю випустити цих звірів на волю, — тут адмірал усміхнувся, — я на березі виявляю завжди. Просто цей корабель називається «Ковчег». А те, що ти бачиш, — моя приватна колекція. Мій, як тепер кажуть, персональний проект.

Гордість вчувалася в словах адмірала Союзова. Й не тільки гордість — була в них певна пиха. Так поводяться люди, котрі хваляться дорогими іграшками: ось у мене є, а в тебе такого нема.

Не зовсім затишно стало дівчині від того. Ох, як незатишно. Хоча все ще не відчувала з боку нового знайомого жодної серйозної загрози.

Розділ 16

У якому Галці пропонують продати друга

Страус тим часом уже стрибав між клітками, зовсім забувши про Галку.

— Ви про назву не доказали, — нагадала дівчина з кісками. — Чому «Ковчег»?

— Хіба ти не допетрала досі? Це ж із біблійної легенди, не вчили?

— Де ми повинні вчити ці легенди? В школі? Нічого кумедного в цьому запитанні не було, та адмірал Союзов посмішки не стримав, і цього разу вона була глузливою. Принаймні Галці так здалося, хоча дівчина й могла помилятися.

— Я тебе навзаєм спитаю — а що, вчитися люди мусять лише в школах? Ми, дєточка, вчимося все життя. Тим паче, що таких елементарних речей, як легенда про Ноїв ковчег, не знати соромно. Якщо коротко, то, за біблійною легендою, Господь наслав на Землю величезний потоп як покарання за гріхи. Все живе могло загинути. Та була праведна людина, котра за Божим велінням збудувала великий корабель. Ось той корабель і називався ковчегом. Щоб врятувати світ, Ной узяв на борт ковчега по парі кожної тварини — самця й самицю. Звідти й пішла приказка: «Кожній тварі — по парі», чула?

— Це я чула, — кивнула Галка. — А ви, Вікторе Володимировичу, як я бачу, теж вирішили врятувати цих тварин? Для того й загнали їх у неволю?

— Іноді, Галочко, саме так і рятують живих істот! — багатозначно відповів адмірал Союзов. — Вони не розуміють, бо дикі. Бігають собі на волі, думають, так буде завжди. Власне, я теж пропоную їм свободу — звісно, в певних межах. Вони не надто від цього страждають. Пішли, познайомлю.

Вони наблизилися до кліток.

У ніс Галці вдарила суміш різких запахів, що їх не вивітрює навіть свіжий морський бриз, — так пахнуть звірі. Кліток було насправді небагато, по чотири в кожному ряду. Отже, всього вісім. Виходить, вісім пар тварин, шістнадцять звірів, проста математика.

— Ось мавпи, горили. Людиноподібні примати, — показав Союзов на ближчу до них клітку, де самець із самицею збуджено міряли колами обмежений простір. — Далі, он там, ведмеді, точніше — ведмежата. Скоро виростуть. Є вовки, лисиці, баран із вівцею, навіть, бач, двоє крокодилів у спеціальному басейні. Усі цілком здатні вжитися один із одним, навіть якщо з різних місць їх переселити в одне. Взагалі-то я проти, аби ділити звірів на вовків і крокодилів. Усі вони — фауна, всі жерти хочуть, усі звикли до виживання та природного відбору. Приживуться, не посваряться. А посваряться, перегризуться — їм же й гірше. Ну, і тепер головна проблема. Бачиш?

Адмірал провів Галку між клітками туди, де стрибав і клацав дзьобом від збудження Футбол. Аж тепер дівчина могла роздивитися те, чого не бачила досі за іншими клітками. Мешканців міні-звіринця було не шістнадцять, як порахувала вона, а лише п’ятнадцять. Окремо тут тримали самотнього страуса, і той птах теж зрадів, зустрівши одноплемінника.

— Зрозуміла? Це — страусиха, — тут же пояснив Союзов. — Пари не має. Ось чому мене дуже привабив твій друг страус. Він, бач, теж дуже тішиться. Може, лишиш свого тут? Зведемо їх разом, ковчег стане повноцінним, кожен птах пару отримає. Це ж природа, дєточка, хіба ні? Ну, довго ще Футбол за тобою отак хвостом ходитиме?

Ось і знайшлася відповідь.

Тепер глянула Галка на адмірала новими очима. Не те, щоб побачила в ньому ворога. Просто дійшло раптом, звідки такий інтерес. І що зустріч їхня насправді випадковою не була.

З відповіддю не квапилася. Знала, що скаже, просто не могла дібрати слів. Адмірал же розцінив це по-своєму, поклав Галці руку на плече.

— Слухай, якщо потрібні гроші, за цим діло не стане. Домовимось, будеш задоволена. І страус твій теж.

— Ви посадите його в клітку.

— Тільки тоді, коли ми на палубі, кажу ж тобі. Бач, він і сам, по-моєму, не проти там опинитися.

— Справді? Мені здалося, страусиха хоче на волю більше, ніж страус — за грати.

— Тобі так здається, — тепер адмірал Союзов говорив сухо. — Взагалі, ти ще занадто мала, щоб брати відповідальність за будь-яку живу істоту.

— А по-вашому, увесь цей час, поки Футбик зі мною, я за нього не відповідала?

— Це було неправильно, дєточка. Ти ще мала, рішення приймати не навчилася. Маю на увазі, правильні рішення. А правда в тому, що твоєму страусові поруч із цією самицею буде набагато краще. Він забуде тебе вже завтра, варто тільки лишити його тут. Скільки ти хочеш?

— Скільки — ЧОГО?

— Або ти наївна, або погана акторка. Грошей тобі скільки заплатити?

Ось тепер дівчина вирішила не приховувати свого презирства.

— Всі гроші світу, пане адмірал. Є у вас?

— Несерйозна розмова. І всі ви тут… не дуже серйозні. Про вас думають, вами хочуть опікуватися, а ви… Дєточка, — Союзов нахилився до Галки, вперся руками в коліна, подивився їй просто в очі і повторив: — Дєточка, як правило, подібні переговори ведуть з дорослими. Я ж пропоную тобі самій вирішити…

— І продати друга, — Галка не спитала, просто назвала речі своїми іменами.

— Люди не дружать з птахами. З тваринами теж. Розумні створіння мусять дружити із подібними до себе, — жорстко відповів Союзов. — Для тебе страус — забавка. Жива кумедна іграшка. Але ти сама прибіжиш. Не завтра, то за пару дні»; Це я тобі гарантую.

Галка вирішила за краще не відповідати йому. Просто підійшла до страуса, поклала руку йому на бік, погладила крило.

— Футбику, ходімо звідси.

Глянув на неї страус дивним, досі не баченим поглядом, в якому читалися і жаль, і сум, і в той же час з небажання сперечатися з кращою приятелькою.

— Ти ще повернешся, Футбику! — крикнув зі свого місця адмірал Союзов. — Прощаємось ненадовго. Ще побачиш оцю свою половинку!

— Відвезіть нас назад, — сухо мовила Галка. — Ви обіцяли.

— Я пам’ятаю. Адмірали все пам’ятають. Все контролюють. Ідіть собі, машина на причалі. Надовго не прощаємось.

Галка рушила до трапа з гордо піднесеною головою. Подріботів за нею й страус, час від часу озираючись на клітку зі страусихою.

І тут досить сказати: дотримає слова адмірал. Відвезуть дівчинку й птаха назад до мису Корабельний. Нічого найближчим часом з ними не трапиться.

Тож час уже повертатися до Храмової бухти, до підводної печери, де троє хлопців завмерли, заціпеніли від страху, дивлячись, як вирує біля човна вода і як пробивається з-під неї тьмяне світло.

Розділ 17

У якому той, кого вважали ворогом, виявляється другом

Щось темне повільно виринало з морської глибини.

Світла пляма розтікалася довкола обрису, і вже ніхто з них не міг пояснити навіть собі, а не те, що іншим, яка саме потвора на них насувається. Тепер уже навіть Богдан Майстренко вирішив забути, що в компанії він найсильніший, а отже — найсміливіший. Притулився до Данила, той, своєю чергою, — до нього, а між ними втиснувся голомозий носатий Павло. Зуби цокотіли лунко. Здавалося, звуки відбиваються від кам’яних стін.

Тепер світло не сліпило, однак таки трошки давало в очі, змусивши хлопців примружитись. Але не це страхало: з-під води виткнулася й схопилася за правий борт човна бридка перетинчаста лапа. Тут же — гоп! — учепилася й друга. Сильніше гойднувся човен, ось-ось перекинеться.

І аж тоді над водою з’явилася довгаста голова. Одне хиже око світило вже просто на них. Сама морська потвора була чорна і слизька.

Одна лапа пустила борт, наблизилася до писка, щось із ним зробила — і враз морський диявол заговорив, і навіть доволі по-людськи:

— Привіт! Драстуйте, значить, друзі мої дорогі!

Так, ніби враз розвіялися чари від людського голосу. Бо зникла слизька потвора з хижим ворожим оком. Замість неї на хлопців, скупчених у центрі човна, дивився водолаз у чорному облягаючому костюмі для підводного плавання. За спиною — балони аквалангів, загубник трубки витягнутий з рота. А на руках — щільні гумові рукавички, дуже схожі на жаб’ячі лапи. Обладунок у цього аквалангіста справді був якийсь дивнии, а надто ці рукавички та водонепроникний ліхтар, не знати як закріплений на масці. Але то все деталі. Головне — раптом зникли всі страхи, мов каменем шубовснули на морське дно.

Данило, видихнувши спокійно й навіть подумки вилаявши себе за нездатність від самого початку все вирахувати, скласти й зрозуміти, все ж таки вирішив бути обережним. Якщо їм уже не загрожує невідоме науці підводне чудовисько, це зовсім не означає, що цей незнайомий водолаз, котрий підкрадався непомітно, не загрожує їм. Тим часом Богдан з Павлом — ніби й не трусилися щойно зі страху — кинулися дружно до борта, гойднувши й нахиливши човен аж під надто критичним кутом.

— Ух ти! — вигукнули хором.

— Ага, ух ти, — погодився водолаз, і тепер хлопці почули — чоловік шепелявить, говорячи при цьому дуже швидко. — Це ви тільки мене побачили! А як побачите мого човника, ще не таке скажете! А, ні! Ви нічого не скажете!

— Чому це? — здивувався Богдан.

— Бо у вас забракне слів для захвату, друзі мої дорогі!

Взагалі аквалангіст поводився дивно: ліг на бік і поплив довкруг човна, тримаючись при цьому майже впритул і не перестаючи базікати. У Данила склалося враження, що говорити цей дивак може лише тоді, коди рухається. Варто йому зупинитися рівре, слова не витягнеш. Або взагалі двох слів не зв’яже. Щоб говорити до нього й слухати його, хлопцям довелося крутитися в човні, переходячи від одного борту до іншого, — Ви хто? — запитав Данько.

— А ви? — поцікавився той. — Я вас уже не перший раз бачу. Вас двох, — рука в рукавичці показала на Ланового та Майстренка. — Це ж ваша така пташка кумедна, скажіть?

— Наша, — кивнув Богдан. — Ну, з нами вона.

— Ага, ага, з вами. Отже, засік я вашу бражку. Тебе, — палець націлився на Павла, раніше бачив. Щось ти тут крутишся, винюхуєш. Хіба ні?

— Нічого я не винюхую, — образився Пава. — Цікаво стало, що тут живе, в бухті.

— Я тобі не «що», друже мій дорогий! Я — «хто»! Людина!

— Ну, і хто ж ви, зрештою? знову спитав Данило.

Поки вони так спілкувалися, аквалангіст обплив довкола човна тричі. Замість робити четверте колб, знову взявся за борт, підтягнув себе до нього впритул, простяг розчепірену правицю.

— Ось рука. Тисніть. Називайте мене Капітаном.

Данило, а за ним і Богдан з Павлом, по черзі й чомусь дуже обережно потисли руку, назвалися. Після цього новий знайомий знову відчепився і за звичкою почав робити кола. Тільки тепер він рухався в протилежному напрямку, зліва направо.

— А ім’я нормальне у вас є? — поцікавився Данило.

— Капітан — нормальне ім’я, — відмахнувся той, бризнувши на співбесідників. — Друже мій дорогенький, людину звуть так, як вона сама себе називає. А я зву себе Капітаном. І ви мене так називайте, якщо хочете.

— Можна подумати, у нас є вибір, — гмикнув Данило.

— А ви капітан чого? — підпрягся до розмови Богдан. — Чи це просто так?

— О! — водолаз знову махнув рукою. — Добре закрутив! Звісно, хтось може назвати себе полковником, теж просто так, бо йому це подобається. Але я й справді капітан. І в мене є навіть кораблик. Човник, я сказав би. Такий собі човник-всюдихід.

— По землі й по воді? — здогадався Пава. — Амфібія?

— Близько, синку мій дорогий. Дуже близько, ага. Тільки я сам не знаю, як правильно назвати. Хіба є різниця, як називати човник, котрий без проблем занурюється у воду й пливе там собі поруч із рибами?

— Підводний човен! — ляснув себе по лобі Данило. — Як я сам не докумекав! Це ж просто, мов апельсин! І читав же капітана Немо!

— О! — вигукнув Капітан, черговий раз підпливши до борту. — Давай лапу! Молодець!

Данько знову потиснув мокру слизьку руку.

— Дякую. Тільки що я такого…

— А нічого ти такого! — передражнив хлопця Капітан. — Просто згадав улюблену книгу мого дитинства. Куди там, навіть юності, зрілих років та старості.

— Хіба ви старий?

— Ну, людина стара настільки, наскільки такою себе відчуває, — пояснив Капітан. — Але я справді ще зі школи захопився ідеєю зробити підводний човен — такий, як «Наутілус», створений Немо. Зануритися під воду й теж створити там, на дні, щось схоже на підводну республіку. Навіть вирішив, що можна зробити такий човен зі звичайної дерев’яної діжки! Ха, куди дерев’яної — я себе колись у металеву запаяв! Сам, лишив трубку нагорі, думав — буде перископ. Ох, було ж мені від батьків! Оце з того часу мене Капітаном і прозвали. Щоправда, ніхто так і не повірив до кінця, що в мене вийде зробити справжній підводний човен.

— Ви ж зробили, кажете, — мовив Пава.

— Ага, зробив, лисику мій дорогий! Тільки кому ж я його покажу? Вирішив вам, усе одно це мусило статися. Це доля, хлопчики, знак. Старий Капітан у знаки вірить!

— Чому — знак? — запитав Данило.

— Птах ваш. Я ж бачив, як отой дуролом на катері хотів у вас його вкрасти! Ні, думаю, нічого в тебе не вийде! Човник мій швидше ходить, наздогнав його, копнув трошки знизу. Птах розумний, здогадався, як треба себе поводити. Але ж я розсекретився! Був би на вашому місці, таким, як ви, — точно попхався б шукати слідів підводного монстра!

— Ми й пішли шукати, — погодився Богдан.

— О! Якби не пішли, я б зараз тут з вами не балакав. Навіть не показався б на очі. Раз вас сюди повело — все гаразд. Спробую вам довіритись. Бо без помічників мені все одно ніяк. А допомога мені, дорогі мої цікавлики, он як потрібна. — Капітан підняв голову і провів ребром долоні по шиї. А тоді зовсім дивно повівся — знову пірнув, навіть маски не вдягнувши.

Розділ 18

У якому відкривається один із секретів Капітана

Хлопці в човні перезирнулися.

Знизав плечима голомозий Павло. Покрутив пальцем біля скроні Богдан Майстренко.

А Данило Лановий видихнув голосно, немов старий дід, втомлений життям та онуками-бешкетниками.

— Що скажете? — запитав.

— Я вже все сказав. Можу тільки повторити, — Богдан знову покрутив пальцем біля скроні, навіть присвиснув. — Хіба ні? Хіба він не ку-ку?

— Чесно? Мені б хотілося, щоб ти виявився правий.

Справді, Данило не жартував. Тепер Богдан глянув на нього з підозрою.

— Ти серйозно хочеш, аби цей так званий Капітан виявився божевільним? Та він же тут зараз нас і потопить! І що тоді з нього візьмеш! Хіба ні?

Подавшись трохи вперед, Богдан глянув на Павла, наче закликаючи його до підтримки. Той вирішив відмовчатись, тільки знову плечима знизав.

— Не знаю, не знаю, — міркував уголос Данило, зовсім, схоже, не поділяючи Богданових страхів. — Він каже — зробив своїми руками підводний човен. І мені чомусь здається — не бреше. Якщо це так, тоді його, Богдане, цілком можна назвати безумним ученим. А безумні вчені, такі ось одержимі безумці, — зовсім не оті «ку-ку», як ти їх називаєш. Навпаки, вони найрозумніші. Найзатятіші. Мислять нестандартно, рішення приймають такі, на які ми з тобою з нашим, як ти вважаєш, здоровим розумом просто не зважимося. А якщо й ризикнемо — то після довгих-довгих роздумів.

— Слухай, ти ж розумник у нас! — наїжачився Богдан. — А тепер сумніваєшся в тому, що треба сто разів подумати, а вже потім — робити.

— У більшості випадків — так, — кивнув Данило. — Проте бувають ситуації, коли довго думати означає програти. А ті, кого я зараз назвав безумними вченими, саме в таких випадках довго й не думають! Інтуїція та нетиповий розум підказують їм, що і як слід робити. Але це вже надто складно, аби обговорювати в темній печері, серед води.

Богдан, як дуже часто траплялося, хотів уже сперечатися з Данилом, хоч і в переважній більшості випадків це була не змістовна розмова, а лише безглузде гарикання. Та враз із-під води знову вистромилась затягнута гумою рука, схопилася за борт, і ось Капітан знову махав їм, широко усміхаючись.

— Я подумав, хлопчики мої дорогі, — повідомив він урочисто. — Треба було подумати, і я подумав. Вирішив. Ви мені видаєтеся надійними й серйозними. Тому я все вам розкажу. Бо це давно треба комусь розказати, уся ця історія з мене просто виривається, наче цунамі. Навіть якщо я помиляюся і ви не такі надійні, все одно не буду шкодувати, що зв’язався з вами. Знаєте, чому?

— Ні! — відповіли усі троє в один голос, не змовляючись.

— Тому що, як кажуть у таких випадках, дивіться пункт перший. Уже давно про це варто комусь розповісти. Адже часу нема. День — і пропало. Я декого тут побачив, він не зупиниться.

Хлопці знову перезирнулися. Данило був у центрі їхнього невеличкого гурту і зрозумів — Богдан з Павлом чекають якихось дій і рішення саме від нього.

Прокашлявшись, Лановий запитав:

— Шановний Капітане, можна щось конкретніше почути? Бо «все це», «декого побачив» і «ця історія» звучить загадково. Навіть таємниче. Але ви зараз розумієте тільки себе. Ми вас, даруйте, геть не розуміємо!

— Атож, — охоче погодився Капітан. — Тому ласкаво прошу на борт.

Нічого більше не пояснюючи, він підплив до корми й підштовхнув човен уперед. Отак, штовхаючи, буксував його малою швидкістю просто перед собою, в чорну темряву печери. Прохолодне кам’яне склепіння насувалося дедалі нижче. Хлопці, не чекаючи попередження, нагнули голови, і Капітан, немов чекаючи цього моменту, штовхнув човен сильніше. Рух його прискорився, ще поштовх, іще — і раптом склепіння зникло, сонце після перебування в темряві засліпило очі, хоч сяяло вже не так яскраво, поволі наближаючись до заходу. Коли ж очі призвичаїлись до світла, хлопцям відкрилася вражаюча картина.

Човен гойдався на воді в невеликій, але, судячи з усього, глибокій затоці. З одного боку, з берега, її прикривала висока, майже вертикальна прибережна скеля. З того боку, звідки вони завдяки Капітану сюди потрапили, цього тихого відлюдного місця не видно й поготів. А просто посеред затоки з води виглядала поверхня справжнього підводного човна.

З першого погляду могло скластися враження — це лежить і відпочиває велика риба. Поверхня, тобто спина, була доволі широкою, пласкою. А отвір задраєного люка, виконаний досить незграбно, хоча напевне доводив свою надійність, людині з нестримною фантазією цілком міг нагадати зрізаний браконьєром плавець.

Тим часом Капітан підштовхнув човен зовсім близько до свого творіння. Тепер, зблизька, хлопці змогли переконатися: саморобна субмарина насправді виявилась не аж такою великою. Ніхто з них не знався на морській, а надто — підводній справі, і Данило не уявляв, що зараз відбувається в головах Богдана й Пави і як вони оцінюють побачене. Але сам він подумки зробив висновок, який, не стримавшись, озвучив одним словом:

— Маневрений.

— Правильно, Богданку мій дорогий, щ з чималою гордістю мовив Капітан. — Головне в наших умовах — маневреність. Моя «рибка» мусила пропливти, навіть прослизнути, там, де великі, гм, оті справжні військові човни не пройдуть за будь-яких обставин.

— То ви його «рибкою» назвали? — перепитав Павло.

— А як ще назвати водоплавне? — щиро здивувався Капітан. — Раком? Медузою? Молюском? Ні, тільки «Рибка»!

Пустивши човен, він підплив до свого суденця, видерся наверх, умостився на пласкій поверхні, мов учитель перед учнями. Балони аквалангів скинув, проте костюм для підводного плавання не зняв. Стягнув лише верх, відкривши хлопцям голову, вкриту гривою довгого сивуватого волосся, й таку саму, з пасмами сивини, бороду.

— А туди, всередину, можна? — Богдан тицьнув на задраєний люк.

— Можна, — легко погодився Капітан. — Тільки, Богдане мій дорогий, зараз не треба. Там, усередині «Рибки», — він поплескав по поверхні, — місця вистачить двом дорослим, трьом дітям чи підліткам, таким, як оце ви, або одному дорослому і двом дітям. Заліземо туди, як оселедці в діжку, й не поговоримо до ладу. До того ж одному з вас доведеться стояти тут цапки, засунувши голову в люк. Так діла не буде.

— Але ми покатаємось? — вирвалося в Павла.

— Моя «Рибка» — не атракціон, — мовив Капітан суворо. — Для іншого зроблена.

— Як ви її зробили? — спитав Данило, і це, вочевидь, цікавило всіх найбільше, навіть якщо підводна мандрівка нікому з них не світить.

— Довга історія, — відмахнувся Капітан. — Почну вдаватися в деталі — вам точно стане нудно. Сам я фізик, інженер-корабел, у мене проектів на папері, хлопці мої дорогі… А! — він знову відмахнувся. — До того ж нам зараз важливіше, для чого я зробив свою «Рибку». І ось звідси, як кажуть, я почну докладніше.

Розділ 19

Важливий, у якому Капітан розповідає багато цікавого й загадкового про флот, загиблих героїв та скарби підводного човна

Сонце неквапом сідало.

Прокашлявшись, мов справжній лектор, Капітан вмостився зручніше, напустив на себе поважного вигляду (хоч зі своєю сивиною був і так доволі солідний на вигляд), заговорив:

— Що ви знаєте про Чорноморський флот?

Данило кілька разів чув від батька якісь історії про українські кораблі в Севастополі, тому збирався відповісти, хоч усе почуте так і лишилося для нього незібраною мозаїкою. Але, схоже, Капітан і не прагнув якоїсь відповіді, навіть не звернув на Данька уваги, вів далі, осідлавши свою хвилю:

— Нічого ви не знаєте про Чорноморський флот! Бо в школах, на жаль, про це не розповідають. А більше почути про українську флотилію вам і таким, як ви, ніде. Коли флот створили? Думаєте, зовсім недавно?

— Він завжди був! — вигукнув Богдан.

— Це тобі здається так, Данку мій дорогий! — заявив Капітан. — Але, — тут він підніс угору пальця, «майже сто років тому Україна мала шанс стати самостійною державою. І жили б ми зовсім не так, як живемо тепер.

— Краще? — вирвалося в Павла.

— Інакше, — спокійно відказав сивий Капітан. — І напевно таки краще. Але не будемо уявляти, як би було, якби все пішло інакше. Історія цього не любить.

— Правильно, — вставив Данило. — Мені тато завжди так каже.

— Ага-ага, правильно каже батько твій дорогий, — кивнув Капітан. — А тепер розкажу вам дуже коротко про те, що ви мусите знати для початку. Як стане цікаво — море книжок про це написано. Не кажучи вже про Інтернет, там не тільки іграшки безглузді є. Події, хлопчики, відбувалися ось як, — він кахикнув. — Три сотні років наша з вами Україна вважалася такою собі губернією. Околицею Російської імперії. Як і чому це сталося — окрема історія, ви й самі, мабуть, про це з підручників знаєте. Але майже сто років тому російська буржуазія скинула свого імператора.

— Знаю, була революція! — вклинився Данило, якому все ж хотілося показати себе освіченим хлопцем.

— Без крові обійшлося, — наголосив Капітан. — Крові досить було на війні, що тривала тоді в Європі. А вже навесні 1918 року та частина нашої країни, яка не була в складі іншої імперії — Австро-Угорської, заявила про бажання мати незалежність! І могла б її здобути! Українці активно почали домовлятися з новою російською владою. Та завадили російські ж більшовики. Малограмотний натовп, який назвав себе комуністами, захопив, хлопчики мої дорогі, у Росії владу зі зброєю в руках. І перше, що вони зробили, — вирішили створити нову імперію. Тільки вже свою, комуняцько-червону.

— Колір крові, — промовив Богдан швидше до себе, аніж бажаючи бути почутим.

— Або їхніх прапорів, — сказав Капітан. — І пішов цей червоний набрід на молоду Українську державу війною. Потопили наші землі в крові. Замісили на цій крові свою владу. Чи можна було боротися? Можна. Наші й опиралися, хто як міг. Чи були серед росіян ті, хто не вважав себе ворогами України? Були. Переважно серед культурних людей, котрі поважали прагнення інших. Ось тут і перейдемо до кораблів, хлопчики мої дорогі.

— Чорноморський флот? — озвався Данило.

— Правильно, молодець, — похвалив Капітан. — Флот же, скажу я вам, охороняє морські ворота держави. Нічого дивного нема в тому, що червоні, які почали набирати силу, вирішили посіяти паніку й розбрат серед моряків. Бо якщо дати флоту можливість об’єднатися довкола сильної ідеї, тоді вороги його не розклюють. Надто, хе-хе, міцний горішок. Ось так на більшості кораблів Чорноморського флоту почали підніматися наші жовто-блакитні прапори. Що стали робити на це комуняки? — глянув Капітан на принишклих слухачів суворо, явно чекаючи на відповідь.

— Зривати стяги! — випалив Богдан.

— Е, ні, то потім було. А на той час занадто просто й небезпечно для життя, — пояснив Капітан. — Вони іншу тактику обрали. Почали ходити з корабля на корабель і переконувати українських матросів, що їхні офіцери — вороги. Треба щоб самі матроси прапори зривали і замість них вішали червоні знамена. Так, ніби це все — заради свободи.

— Матроси велися? — поцікавився Богдан.

— Абсолютно ні! Більше того — тягнули цих солодкоголосих брехунів до офіцерів. А офіцери наказували гнати червоних геть. Живими, щоправда… Що це означало?

Тепер Капітан трошки подався вперед, уважно вдивляючись в обличчя своїх слухачів.

— Не знаю, — вичавив із себе голомозий Павло. Данило з Богданом теж не знали.

— Війна ж фактично почалася, не забувайте. А це означало, Павлику мій дорогий, що у відповідальний момент українці на своїх кораблях підтримають вогнем своїх іноземних союзників. Об’єднаються проти комуністів. Червоні — спільний ворог. А гуртом і батька легше бити. Тим більше, що той найперший український військово-морський флот мав на озброєнні підводний човен. Ось про це, Даниле мій дорогий, навіть твій мудрий батько навряд чи щось знає.

Лановий трошки образився за тата: ну як це хтось може в ньому сумніватися.

— Можемо спитати в нього!

— Не дмися, — проказав Капітан суворо. — Кожна людина чогось не знає. Краще чогось не знати, ніж не знати зовсім нічого. Але слухайте далі, я вже зовсім близько до нашої таємниці, — помовчавши та примостившись зручніше, повів далі Капітан. — Флот ще за царя Миколи Другого почали оснащувати підводними човнами. Будували своїми силами. Хоча за основу брали іноземні зразки. Один з таких човнів називався «Окунь». Пройшов він бойове хрещення у далекому Владивостоці. Потім його ремонтували й доставили залізницею в Севастополь для підсилення Чорноморського флоту. Згодом туди ж доставили ще один човен такого ж класу. Новенький, необстріляний — для випробувань. Назвали його «Сом». І ось команда цього самого «Сома» першою з підводних човнів підняла український прапор. А згодом, хлопчики мої дорогі, «Сом», як і частина чорноморських кораблів, став військовою флотилією нової Української республіки. Ну, а зараз готуйтеся — буде сумно.

Поки Капітан говорив, сонце встигло опуститися ще нижче. Насувалися справжні сутінки.

— Українські кораблі стали на захист Криму. Але коли більшовики почали свій кривавий наступ на Україну, уряд знайшов проти них іноземних союзників — німців. Насувалися німці й на Крим. Кораблі, які склали присягу Українській республіці, не збиралися відступати, як того вимагали червоні, — вони хотіли лишитися в портах і, дочекавшись союзників, зайнятися обороною морських кордонів. Цього червоні, як наші вороги, допустити не могли. І що вони зробили?

Хлопці дружно знизали плечима.

— А зробили дуже хитро, — мовив Капітан. — Частину екіпажів підступно переконали стати під червоні прапори. А найнепокірніших вирішили взяти силою. Битву, звісно, можна було почати, але виграти її українським морякам не світило. Тоді народилося непросте рішення: скласти зброю, залишити кораблі і просто розійтися — життя екіпажам червоні ніби гарантували. Ось тільки, — зітхнув Капітан, — обдурили наших червоні. Як завжди. Щойно моряки українського флоту почали складати зброю, як їх тут же заарештували. Тих, хто відмовився служити червоним совєтам, вбивали одразу, на місці. Сили були нерівними. Та все одно лишалися ті, хто не здавався. Серед них — екіпаж «Сома». Дуже ласою виявилася ця частина флотилії для червоних заброд. Вирішили вони загнати «Сома» в пастку і захопити. Та капітан човна вирішив інакше: затопити підводний човен.

— Разом з командою? — не стримався Данило.

— Ніхто нікого не силував. Мали вибір. Хто хотів — міг зійти на берег, повернутися до родин чи служити червоним. Або взагалі покинути флотську службу, — пояснив Капітан. — Справді, частина екіпажу зійшла на берег. Але більша частина команди, включно з капітаном, вирішила вийти в своє останнє плавання. Був серед них такий чоловік — мічман Волох, Семен Волох. Про нього дуже мало спогадів, практично нема. Та навіть ті, що збереглися, свідчать — то був талановитий чоловік. В усьому талановитий. Морський вовк, як кажуть, від Бога. Грамотний, прочитав безліч книжок, сам складав вірші. Особливо багато їх народилося у мічмана Волоха, коли над кораблями почали здіймати українські прапори. Давно цього прагнув мічман Волох, полилися римовані рядки навіть не потоками — ріками й морями. Усі тодішні газети в Севастополі та загалом Криму їх друкували. Вирішив мічман Волох зостатися на борту «Сома». Та не міг себе стримати — в останні години, задихаючись, писав хімічним олівцем на аркуші героїчну поему про загибель свого підводного корабля та всього українського флоту. Ось як вона звучить, ця поема, послухайте.

Встав Капітан. Плечі розправив. Та не завмер на місці, як водиться в таких випадках, — почав виразно декламувати, міряючи надводну частину своєї «Рибки» невеликими кроками і відбиваючи ритм помахами рук.

Хлопці, перейнявшись почутим, теж не стрималися — встали.

А у відлюдній бухті звучало:

В тумані й пітьмі не видно облич.

Море лютує четверту ніч.

Риби тікають із мерзлих глибин.

Вітер — один, і місяць — один.

І човен наш — один серед хвиль,

чергує на рейді, чекає на штиль,

мовчать матроси, і тільки вітри

проймають душі і рвуть прапори.

Рветься натужно кожен канат.

Не чути машин і не чути команд.

Матроси, готові до боротьби,

тримають у трюмах свої скарби.

Тримають у серці страх і печаль,

дивляться здалеку на причал,

тримають у смерті на самім краю

мужність свою

і віру свою.

Втомлений мічман говорить враз:

«Щойно з землі надійшов наказ,

потрібно на ранок прибути в порт —

ворог має роззброїти флот.

Ми вірно служили Вкраїні, тепер

уся наша вірність — химера з химер.

Човен на ранок піде на дно.

Не знаю, як вам,

мені — все одно».

Але відказують моряки:

«На нас чекають наші жінки,

чекають друзі та вороги,

чекають кримські ламкі береги,

чекає загибель, тут, за бортом,

та зради від нас не чекає ніхто.

Хай не побачимо більше землі —

ми не здамо свої кораблі.

І човен наш, і наші пісні

будуть лежати на зимному дні,

і міни відкидатимуть тінь,

ніби медузи поміж камінь».

Краби здіймаються догори.

Глибоку бухту прасують вітри.

Зліва — сопки, справа — стіна,

Внизу — тяжка крижана глибина.

Праворуч, на сопці, темніє храм.

За ним — хребта вулканічний злам.

Боги запалюють в небі зірки,

співають ангели та моряки.

У тих, хто на березі, — тиха хода.

Відсіки затоплює чорна вода.

Човен лягає на жовтий пісок.

Команда ділить останній ковток:

«Хай наша зброя лежить на дні,

хай чекає на глибині,

хай ми не впали в останнім бою,

але й не склали зброю свою,

не спустили свої прапори,

лишили їх на дні до пори,

лишили в човні, без туги й журби,

наші статки,

наші скарби.

Знаючи, що надійде час

і хтось згадає, врешті, про нас,

про хвилі дзвінкі й небеса голубі,

про те, що залишили ми по собі.

Згадають і знайдуть наші сліди

між сонних хвиль і нічної води,

між тьмяних камінь і повільних рибин

наші скарби між темних глибин…

На цьому місці Капітан ураз наче водою захлинувся: урвав мову, замовк, перевів подих, зиркнув на слухачів так, наче чимось завинив.

— Оце і все…

— Не встиг закінчити? — запитав Данило.

— Встиг. Там був текст. Чітко вказані координати, де нащадки можуть знайти і підводного човна, і скарби, про які згадує мічман віршованими рядками. Але текст водою солоною розмило. Це все, що вціліло.

Розділ 20

У якому розкривається загадка геройського послання

Запала тривала мовчанка. Лиш чайки перегукувалися десь далеко.

Не міг нічого сказати Данило за інших, але сам раптом чітко побачив перед собою чоловіка — високого, ставного, передчасно посивілого. Лице його мокре від поту. Дихає нерівно, заощаджує повітря, якого стає все менше й менше. Перед ним на невеличкому столі в кают-компанії — аркуш паперу, пальці міцно стискають хімічний олівець. Зморшка перетинає чоло.

Але далі, чіткіше, уявити собі це Данько не спромігся — почув зовсім недоречне гмикання Пави.

— То й що? Чого б йому, мічману, просто відразу не вказати координати, раз розумний такий? Обов’язково було свої поеми писать?

У Данила Ланового раптом забракло слів — правда, швидше міг подумки вилаяти себе за те, що не здатен присоромити таких, як Пава. Перевів погляд на Богдана Майстренка, ніби шукаючи в нього підтримки, — і завмер.

Бо ще жодного разу за увесь час, скільки знає він свого друга, не бачив, аби в очах вчорашнього київського босяка замість люті блищали сльози. Стислися кулаки.

— Ти… — він теж не знаходив слів, проте сльози в очах були промовистіші за будь-які слова. — Ти… Як до тебе не доходить — мовчи краще. Їй-богу, краще рота стули, Пава! Бо як я почну пояснювати…

— Що я сказав такого? — Пава виглядав щиро здивованим, але й наляканим.

— Мене можеш не слухати. Отут слухай, — Богдан торкнув себе долонею зліва, де серце. — Або ось цим місцем думай, — пальці торкнулися скроні. — А як нема ані там, ані тут, то краще мовчи.

Пава похнюпився. Розумів Данило — Паву все одно не перейняло те, що сколихнуло зсередини його самого і чого точно не міг приховати Богдан. Вирішив краще не загострювати, посунувся так, щоб опинитися між хлопцями, мовив обережно, ніби боячись повести розмову в зовсім небажану, навіть небезпечну площину.

— Скарби поміж темних глибин… Це що, справді скарби? Золото, діаманти… не знаю…

— Цінніше, — ухилився від прямої відповіді Капітан. — Мені, шукачі мої дорогі, набагато важливіше інше. Скарби, про які згадує мічман Семен Волох у своїй поемі, пішли на дно разом з підводним човном. Якщо їх знайти й підняти, вони принесуть Україні чималу користь.

— Всякий скарб приносить користь, — знов не стримався — бовкнув Павло. — Його можна здати державі і отримати винагороду. Купити… човна, наприклад.

— Та відчепися ти зі своїм човном! — вигукнув Богдан. — Ото щастя людині — човен! На човні в тебе що, світ клином зійшовся?

— Не займай хлопця, — промовив Данило. — Пане Капітане, можна хоч трошки подробиць про скарб? Там мічман ще про зброю згадує…

— Ага-ага, зброя, так. Торпедні апарати, чотири одиниці. Особиста зброя капітана, мічмана, матросів. Ще дещо, — тепер він знову заговорив загадками.

— Що саме? — тиснув на своє Данило.

— Є речі, Даниле мій дорогий, заради яких таємницю або краще якомога швидше забути, або навпаки — швидше розгадати. І ці речі не виключають одна одну. Комусь вигідно, щоб «Сома» не знайшли на морському дні ніколи, а комусь — аби знайшли якомога швидше. Проте є тут одна дуже важлива річ. Легендарного човна, звісно, шукали всі зацікавлені сторони. Хтось офіційно, хтось — потай. Але за майже сто років від того дня, як він був затоплений, на слід натрапити не вдалося нікому. Місце затоплення невідоме, ось у чому річ. Море — воно ж велике й безмежне… Саме для того, аби знайти «Сома», я й запалився збудувати свою «Рибку».

— Ви збиралися прочісувати морське дно? — гмикнув Богдан. — Оце завдання!

— Не дуже складне, Богдане мій дорогий. Якщо знаєш, що шукати й де.

— Ви ж оце щойно сказали…

— Цить! — жестом зупинив його Капітан. — Правильно, сказав. Але я розгадав загадку, зашифровану мічманом Волохом у його героїчній поемі. Там насправді повно підказок. Мій дід не зміг її розгризти. Батько — теж. Це ж від них я отримав у спадок такий ось своєрідний заповіт українського мічмана.

Данило відчув, що остаточно перестає розуміти зміст і логіку сказаного сивим Капітаном.

— Волох писав це на борту «Сома». На дні, хіба не так?

— Так, саме так і було.

— Як же тоді написана на дні моря поема потрапила до вас, якщо підводний човен затопили?

— Тут цілий авантюрний роман вийшов, Даниле мій дорогий. Чистий Жуль Берн, улюблений мій автор. Я навіть сприйняв це як знак. Вірите в знаки? Вірите, га?

Хлопці промовчали. Зрозуміли — не завжди Капітан хоче почути щось у відповідь. Тож сивий правив далі своє:

— Послання в пляшці, виловлене з моря. Нічого не нагадує? Але саме так мічман надіслав своє послання нащадкам. З борту підводного човна можна назовні випустити не лише торпеду. Мій дід, старий рибалка, знайшов заліплену сургучем скляну пляшку недалеко від берега. Виловив, розкрив, прочитав усе. Вченою людиною був дід, і головне — червоних комуняк терпіти не міг. Звісно, ніхто не був застрахований, що пляшку з посланням не виловлять червоні. Але мічман Волох перестрахувався. Так усе закрутив, що розгадати міг тільки свій. Про це було сказано в окремій записці, закоркованій у тій же пляшці, що й головне послання. Вона, на жаль, не збереглася. Та й з самим посланням не все добре. Видно, десь мічман Волох недогледів — протекло, солона вода розмила нижню частину послання, змила ключові підказки. Ще б трохи — і весь текст знищився б.

— То це, виходить, ваш спадок такий?

— Можна й так сказати, — погодився Капітан. — Дід нічого не зміг розгадати, та й не до того було, якщо чесно. З батьком моїм — та сама історія. Ну, а я взявся серйозно, бо вже на той час Україна стала незалежною державою. Багато про що в нас почали прямо й відверто говорити. З’явився доступ до архівів, закритих документів стало значно менше.

Капітан говорив, постійно рухаючись, і Данило зрозумів: так йому, напевне, зручніше викладати свої думки. Тепер ця постійна руханка старого Капітана його вже не дратувала. Бо він розповідав надто важливі речі.

— Ви ж чули — за той час я поему напам’ять вивчив. Ніби мусив би давно знайти підказки. Та щось не клеїлось. Мо’, разом подумаємо — чому?

Хитро примружився сивий Капітан, обвів слухачів пронизливим поглядом і чомусь спинився на Богдані. Хлопець сприйняв це по-своєму: вирішив — відповіді Капітан чекає саме від нього, а тому випалив:

— Все просто, по-моєму. Я змикитив би відразу!

— Та ти що! — зіграв подив Капітан, навіть картинно прикрив рота долонею. — Кажи, кажи давай, розумнику мій дорогий! Ану ж бо, ану?

Відчував Богдан — кепкує з нього старший чоловік. Та відступати вже не хотілося.

— Шукати треба було в тому радіусі, де виловили послання. Підводний човен із дна водою не змиє. Та й не голка він, — мовив Богдан поважним тоном. — Ваша «Рибка», як на мене, значно менша за військову посудину. Вони ж довгі, отакі!

Розвів Майстренко руки на всю ширину. Так на карикатурах рибалок малюють, що наввипередки хваляться виловом.

Капітан гмикнув задоволено.

— Молодець, добре мислиш. У тому напрямку. Тільки, — клацнув язиком, — усе одно трішки не так.

— Чому? — не приховав образи Богдан.

— Ти можеш мені сказати, як довго ту пляшку гойдало хвилями й несло течіями, перш ніж прибило до берегової смуги? Викинути її могли в одному місці, а ось виловити — бозна на якій відстані від потопленого «Сома». Але спочатку я думав так само, як і ти. Вирахував те місце на сучасній карті, і коли в ранній молодості освоїв пірнання з аквалангом, обстежив дно. Справді, не голка, тридцять три метри в довжину, навіть мулом повністю не затягне. Але, — знову клацнув Капітан язиком, — нічого я там не знайшов. Де шукати далі, ану, хто розумний?

Тепер Данило підніс руку, наче школяр на уроці.

— Стикався я з такими штуками, — промовив. — У подібних посланнях, хоч би який вигляд вони мали, завжди є натяки на місцевість. От якби ви мені не з пам’яті прочитали, а дали хоча б аркушик, щоб я сам подивився…

— Стоп! — перебив його Капітан. — Ти теж молодець, розумнику мій дорогий. Ні, я точно не прогадав, коли вирішив мати з вами справу. Нема потреби зараз тобі щось показувати, я краще підходящі рядки повторю. Ось перший натяк: «Глибоку бухту прасують вітри». Ну?

— Не місцевий я, — сказав Данило. — Але гадаю, що в цих краях є не одна глибока бухта, яку продувають наскрізь вітри. Хіба не так, Паво?

Голомозий мовчки кивнув.

— Ага-ага, — згодився Капітан, навіть кілька разів картинно плеснув у долоні. — Даю точнішу підказку: «Зліва — сопки, справа — стіна». Ну, тепліше?

— Потрібна бухта, праворуч від якої стримить скеля, — пояснив Данько. — Справді тепліше. Знаєш таку, Павле?

— Не придивлявся, — відповів той коротко.

— Іноді варто роздивлятися довкола, — зазначив Капітан. — Бо зараз буде підказка номер три. Прозоріше нема вже куди, — вкотре прокашлявшись, він зачитав: — «Праворуч, на сопці, темніє храм. За ним — хребта вулканічний злам». Зовсім гаряче, хіба ні?

І враз, уже не маючи сили тримати своє відкриття в секреті і гратися з хлопцями в кмітливого вчителя, став Капітан на поверхні свого човна, поставив ноги на ширині плечей, розвернувся, простяг праву руку вперед і вгору. Збоку це скидалося на пам’ятник героїчній особі.

Простеживши поглядом за його правицею, хлопці глянули далі. Й побачили те, на що за інших обставин точно не звернули б увагу, — звичне видовище, нічим особливим не прикметне, — у променях призахідного сонця блищав на позолоченій церковній бані православний хрест.

З місця, де гойдався на воді Павлів човен, видно лише верхню частину церкви. Лише тому, що пагорб, на якому височів храм, із потаємної затоки взагалі погано проглядався.

— Храмова бухта, — мовив Капітан урочисто, навіть голос притишив. — Не дарма так називається. Я перевіряв. Там далі, за храмом, — залишки прадавнього вулкана. З тих, що колись давно утворилися й вивергалися нищівними лавами на цих землях. Храм краще видно, якщо заходити в бухту з того боку, звідки запливли ви.

— Тут усі цю церкву знають, — подав голос Пава. — Нічого такого…

— А нічого, як ти кажеш, «такого» ніхто й запідозрити не мусив! Просто і геніально! Все складається, хлопчики мої дорогі: глибока бухта, пагорби, скеля, храм з правого боку. Лишається зануритися на глибину, розшукати «Сома», проникнути всередину і дістати скарби.

Запитання тепер таке: хто зі мною?

Розділ 21

У якому без жеребу зрозуміло, хто лишається на березі

Є пропозиції, від яких не відмовляються.

Щойно прозвучала саме така, й жоден із трійці навіть секунди не думав — три руки відразу рвонулися вгору. А Павло тут-таки витягнув ще й другу. Склалося враження, що хлопець так про порятунок просить, навіть благає.

Звісно ж, Капітан іншого й не чекав. Склав руки на грудях, хитро примружився, промовив:

— Ага-ага. Молодці, не боїтеся. Ось із пам’яттю у вас, сміливці мої дорогі, щось не те.

— Чому? — здивувався Данило. — До чого тут наша пам’ять узагалі?

— Забули, що я казав вам зовсім недавно? — хлопці здивовано перезирнулись, не опускаючи рук, потім три пари очей знову втупилися в Капітана. — Ясно, забули. Моя «Рибка» може прийняти на борт лише двох із вас.

Руки повільно опустилися. Все змінилося одразу, миттю, — тепер хлопці кидали один на одного підозрілі, не надто приязні погляди. Навіть Богдан з Данилом, давні друзі, що пройшли разом не одну небезпечну пригоду, — й ті готові були серйозно посваритися. Адже коли ще випаде нагода поплавати під водою, хай і на саморобному, невеличкому, але все одно — справжньому підводному човні.

— Жереб кинемо, — процідив Богдан. — Так чесно.

— А тут і так усе без обману, — розвів руками Капітан. — І який жереб, дозволь спитати, друже мій дорогий? Сірники тягти? В кого коротший, той вилітає? Чи монету кидати — герб чи копійка? Нема тут ані сірників, ні монет. На пальцях почнете викидати? Або ось хороший спосіб — пірнати.

— Пірнати? — трохи пожвавився голомозий Павло.

— Ну так! Пірнаєте всі утрьох, сидите під водою, хто скільки зможе. Хто перший вирине — той програв. Двоє інших автоматично виграють.

— Знущаєтесь, — зрозумів Данило.

— Нічого подібного! — Капітан навіть мотнув своєю сивою гривою волосся на знак заперечення. — Варіанти пропоную. Хоча є ще один. Такий, що напевне всіх влаштує.

Хлопці принишкли, напружено чекаючи, який ще сюрприз видасть цей вчений дивак.

— Зі мною піде той, хто напевне впорається із завданням на борту, бо ж не на прогулянку йдемо. Справа серйозна, відповідальна, навіть ризикована. А діяти доведеться дуже швидко. Не я один «Сома» шукаю.

— А хто ще? — вирвалося в Богдана.

— Є один слизький і дуже підлий чоловік. Бачив я його в цьому районі, придивляється до Храмової бухти. Знати про місце, де впокоївся «Сом», він навряд чи може, адже зашифрований текст знають лише четверо душ. Це ми з вами. До того, як я вас зустрів, тільки я один зберігав цю таємницю, бо так мені заповіли. Але ворог знає, хто я такий і що шукаю. Від нього тут і криюся. Думаєте, від людей заліз у цю схованку? Отак-то…

Капітан знову пройшовся по поверхні «Рибки». На короткий час зупинився, проводжаючи поглядом сонячний диск, і повернувся. Куди й подівся той дивакуватий сивий бородань, що його хлопці зустріли зовсім недавно. Стояв тепер перед ними дуже втомлений з вигляду немолодий чолов’яга зі стурбованим лицем, хоча очі його й досі блищали азартом.

— Швидше діяти треба, хлопчики. Ой швидше. Я не можу ризикувати, мені надійні помічники потрібні.

— А що треба робити? — діловито запитав Данило.

— Зараз поясню. Шукати потопленого човна на дні мені допоможе ехолот. Це прилад такий, хто не знає.

— Я знаю! — вигукнув Данько.

— Та я в тобі й не сумніваюся, — всміхнувся Капітан, але зовсім уже якось невесело. — Іншим поясню коротко: якщо знайдеться на дні щось велике, прилад подасть сигнал. Запищить. Тоді я спиняю «Рибку», виходжу під воду, проникаю на човен і роблю свою справу. І тут проблема — «Рибка» моя мусить у цей час стояти на місці. Човен у мене якірний, закріпити ніби можна.

Капітан витримав невеличку паузу, подумав трошки і повів далі:

— Проте у найпотрібніший момент якірний механізм у мене заїло. Накрився, амба. Полагодити можна, звісно, тільки ж усе це час. Виходить, поки я буду на дні, хтось у човні повинен утримувати штурвал і пильнувати, аби «Рибка» далеко не запливла. Складного нічого нема, моє судно надзвичайно просте в керуванні. Та все одно знадобиться сильний хлопець, який має тяму до техніки.

— Я! — вигукнув Павло і аж підстрибнув, хитнувши свій човен. — Я! Я! Я-я-я!

— Не волай, — цикнув Богдан. — І не гуцикай, бо всіх нас перекинеш. До речі, пане Капітане, я теж на техніці знаюся. Машину вже кілька разів водив, сусід навчив. У нього свого сина нема, а я росту без батька. Хай Данько підтвердить…

— Та вірю я, вірю, — мовив Капітан. — Справді, той, хто машину водить, нічого нового в керуванні «Рибкою» не побачить. Те саме, тільки під водою.

— А в мене — човен з мотором! — не вгавав Павло.

— Гавкнувся твій мотор, — нагадав Богдан і, не в силах забути, як Пава реагував на послання мічмана Волоха, видав:

— Який сам — такий і мотор…

Ковтнув Павло образу. Або відскочила вона від нього. Словом, промовчав. Капітан же, здавалося, не зважав на хлопчачі суперечки.

— То я полагоджу вам швидко, — відмахнувся від проблеми. — Добре, що нагадав, до речі. Підходите ви мені, хлопчики мої дорогі. Ось хіба що Богдан сильніший на вигляд. Так, чи ні?

І знову не стримався Майстренко. Підказувало йому щось із середини — не можна так робити, не гідно це. Та все одно не стримався, натура прикра проявилася, вуличний хлопець про себе нагадав. Тицьнув Богдан у бік Павла пальцем і реготнув:

— Ги-ги! Здохляк! Відразу видно, ха-ха!

Насупився Данило, сіпнув друга за лікоть. А Пава тепер аж почервонів, запалало обличчя, почервонів довгий ніс. Капітан же, мовби нічого й не сталося, кивнув швидше сам собі, аніж Богданові:

— З тобою все. Вирішено. Тепер потрібен той, хто дасть раду не «Рибці», а приладам. Хитрого нема нічого, але деякі закони слід для цього знати й розуміти.

Говорив так — і вже свердлив уважним поглядом Данила Ланового. Тут би знову стриматись Богданові, так ні:

— Зливай воду, Павлушо! Чи будемо пірнати на витривалість? Бач, доля тут не розсудить.

Усе зрозумів голомозий Павло. Руки враз опустилися, похнюпився, губи надув, ще трошки — заплаче хлопець. Ноги самі зігнулися, присів на дерев’яну лавку поперед свого човника.

— Дурний ти, Бодя, — сказав Данило спокійно, без злості, навіть із сумом. — Не можеш себе в руках тримати, то май хоча б трошки совісті. Де б ми були без Павлового човна? І чи взагалі сиділи б Отут, якби його не зустріли?

— Він сам до нас приплив, — огризнувся Богдан.

— От же ж… Хоча… що тут скажеш. Паво, я за нього вибачаюсь на правах розумнішого.

Пирхнув Богдан, відвернувся.

— Проїхали, — буркнув Павло. — Все одно…

Що хотів сказати — невідомо. Просто втупив погляд у днище човника й замовк.

— Розібралися, — підсумував Капітан, що, мабуть, свідомо не втручався в хлопчачі стосунки. — Тоді, нова командо, слухай мою команду: сьогодні по домівках, а завтра вранці чекаю вас тут. До речі, Богдане мій дорогий, Данило правильно тобі сказав.

— Про що?

— Про те, що як ви без Павла та його посудини завтра сюди дістанетесь? Я за вами не припливу, не хочу світитися зайвий раз.

Розділ 22

У якому Галка отримує несподіваного охоронця

Капітан полагодив мотор швидко, як і обіцяв. Чому той постійно глухнув — не пояснив. Просто оглянув, наче лікар хворого, віддраяв люк свого човна, ковзнув униз, так само прудко повернувся із сумкою, в якій брязкали інструменти. Раз-два-три — і мотор знову зачмихав.

По дорозі назад Павло сидів мовчки, зціпивши зуби. Тримав стерно, ні на кого не дивився. Кілька разів намагався Данило заговорити до нього — марно. Голомозий ні пари з вуст, віддався Своїй справі. Богдан же, ніби нічого не сталося, мугикав щось собі під носа. Та коли обігнули Корабельний мис і причалили до берега, Пава так само вибрався з човна, не наміряючись покидати їхню компанію. Видно, тут йому було цікавіше.

Галка з Футболом зустріли своїх не радісно. Точніше, страус підстрибнув, побачивши Данила, підозріло зиркнув на Богдана, ще сердячись на нього за вранішню пригоду з дівчиною. Але сама Галка роздратування не приховала:

— І де це ви хлюпались так довго?

— Скільки ж це довго, по-твоєму? поцікавився Богдан.

— Якщо по сонцю орієнтуватися, добрих чотири години. Я ж хвилююся, мабуть. І взагалі…

— Що — взагалі? — насторожився Данило.

— Відразу й не розкажеш.

І слово по слову розповіла дівчина про свою дивну мандрівку й нового знайомого, адмірала Союзова. Коли дійшло до пропозиції продати страуса, Данило ляснув себе по стегну:

— Все ясно!

— Що тобі ясно? — не зрозуміла Галка.

— Це все одна шайка! Той тип на катері зранку, тепер ось цілий адмірал!

— Чому ти так вирішив?

— Катер — військовий! Корабель — теж військовий, хай навіть списаний, як ти кажеш… чи як тобі сказали. Це ж не перша пропозиція тут, згадай, ти ж сама казала.

— Ну, казала…

— От і маєш! Спершу просто так, розвідували, зондували грунт, як то кажуть. Потім вирішили нахабно вкрасти. Тепер ось третя спроба, офіційна. Я б навіть сказав, урочиста. Невже ти думаєш, Галю, що Футбол як товар зацікавив тут величезну кількість народу? Паво, — повернувся Данило до голомозого, — вам там, у селищі, страус нікому аж так терміново не потрібен?

— А що з ним робити, — пробурчав Павло. — Перші дні, як ви сюди заїхали, люди ще цікавились. А потім забули, своїх проблем у кожного навалом.

— Бач! Активно цікавляться ним тільки на військових катерах і військових кораблях. Трималася б ти подалі від адмірала Союзова.

— Та ж він сам мене знайшов, хіба не чули?

— Отож, — Данило знову глянув на Павла. — Твоя допомога, Паво, нам знадобиться, і то серйозна. Без тебе в цьому ділі ніяк.

— Яка допомога? — стрепенувся Павло.

Данило коротко, без подробиць, розповів Галці про зустріч з Капітаном, «Рибку» та підводний човен на дні Храмової бухти. А коли скінчив, тут-таки, не даючи дівчині вставити слово, підсумував:

— Саму тебе тут у світлі сьогоднішніх подій лишати не можна. Ми завтра йдемо з Капітаном. А Павла я просив би побути з тобою увесь той час, поки нас не буде.

— Охорона? — стрепенувся голомозий.

— Данько, ти забув — зі мною Футбик, — нагадала Галка. — Кращої охорони, по-моєму, не знайдеш на всьому узбережжі.

— А хто Футбика охоронятиме? поцікавився Лановий. — Ти, Галю, не зовсім розумієш, які люди ним зацікавились. Військові моряки. Вони захочуть — скрутять нашого африканського друга бубликом. Завантажать на свій «Ковчег» і вийдуть у відкрите море. Ти в міліцію побіжиш заявляти на пана адмірала? Рятуйте, адмірал страуса вкрав?

— Ну, а Павло як зможе захистити?

— Він місцевий. Придумає щось. Паво, при потребі є куди сховатися?

Від такої несподіваної уваги до своєї персони Павло знову пожвавився, споважнів навіть.

— Придумаємо щось. Там каменоломні, з того боку селища. Я їх облазив уздовж і впоперек. Бою гадам не дамо, але втекти й сховатися, думаю, зможемо.

— Може, все ж не дійде до такого геройства, — озвався Богдан.

— Все одно Галку саму на березі лишати не можна, — відповів Данило суворо. — І закриваємо тему. День сьогодні аж надто насичений. Завтра — важливі справи. Гайда по домівках, відпочити треба.

Потиснув голомозий Павло на прощання руку Данилові, легенько труснув Галчину руку, обережно торкнувся страусового крила. Трошки подумав — простяг правицю й Богданові. Той, ніби нічого й не сталося між ними, потис її міцно. Це втішило Данила: мир завжди добре, бо їм ще тільки взаємних образ перед початком серйозної операції бракувало…

Прокинулися бадьорі, готові до великої пригоди. Навіть Футбол перейнявся загальним настроєм: ступав поважно, войовничо, скидаючись на справжнього бойового страуса, якщо такі десь бувають.

Павло на своєму човні, зі своїм біноклем уже чекав у Корабельній бухті на старому місці. Домовились, коли хлопець повернеться до Галки, а коли — назад у затоку, аби знову забрати їх. Поки все узгоджували, Данило відчув, як легенько тремтить тіло в передчутті нових і небезпечних пригод. Побоювався, щоб Богдан його хвилювання не помітив: засміє за своєю звичкою, закепкує, та ще й при Павлові. Ні, старий, вирішив подумки, тут триматися треба.

Сіли в човен. Махнули Галці й страусу. Рушили.

Розділ 23

У якому Капітан, Данило Лановий та Богдан Майстренко йдуть на дно

Капітан уже чекав на них у своїй потаємній затоці.

Сидів на поверхні «Рибки» точно так, як учора з ними прощався. У незмінному водолазному костюмі, хоча й без акваланга. Непевне, він був усередині.

Забачивши Капітана, Богдан не стримався: ї??я А ви тут ночували чи як?

— У човні спати незручно, — серйозно відповів Капітан. — Якщо тебе, цікавцю мій дорогий, справді хвилює, де ваш капітан провів цю та інші ночі, то рапортую: став табором неподалік. Намет, спальник, консерви. Все, що мені треба. Ще запитання будуть?

Тепер би Богданові промовчати. Та любив Майстренко, аби навіть у таких випадках останнє слово лишалося за ним.

— Класно! — відповів.

— Тоді — вперед. Команда — на борт! Всі по місцях!

Спочатку Данило, за ним — Богдан обережно перелізли з човника на «Рибку», причому Богдан ледь не втратив рівновагу. Капітан тим часом уже зник у череві субмарини. Майстренко, не роздумуючи, ковзнув за ним у люк. Лановий, трошки повагавшись, озирнувся на Павла, ніби шукаючи в нього якоїсь підтримки, промовив:

— Давай. Як домовились. Галку пильнуй. Ну, і за нами ж вертайся.

— Зробимо, — серйозно запевнив його Павло.

Набравши повні легені повітря, так, немов пірнає, а не лізе в металеве черево, Данило спустив ноги в люк, взявся руками за краї, опустився.

Його огорнула суцільна темрява.

Так видалося спочатку. Очі, звиклі до яскравого сонячного світла, не відразу призвичаїлись. Але поступово Данило зрозумів: не так уже тут, усередині, й темно. Горіло кілька невеличких лампочок. Не надто сильно, але достатньо, аби роздивитися, що тут і як.

Покрутивши головою, Данько насилу стримав розчароване зітхання. Так, ніколи раніше не був хлопець на борту жодного підводного човна. Де там — навіть на військове судно не заходив. Та й на цивільному пароплаві не ходив, якщо не вважати таким катери, що плавають Дніпром, катаючи туристів від Річкового порту в бік Київського моря чи повз Печерські пагорби. Через те сподівався побачити в череві субмарини багато цікавого й несподіваного.

Звісно, «Рибка» була набагато меншою за типовий підводний човен. Всередині це підводне човенце виявилося тісним, похмурим і задушливим. Якщо стати на повен зріст, голова в стелю не впреться, але тільки тому, що розрахований човен на людину середнього зросту. Коли ним пересувався Капітан, його маківка лише на кілька сантиметрів не досягала стелі.

— Як вам тут?

— Нормально, — пробубонів Богдан. — Навіть круто, я сказав би.

— Може бути, — обережно висловився Данило.

— Може бути краще, — додав Капітан. — Експериментальний зразок, командо моя дорога. Коли вже на те пішло, я б назвав свою «Рибку» таким собі гібридом. Чимось середнім між власне підводним човном та батисферою. Знаєте, що таке батискаф?

— Ага, читав, — озвався Данько. — Такий легкий апарат для дослідження глибин.

— Ну, десь таке і в мене вийшло. Вибачайте, але про тісняву я попереджав. Отам, у вас за спинами, — машинне відділення. Займає, як бачите, якщо не половину, то третю частину місця. Ось тут — пункт керування човном, він же — командний пункт. Кают-компанії не передбачено. Все досить просто й зрозуміло. Данько, дошка з приладами тут, пробирайся сюди. Богдане, поки що будь поруч зі мною. Всі на місцях?

— Усі, — хором відгукнулися хлопці, примостившись там, де їм було наказано.

— Тоді з Богом. Занурюємось, задраяти люк!

Наказав Капітан сам собі — ані Данило, ні Богдан не уявляли собі, як це робиться. Щільно зачинивши верхній люк, Капітан перебрався до пункту керування, вмостився на жорсткому ослоні. А далі почалися жести, мов на виставі циркового фокусника. Друзі не встигали стежити за ними, бачили лише, як в півтемряві тонкі довгі пальці натискають на кнопки, а руки сіпають ручки-важелі. Спробував Данило встигнути за цими рухами поглядом, аби бодай у чомусь розібратися, — не зміг, змирився, разом із Богданом віддався на волю дивакуватого Капітана, цілковито поклавшись на нього.

А «Рибка» тим часом повільно занурювалася під воду. Надіявся Данило побачити красоти підводного світу крізь ілюмінатор — не вийшло. Чи то знімають підводне життя в інших місцях, чи дійсно нема в цій частині Чорного моря нічого цікавого в глибинах, чи самі кружальця ілюмінаторів дуже маленькі, не призначені для огляду. Темно довкола, наче під ковдру заліз. Зважаючи на задуху — ще й під теплу пухову ковдру.

Капітан керував човном, стежачи за приборами. Руки продовжували впевнено орудувати важелями, схожий на велику рибу човен поволі виплив зі свого сховку, при цьому Данило з Богданом почули коментар:

— Тут обережно треба. Не надто глибоко, коли під склепінням проходиш. Трошки нижче візьмеш — усе, сів пузом на дно… Далі швидше підемо.

Так і сталося. Тернулася «Рибка» днищем об якусь твердь, але не затрималася — посунула вперед, і за кілька хвилин хлопці відчули: човен наддав швидкості.

— Даниле мій дорогий, перебирайся ближче сюди, — гукнув Капітан, не озираючись. — Поміняйся з Богданом місцями.

Хлопці виконали розпорядження. Данило витер спітніле лице. Відчув, як одяг неприємно прилип до тіла.

— Дихати важко, — промовив він.

— Знаю, — кивнув Капітан. — Моя недоробка. Не розрахований човен на пасажирів, хоч ти трісни. Самому мені дихати ще так-сяк, а тут… До речі, ви перші пасажири. Так що свою помилку я щойно й сам помітив. Але маю надію, що не задихнемось.

— Нормально, — пробубнів ззаду Богдан. Човен, керований Капітаном, рухався під водою доволі хутко.

— Наше щастя, що бухта тут не дуже широка — довго шукати не доведеться на дні. Даниле, дивись на ехолот, будеш озвучувати точні координати, коли піде сигнал. Зумієш?

— Не вища математика, — відповів той.

В ілюмінаторі й досі стояла суцільна темінь. Навіть прожектор, який освітлював шлях Капітанові, не відкривав підводних красот і таємниць. Припинивши безглузді спроби розважити себе підводною мандрівкою, Данило справді вирішив зосередитися на вказаних приладах.

Іноді Данилові здавалося, що тут, під водою, час зупинився, проте він, хоч і непомітно, але спливав і тут, у морській глибині. Стрілки годинника, прилаштованого на панелі приладів, неквапом, але рухались. Як «Рибкою» керують, куди вони пливуть — Данило з Богданом навіть не уявляли.

Та враз прилад запищав. І що далі рухався човен, то чіткішали сигнали.

Стрепенувся Капітан. А разом з ним і новостворена команда. Богдан навіть спробував підійти ближче, та тіснява заважала.

— Що там, Даниле мій дорогий? — напружено запитав Капітан.

Данило, вдивляючись у навігатор, назвав отримані координати. Звірившись із якоюсь картою, розкладеною на колінах, Капітан азартно потер руки.

— Ліворуч по борту. Й нижче. Так, зараз-зараз, підійдемо ближче…

Знову замиготіли важелі в руках. Сигнал не стихав. Навпаки — у певний момент став особливо чітким.

— Стоп машина! — скомандував Капітан сам собі, знову звірився зі своєю картою. — Отак!

Тепер ми точно над ним, рідненьким, стоїмо. Богдане мій дорогий, давай, вступай. Твоя черга.

Він поступився місцем, і Майстренко зайняв його спершу з острахом. Та щойно долоні стиснули важелі, хлопець чітко собі уявив, як орудував ними увесь цей час Капітан, закусив нижню губу — і тепер уже він давав механізмові раду.

«Рибка» зупинилася. Не те, щоб зовсім завмерла на місці, але й далеко не відпливала.

— Так тримати! — скомандував Капітан. — Упораєшся?

— Спробую! — відгукнувся Богдан.

— Ну, я пішов.

Попри тісняву Капітанові таки вдалося начепити на себе акваланг. Перетворившись на такого собі морського диявола, він махнув на прощання рукою і зник у вузенькому відсіку, старанно задраївши за собою двері. За короткий час хлопці побачили, як водолаз майнув у кружальці ілюмінатора. Запала тиша.

Почалося напружене чекання. Спершу Данило намагався фіксувати час, потім кинув цю справу — стрілки на годиннику повзли надто повільно, втомлювали очі. Правда, коли Капітан покинув човен, дихати стало трохи легше, і ця дихальна гімнастика відволікала. Богдан увесь зосередився на важелях, тому для нього час спливав інакше.

Та ось за ілюмінатором знову пропливла людська постать, а за короткий час у череві підводного човна з’явився й сам Капітан.

З порожніми руками.

Маючи досвід пошуку різних скарбів, Данило з Богданом сподівалися побачити як не ковану скриню, то бодай металеву коробку, вкриту іржею чи водоростями. А Капітан не тримав у руках нічого.

Зняв маску.

Навіть півтемрява була промовистішого. — на лиці ясно читалися поразка й розчарування.

— Що? — хором запитали хлопці.

— Нічого, — почули у відповідь, і за мить Капітан додав: — Касатка.

Розділ 24

Який дає відчути, що воно таке — гіркота поразки

Данило забув про те, що мусив стежити за приладами.

Та прилади — то пусте. Богдан гірше зробив — пустив хитрі важелі, перестав зважати на незрозумілі стороннім кнопки. Човен ураз втратив керування, і Капітан відчув це першим — рвонувся до свого місця, відштовхнувши Майстренка досить грубо, знов замиготіли у півтемряві його, худі руки. Відчули хлопці човен розвертається, довкола своєї осі на сто вісімдесят градусів і бере курс назад. Повертається туди, звідки прийшов.

Богдан цього не зрозумів, але Данило побачив усе на панелі приладів. Не наважився запитати Капітана, що сталося. Хоча спитати мусив, просто не зовсім зібрався з Духом. Але доки він шукав потрібні слова, Богдан вдупив просто в лоба:

— Яка касатка? Ви там касатку знайшли? Хіба вони в цих водах плавають? Я хоч і не дуже великий грамотій, але теж інколи програми про тварин дивлюся по телевізору.

— Що ж ти бачив по своєму телевізору? — запитав Капітан, не відволікаючись від своїх важелів.

— Касатки — такий різновид дельфінів. І вони в Чорному морі не живуть.

— Не живуть, — легко погодився Капітан. — Хто тобі сказав, що я знайшов там ссавця?

— Ну як… — розгубився Богдан. — Ви, пане Капітане. Ось щойно сказали — «касатка».

— Слово, — огризнувся Капітан.

— Слово?

— СЛОВО. «Касатка» таке саме слово, як і «рибка». Мій човен називається «Рибка», але де на ньому луска?

Данило все зрозумів.

— Касатка — це назва? Ви знайшли під водою корабель, який називається «Касатка»?

— Я ще вчора зрозумів, що ти — розумник, Даниле мій дорогий, — промовив Капітан, не відволікаючись від керування човном. — Нема тут, у Храмовій бухті, ніякого «Сома». Лише «Касатка».

— А можете нормально пояснити? Так, аби ми теж розуміли?

— Можу, — кивнув Капітан. — На дні, куди я пірнав, справді лежав підводний човен. Старий, увесь затягнутий мулом. За всіма зовнішніми ознаками схожий на «Сома». Але коли я вирішив це перевірити і відчистив борт, аби прочитати назву, побачив — це «Касатка». Далі мені стало вже нецікаво.

— Не той човен?

— Не той, — підтвердив Капітан.

Данилові стало його шкода, адже він і без того не здавався молодим і здоровим, хоч і тримався живчиком. А за цей короткий проміжок часу перетворився на сивого дідуся, який не просто зазнав найбільшої в своєму житті поразки — він перетворився на людину, котра втратила смак до життя, бо справа, якій він присвятив усе своє життя, щойно зазнала краху. Богдан же, не доп’явши до пуття, що сталося, запитався так, ніби йшлося про щось рядове, звичайну помилку чи невеличкий прорахунок:

— Переплутали? Мічман Семен Волох закрутив загадку навіть міцніше, ніж ви думали?

— Та дайте мені спокій! — не стримався, зірвався Капітан, і від цього навіть керований ним човен здригнувся, смикнувся. — Не знаю я, що сталося! Не знаю, чому на дні бухти лежить не той човен! Поняття тепер не маю, що мав на увазі мічман сто років тому! Я вже нічого не розумію, зовсім нічого! І ви, будь ласка, помовчіть, бо гірше буде!

Тепер Данило, а разом з ним і Богдан цілком серйозно стривожились. Насправді не так уже й важливо, що десь у розрахунках виникла помилка. Хвилювало інше: Капітан, і так доволі дивакуватий, зараз ризикує втратити самовладання. Якщо ж людина, котра керує підводним човном, перестане себе контролювати… Та ну його, краще про таке взагалі не думати. Тож перезирнулися хлопці, переморгнулися — і вмовкли аж до самого виринання.

Мовчав увесь цей час і Капітан. Коли «Рибка» ковзнула під склепінням й піднялася над водою, він не квапився виходити на свіже повітря. Сидів на невеличкому крісельці, опустивши плечі і обхопивши голову руками, розхитувався в різні боки. Нарешті розпрямився, глянув на свою команду, і в його очах навіть у півтемряві читався неймовірний смуток.

Припливли, хлопчики мої дорогі. Кінець. Так буває. Нічого. Якось переживемо.

Але щось підказувало Данилові Лановому — не збирається Капітан свою поразку просто так переживати. Хотілося його якось підбадьорити, але не міг знайти потрібних слів.

— Треба подумати, — промовив Данило. — Не може такого бути, щоб ми з вами аж так помилилися.

— Цілком може, — байдужим тоном заперечив Капітан. — Не забувайте, хлопчики мої дорогі, — останні рядки героїчної поеми розмиті водою. А саме в них міг бути ключ до розгадки. Тепер ми їх не відновимо. Навіть якщо залучити найсучасніші технології, нічого толкового з цього не вийде. Хоча б тому, що цей процес займе дуже багато часу.

— Може, на повітря вийдемо? — озвався Богдан. — Тут думати треба, а коли дихати легше, то й звивини краще працюють.

— Ой, що тут уже думати, — відмахнувся Капітан, та все ж підвівся, віддраїв люк і вийшов нагору.

Хлопці вилізли за ним. Стоячи на пласкій поверхні свого корабля, Капітан уважно дивився в бік храму, перекочуючись із п’яти на носок. Не зводячи з хреста очей, він звільнив голову від скафандра, і його сива грива розмаялася по плечах.

Усе ж наче правильно, — говорив він сам до себе, не звертаючи уваги на хлопців. — Храм з правого боку. За ним — залишки прадавнього вулкану. Ось пагорби, ось скеля стримить. Де помилка? Чого я не знаю?

Капітан промовляв, зовсім не збираючись чути якусь відповідь. Бесідував сам із собою, так, як, напевне, робив завжди. Данило раптом чітко усвідомив: цей немолодий чоловік дуже затятий і дуже самотній. Нема в нього нікого й нічого, крім саморобного підводного човна й справи, заради якої він і створив «Рибку».

За спиною почувся якийсь рух.

Розділ 25

У якому Данило Лановий доводить, як корисно знати історію

Хлопці стрепенулися, озирнулися.

У затоку запливав, вправно орудуючи веслом, голомозий Павло на своєму човнику. Капітан навіть не повернувся — стояв, не зводячи очей з храму.

— Агов, як ви тут? — вигукнув Павло, підпливаючи ближче. — Я не запізнився?

— Нормально. Ось тільки похвалитися нічим. Нема сюрпризів, — сказав Богдан.

— Тобто? — Павло навіть веслувати перестав.

— Нема на дні Храмової бухти потопленого підводного човна. Тобто є, але інший. Десь помилка, — коротко пояснив Данило.

— І що тепер?

— Бог його знає!

Справді, ніколи ще Данило з Богданом не почувалися такими розгубленими. Але Павло чомусь не засмутився. Навпаки, здається, навіть порадіти вирішив з того, що в нових товаришів нічого не склалося.

— Не хотів вам казати, бо ще б подумали — зі злості, що з собою не взяли, — мовив він. — Тільки ви ж тут приїжджі. Та й вас, пане Капітане, я раніше в наших краях не бачив. А я ж тут народився, живу, і нікуди не виїздив далі від Корабельного мису.

— Погано, — зауважив Богдан.

— Мабуть, не дуже добре, — легко погодився Пава. — Хоча як подивитися. Для вас тут усе нове. А я свою територію від народження бачу.

І все про неї знаю. Якби тут були якісь скарби, думаєте, старші люди не розказали б про них? Та від дідів-бабів лиш про це й можна почути! Знаєте, скільки легенд про затоплені піратські шхуни й грецькі фелуки я тут наслухався? Якби хоч третина з них була правдива, знаєте, скільки б золота підняли з морського дня? Все це, як любить казати мій батько, коли чує щось подібне, «легенди й міфи Давньої Греції».

Богдан спохмурнів.

— Стоп-стоп! Ти що, лисий, своєму батькові про «Сома» розказав?

— Нікому я нічого не розказував! — Павло навіть виставив перед собою руку, немов захищаючись. — То в мого старого приказка така, на всі випадки життя! У нас дома просто книжка є, одна-єдина, так і називається: «Легенди й міфи Давньої Греції». Ось він і повторює, коли чомусь не вірить!

— Погано, коли в хаті лиш одна книжка, — зауважив Капітан, не повертаючись.

— Хіба я в цьому винен?! — вигукнув Пава. — Де нам їх тут купувати? І взагалі, чого до мене присікуєтесь? В самих нічого не вийшло, то ви крайнього шукаєте?

— Ой, дуже ти комусь потрібен! — відмахнувся від нього Богдан.

Хотів ще щось сказати — й раптом завмер. Бо зачепився випадковим поглядом за Данила й відчув — серце закалатало.

Бо його друг раптом зблід, напружився струною, очі округлилися — не інакше, зомліє тут зараз…

— Е, старичок, ти чого? — обережно спитав Богдан і легенько торкнув Данила пальцем.

— Ми ідіоти, — проказав Данило, і голос його звучав, наче в робота. — Ми всі тупі, недалекі, обмежені створіння.

— Ти за всіх не розписуйся, про себе говори! — образився Богдан.

— Хай так: я дурень. Мені показали картинку, підігнали завдання під відповідь — а я повірив. Усі повелися на неї, бо не думали навіть, що може бути інше завдання. Як ти сказав, Паво, — легенди й міфи Давньої Греції?

— Ага. А що?

— Нічого особливого. Крім того, що Крим, як розповідав мені тато, колиска грецької, античної цивілізації. Давні греки ще задовго до наших часів, дві з гаком тисячі років тому, налагодили тут морське сполучення й відкривали для себе нові землі. Я це знаю, бо батько планує розробляти туристичні маршрути «Легенди Криму».

— Дуже цікаво, — чемно відповів Павло, хоча по ньому було видно — зовсім не цікавить його почуте. — Тільки для чого ти про це заговорив?

— Скажи мені, Павлику, раз ти такий у нас місцевий, он та церква, на пагорбі, давно тут стоїть?

Данило показав на церковні бані, що блищали на сонці. Боковим зором помітив — Капітан ожив, стрепенувся, пожвавився, напевне втямивши вже, до чого хлопець веде. Богдан Майстренко не зовсім розібрався, але теж зосередився. Знав — його друг марно хвилю не гнатиме і в такій ситуації нічого зайвого не спитає.

— Чого мовчиш? Не знаєш?

— А ось якраз знаю! — вигукнув Пава. — Коли тут роботи не було, наші мужики з селища там на будівництві працювали! Мій батько теж! Ще й любив тоді приказувати: дякуючи Богові, маємо що їсти!

— Коли це було? Десь недавно?

— Давно.

— Сто років тому?

— Чому відразу — сто? Я малим був, добре пам’ятаю. Десь так років, може, з десять…

Тепер Капітан різко розвернувся до хлопців усім корпусом. Очі знову палали знайомим азартним вогнем, плечі розправились, груди випнулися вперед.

— Десять років, кажеш? Цей храм звели десять років тому?

— Ну, десь так, — Павло стенув плечима.

— А бухта Храмовою давно називається? — швидко спитав Данило.

— Раніше була просто Гола. Так її в нас старі люди й далі звуть — Гола бухта. Як церкву там поставили — стала Храмовою, офіційно. Так красивіше звучить. Де Храмова, а де — Гола. Ще чув, що татари збираються в нас свою церкву будувати, мечеть…

— Хай собі будують що завгодно! — перебив його Данило. — Сто років тому, виходить, тут храму не було? Навіть бухта так не називалася? Пане Капітане…

— Вже зрозумів, розумнику мій дорогий] — озвався Капітан. — Я теж мусив краще думати. Бач, розібралися ~ з самого початку не там шукали. Отже, доведеться починати з самого початку. Якщо я вже витратив більшу частину життя, то скільки ж…

— Ніскільки! — тепер Данило урвав уже Капітана. — Я недарма згадав про давні часи. Античний храм, грецький! їх часто будували на пагорбах, щоб далеко бачити! І головне, пане Капітане: навіть їхні руїни називали й називають храмами! Мічман Волох міг Мати на увазі саме такий храм! Руїни прадавнього, розумієте?

— І напевне так і зробив! — клацнув пальцями Капітан. — Отже, не так все погано в нашому домі, друзі мої дорогі! Довколишню місцевість я свого часу вивчив досконало. Не все брав до уваги, але, але, але… Павлику, ти як місцевий випадково не знаєш, де тут у вас можуть бути схожі руїни?

— Чого ж не знаю? Батько казав — там кльов дуже кльовий.

— Кльов?

— Риба добре клює, — охоче пояснив хлопець. — Грецька бухта, так вона й називається. Чому Грецька — хто його зна… Там на пагорбі справді видніються якісь стародавні руїни. Нас туди зі школи возили на екскурсію. На відкритий урок…

— І ти мовчав?! — вигукнув Данило.

— Чого мовчав? Ви мене ні про що не питали! Самі он які грамотні!

Капітан плеснув у долоні.

— Брек, учні мої дорогі! Бачив я на карті ту Грецьку бухту. Якщо рахувати в морських милях, то це… — він примружив очі, порахував про себе, — це десять миль звідси. Щоб ви зрозуміли — кілометрів двадцять, десь так. Вдало складається все, дуже вдало! Ворог цього не знає, а я тепер обережніший буду! Проведу тихенько розвідку, хлопчики, і завтра, дасть Бог, у цей самий час виправимо всі помилки. Ви ж зі мною, правда?

— Аякже! — крикнули хором.

Навіть Павло вигукнув. Хоч напевне й розумів — приречений, так, як сьогодні, на березі лишитися.

Розділ 26

Який дає зрозуміти, як виглядає звичайна зрада

Решта дня минула без пригод.

Зокрема — й для Галки з Футболом. Увесь той час, поки «Рибка» юзала дном Храмової бухти, дівчина й страус разом із голомозим Павлом, мимовільним охоронцем, відверто нудилися на березі. Собаки до Корабельного мису не поверталися. Може, й хотіли, але бачили здалеку войовничу постать Футбика — і сиділи собі нишком. А з «Ковчега» посланців теж не було. Щоправда, коли хлопці повернулися, Данило оцінив таку ситуацію як добру: нічого ж не сталося. Все мирно й спокійно. Галка почала нарікати — нудно, мовляв, та Лановий її осадив: зате безпечно. Краще така нудьга, аніж веселе життя, яке здатні влаштувати їм бездомні пси чи підлеглі адмірала Союзова.

Щоправда, Галка трошки образилась. Точніше — не трошки, а досить сильно. Висловила друзям все, що про них думає. Мовляв, вона тут, на березі, наче страусячий сторож. А вони, бач, під воду на човні спускаються, скарби шукають. Богдан не витримав, нагадав, як минулого року на Поділлі дівчата теж лишилися в тилу, коли хлопці полізли під землю в потаємні загадкові печери. Від цього Галка ще сильніше губи наприндила — ич, мужчини знайшлися. Самі на подвиг, а жінки, бачте, мусять їх чекати, плакати, сльози хусткою втирати.

Доки вона говорила, страус дивився на хлопців з підозрою: Галка, найкраща його подруга, дарма гніватись не стане. Може, заслужили вони, може, покарати варто? Футбол навіть посунув у якийсь момент уперед, войовничо виставивши дзьоба, та дівчина з кісками вчасно все зрозуміла — спинила птаха, поклала руку на крило.

— Не варті вони того, Футбику, — промовила спокійно. — Краще для чогось іншого силу прибережи. Нічого ми з тобою тут не змінимо.

І з гордо піднятими головами вони пішли геть. Данилові з Богданом лишилося хіба що знизати плечима. Галка може говорити, що хоче. Так чи інак, а страус і підводний човен, тим паче такий, як «Рибка», один для одного не створені.

І цей день минув. На ранок, як і домовились, Павло вже за звичкою чекав усю компанію біля корабельного цвинтаря. Галка хоч і заявила друзям, що з ними не розмовляє, таки подалася з усією компанією. Звісно ж, страус не відставав від неї ані на крок.

Завантажившись у човен, Данило з Богданом махнули Галці й птахові руками на прощання. Але ті дружно відвернулися — мовляв, нема чого підлизуватись, пливіть, куди пливли.

До потаємної затоки дісталися вже звичним маршрутом і досить швидко. Капітан у незмінному водолазному костюмі уже чекав на свою команду, потираючи руки.

— Ага-ага, хлопчики мої дорогі! — вигукнув, лиш вони встигли наблизитись. — Все в нас складається дуже гарно! Розвідав я місцевість біля Грецької бухти. Там таки є залишки давнього храму, всі інші прикмети також підходять. Сьогодні нам удача посміхнеться, я в це вірю. Тому на борт, командо моя дорога!

Цього разу хлопці довго не тягли — по черзі спустилися за Капітаном у черево «Рибки», Данило навіть махнув Павлові рукою, нагадавши:

— Тепер пізніше приходь, не так, як учора. Далі звідси йдемо.

— Не забув, знаю, — кивнув Пава.

Задраїли зсередини люк. Човен повільно занурився в темну воду. Дочекавшись, поки водяні кола над ним зійдуться, голомозий повівся дуже дивно, зовсім не дружньо: спершу скрутив дулю в той бік, куди зникла «Рибка», а потім ще гірше зробив — вилаявся непристойно, так, як два дні тому, коли навіть у бувалого в бувальцях Богдана вуха пов’яли. Вчинивши так, Пава наостанок плюнув у воду, а тоді взявся за весла і вправно вибрався із затоки в обійми Храмової бухти. Там запустив полагоджений Капітаном мотор і міцно стиснув стерно.

Він тримав курс на берег. Мчав прямо, стиснувши губи й нахмуривши брови.

Галка й страус походжали там, де й учора. Зістрибнувши з човна у воду й витягши свою посудину на берег, Пава, широко ступаючи, підійшов до них. Зупинився, широко розставив ноги. Військовий бінокль теліпався на шиї. Голомозий любовно погладив його, запхав руки глибоко в кишені широких штанів. Лише тепер Галка звернула увагу на дещо незвичну поведінку хлопця.

— Ти чого такий? — запитала. — Щось трапилось?

— А як ти думаєш? — криво осміхнувся Павло.

— Про що?

— Про все що скажеш? Твої так звані друзі тебе насправді зневажають. Лишили на березі. Стій, мала, пильнуй страуса. А самі займаються цікавими справами. Ми ж із тобою мусимо за наказом твого Данька товктися тут, на березі. А я, до всього, ще й таксистом у них працюю! Паво, відвези! Павлику, забери назад! Ще й знущаються!

— Хто з тебе знущається? — не зрозуміла Галка.

— Бодя твій!

— Приїхали! То Данило мій, а тепер уже й Богдан! Слухай, Паво, хто тебе накрутив? Що сталося за той час, поки ти вертався? Образили тебе мої друзі?

— Не друзі вони тобі! — голосно вигукнув Павло, подавшись уперед. — Не друзі! Друзі так не поводяться! Вони ж мене й за людину не вважали. Особливо Бодя, той сміявся з мене! Він реготав з мене, уявляєш?

— Він може, — обережно визнала Галка, усе ще не розуміючи, чому це з Павою відбулося таке різке перевтілення. — Ми вже звикли до нього. Але він не зі зла, натура в нього така, прикра трошки. Але загалом хлопець він хороший, друг надійний…

— Щось я цього не побачив! Хочеш справжніх друзів побачити, надійних? Он вони їдуть! Дивись!

Голомозий Павло кивнув кудись за спину дівчини. І справді, тієї ж миті почула вона шум мотора. Обернулася. До них сунув уже знайомий пікапчик. Тільки цього разу у відкритому кузові щось було. Не встигла Галка зрозуміти до пуття, що відбувається, коли машина зупинилася біля них. З кабіни виліз чоловік у морській формі, з погонами, і дуже знайомий. Не так сам прибулий, як його кашкет — точно такий два дні тому Галка з друзями бачила на незнайомцеві, який мало не викрав їхнього страуса.

Власне, це був саме він. Широко посміхався, навіть узяв під козирок.

— Здравія желаю! — мовив, підморгнувши Павлові. — То як, пацан, все в порядку?

— У мене — так. Привезли? — суворо запитав голомозий.

— Як домовлялися. Адмірал Союзов слово тримає. Бінокль уже маєш, міг би навіть не сумніватися.

Сказавши так, Кашкет зробив знак рукою. З кабіни вистрибнув ще один чоловік, Галка впізнала і його — бачила на «Ковчезі», серед матросів. Поки дівчина намагалася збагнути, що відбувається, Кашкет з його напарником вивантажили з кузова новенький, надутий уже, зелений гумовий човен. Весла окремо, навісний мотор — окремо.

— Ляля! — вигукнув Кашкет, легенько копнувши човен ногою. — Зараз моторчик начепимо — і все, стартуй, Пашка! Ти такий хотів?

Не знайшлося в голомозого слів — лиш провів однією рукою по біноклю, попестивши його, наче дитину, а другою для чогось погладив себе по бритій голові.

— Давно хотів спитати — сонце качана не пече? — хихикнув Кашкет.

— Не пропече, — солідним тоном відповів Павло і розвернувся до Галки всім корпусом: — Ще й досі нічого не скумекала? Данило б ваш відразу прочухав. Я ж стежив за вами з самого початку! Завдання в мене таке! За це ж я й бінокля отримав! Думаєш, де я його взяв? Від Союзова!

— А човен… за що? — видушила з себе Галка.

— За Грецьку бухту! Той Капітан пришелепуватий — не єдиний, хто підводного човна шукає! Адміралові Союзову ті скарби не менше потрібні! Бо за Капітаном, якого ти, до речі, в очі не бачила, ніхто не стоїть. Він, мабуть, навіть ще не думав, що робитиме зі скарбами! За Союзовим же — сила! Махіна! Ось із ким дружить треба, ось кому довіряти! Не те що вашим невдахам!

— Ти зрадив хлопців? Продав їх за бінокль і човен? — Галка не хотіла вірити своїм вухам.

— Продав! — зухвало вигукнув Пава. — Звичайно, продав! Аби ще вони зі мною нормально повелися, я б тільки біноклем обмежився! Сказав би Союзову — нічого Капітан у Храмовій бухті не знайшов! А він же там справді нічого не надибав! Тепер усе, вони самі винні! На них можеш ставити великого хреста! За годину крейсер «Ковчег» піде до Грецької бухти й там перехопить недолугу «Рибку»! І подумай заодно: Данило з Богданом ніякі тобі не друзі! Водяться з тобою, аби було перед ким красуватися! Розумні вони, дужі, кмітливі обоє! Хіба це тебе не принижує? Скільки ж можна таке терпіти, Галю?

Страус не розумів, що відбувається. Бачив тільки, що носатий Павло кричить на дівчину з косами. Ступив уперед войовничо, клацнув дзьобом, готуючись до бою.

Але тут Галка повелася не менш дивно, ніж голомозий у потаємній затоці.

Закусила нижню губу. Витерла неіснуючу сльозинку з краю ока. Павло, схоже, перестав для неї існувати. Тепер її цікавив тільки Кашкет.

— Ви ж від адмірала, правильно? — поцікавилася вона.

— Правильно, — кивнув той.

— Якщо так, то в мене теж є ділова пропозиція. Цей страус, — кивнула вона на Футбола, — справді починає мені заважати. Одне діло, коли зовсім малою була, цікаво гратися. Тепер же хвостом ходить, нема від нього спасу. На «Ковчезі» птахові краще буде. Там і пара йому є. Везіть мене разом зі страусом на корабель. Умови продажу обговорю лише з самим адміралом.

Розділ 27

У якому «Ковчег» виступає на полювання за скарбами

У кузов пікапа страус зайшов без тіні остраху. Він уже їздив у цій машині. Нічого поганого не сталося. Витяг Кашкет знайому дошку, страус забіг нею, наче трапом, лиш трошки хитнулася вона під чималою вагою птаха. Присів собі Футбол зручніше, до подорожі приготувався. Не знав, навіть уявити не міг, що зараз відбулося і як вирішилася його страусяча доля.

Кашкет жестом запросив Галку сідати в кабіну, навіть галантно розчахнув перед нею дверцята з пасажирського боку. Дівчина, стримано кивнувши, зайшла всередину. Та коли за нею посунув Павло, виставила руку перед собою:

— Стоп! Ти куди?

— З вами, як же… — пробелькотів голомозий.

— Він з нами не поїде, — твердо мовила Галка, глянувши повз хлопця на Кашкета. — У нього човен є. І бінокль. Хай плаває та дивиться. Свою справу вже зробив. І отримав своє за це.

— Молодець! — не стримався Кашкет, легенько, без болю, лиш демонструючи силу, і навіть відданість, стиснув її виставлену вперед правицю. — Отаких би нам у команду побільше! Знаєш, лисий…

— Я не лисий! — визвірився Пава, втягнувши голову в плечі. — Я голений!

— Не перебивай старших! — ледь підвищив голос Кашкет, і тут уже нічого дружнього, навіть товариського, приязного не прозвучало. — Захочу будеш лисим! Бритим! Стриженим! Яким завгодно! Своє отримав? То й пливи! Правильно дівчина тобі каже!

— У тому човні весла є? поцікавилася Галка.

— Аякже! У комплекті! Все як положено!

— Тоді, Павлику, греби веслами подалі звідси! Давай, до побачення! А ще краще — прощавай! і

Сказавши так, вона хряснула дверцятами зі свого боку. Не бачила, як Футбол у кузові, відчувши неприязнь своєї кращої подруги до їхнього нового знайомого, витяг шию в напрямку голомозого, клацнув дзьобом загрозливо.

— О! — радісно підсумував Кашкет. — Пойняв, лисий? Любив кататися в човні, хочеш мати його на дурника, і не тільки човна, готуйся до того, що ставитись до тебе, лисий, будуть отак. Може, навіть ще гірше. Битимуть, Павле Батьковичу. Всі гуртом, боляче й не раз. І не лише по носі.

— Я не думав… — хлюпнув носом Павло, і на нього стало шкода дивитися.

— Для нашої з адміралом Союзовим справи добре, навіть дуже добре, що ти й такі як ти дуже мало думаєте. Або взагалі не думаєте. Все, ми поїхали. Лишайся тут, плавай, попутного тобі вітру, сім футів під кілем, хе-хе.

Навіть не потиснувши руки, не махнувши на прощання, просто викресливши голомозого Павла з пам’яті, Кашкет обійшов пікап, поплескав на ходу по кузову і, підморгнувши страусові, сів за кермо. Заревів мотор. Розвернулася маленька вантажівка і, здійнявши куряву й обгорнувши нею самотнього голомозого Павла, поїхала геть.

До місця, де стояв на якорі крейсер «Ковчег», їхали мовчки. Кашкет кілька разів намагався заговорити з дівчиною, та Галка воліла мовчати, всім своїм виглядом показувала це, і Кашкет врешті відчепився, просто вів машину, насвистував якусь одну йому зрозумілу мелодію. Але по дорозі, не соромлячись пасажирки, витяг мобільник, набрав номер і, почувши відповідь, відрапортував:

— Товаришу адмірал! Зустрічайте гостей! Не сам повертаюся! Ага, приємна несподіванка!

Тож коли пікап уже їхав причалом, Союзова видно було здалека. Стояв біля спущеного трапа, весь у білому, навіть, здається, гудзики надраяв, так і гралися ними сонячні промені, пускаючи зайчики. Один стрибнув Галці в око — дівчина примружилась, відмахнулася так, наче золотавий зайчик був живий. За інших обставин така гра потішила б дівчину, але не тепер, коли вона збиралася продати свого друга — на зло двом іншим своїм друзям.

— Здоров’я бажаю, дєточка! — адмірал виструнчився, зовсім не блазнюючи, взяв під козирок, потім простяг руку, взяв Галчину долоню в свою, велику та жорстку. — Бачу, ти прийняла правильне рішення. Привезла свого вихованця нам сюди, на «Ковчег», так? А ти, — підморгнув адмірал страусові, - я ж обіцяв, що повернешся, ти й повернувся. Не спливло, як кажуть, і півроку, Точніше, лише два дні, і знову ми разом.

— Так — кивнула Галка. — Я подумала й вирішила: Футбику буде краще тут, серед своїх, а надто коли тут матиме собі пару. Вони швидко порозуміються. І ще… — вона враз закусила губу.

— Так-так, ти щось хотіла сказати, Галко. Не бійся, продовжуй, тут свої усі, — заохотив адмірал Союзов.

— Словом, мені б не хотілося, аби Футбол зовсім мене забув. Проте для нього це тепер навіть краще.

— Повір мені — забуде твій вихованець усе на світі, коли опиниться поруч зі страусихою. То як, уперед? Будемо знайомитися й прощатися?

— Чому ж так усе швидко? — здивувалася Галка. — Є в мене ще кілька запитань. Чи умов, як вам більше сподобається.

— Нам по-всякому сподобається! — зробив адмірал широкий жест. — Тільки ти не дуже тягни, бо зараз я з тобою, Галочко, не тільки приємно проводжу час, а й дивлюся на годинник. Маю ще одну нагальну справу…

— Знаю. Грецька бухта.

Союзов зиркнув на Кашкета. Той знизав плечима.

— Хлопець ляпнув. Той самий, якому човен, усе інше…

— Зрадник — він і є зрадник, — процідив адмірал. — Не вміє тримати язика за зубами.

— То він з радості. Похвалився…

— Хоч би й з горя! Таким, як він, іноді краще навчитися мовчанки в риб. Він таки забагато знає. Але з ним пізніше, — адмірал знову повернувся всім корпусом до Галки. — Кажи, панночко, що ти ще знаєш про нашу нинішню місію.

— А в вас тут навіть ціла місія? — щиро здивувалася дівчинка. — Я думала, ви скарби шукаєте, як і Капітан.

— Значення тих скарбів, панно Галочко, набагато важливіше за просто скриню золота чи царських червінців. Воно змінить історію військово-морського флоту. Повністю перекреслить усе, у що люди вірили до цього моменту. Пора вже зрозуміти: є речі, дорожчі за золото й діаманти. Павлик ваш, той, із човном, цього не второпав. І ніколи вже не второпає. А ти можеш, Галочко. Ти здаєшся розумнішою.

— Ось чому я й хочу зараз піти з вами, — спокійно промовила дівчина. — Це ж не довго і не небезпечно, правда?

Адмірал Союзов реготнув.

— Це швидше, ніж ти думаєш! «Ковчег»» — швидкохідний крейсер. Місце зустрічі з тією недолугою, як її, «Рибкою» змінити не можна — Грецька бухта. Там мої специ-слухачі за допомогою сучасної апаратури знайдуть на дні «Рибку». Пустять пару торпед, легеньких, аби показати, хто тут хазяїн. А самі спливуть. Ваші ж і віддадуть нам усе, що взяли на «Сомі», і я нікого не затримуватиму. Година, Галочко, не більше. Ну, хай півтори, але то — максимум. І це безпечно. Хто проти нас полізе? Беззбройний пришелепуватий Капітан? Теж мені… капітан…

— Тоді я точно з вами, — сухо сказала Галка. — Хочу бачити все на власні очі. Мені набридло постійно бути з тими, хто програє.

— Молодця, — вдоволено крекнув адмірал. — Я, мабуть, пізніше якось потурбуюсь про тебе спеціально. Грошенят підкидатимемо коли-неколи.

— До речі, про гроші, — вставила Галка.? — За ціну Футбола ми ж так і не домовились.

— Ось на борту й домовимось.

— І останнє: ви страуса поки що не саджайте в клітку до страусихи. Взагалі не саджайте його під замок. Хай побігає трошки ще. Хочу біля нього побути.

— Трогатєльно, — сказав Союзов, хоча, схоже, його це зовсім не зворушило. — Хай буде по-твоєму. Тепер «Сом» і його скарби важливіші для мене за сотню страусів, дівчат із косами та маленьких зрадників. На борт, відходимо зараз!

Далі все відбувалося без затримок.

Піднялися трапом на борт «Ковчега» адмірал Союзов, страус Футбол, дівчина Галка й Кашкет. Забрали трап. Поки птах радісно стрибав серед кліток, побачивши знайомих, а звірі і надто страусиха відповідали йому не менш радісними криками, адмірал віддав якісь команди, яких Галка зовсім не зрозуміла. Зрушив крейсер із місця, розвернувся, взяв потрібний курс і посунув уперед.

Ніхто вже ні на Галку, ні на звіринець уваги не звертав.

Справді — не до них тепер.

Он які справи попереду. Мало не державної ваги, як запідозрила Галка.

А крейсер у бойовому оснащенні. Все налагоджено, матроси біля торпедних гармат чекають команди. Завмерли біля приладів слухачі в навушниках, слухають, що попереду під водою.

Не втекти «Рибці». Навіть якщо дуже захоче — не втекти.

Сунув «Ковчег» уперед невмолимо.

Ніс корабля розсікав хвилі, збиваючи піну.

Наближалася розв’язка, стрімко наближалася.

Розділ 28

У якому Данило, Богдан та Капітан нічого не підозрюють

Тим часом команда «Рибки» працювала злагоджено.

Звичайно, ніхто з членів маленького екіпажу й гадки не мав, які події сталися на березі. їх усіх загалом більше турбував успіх їхньої підводної Одіссеї. Дуже хотілося, аби цього разу підводна експедиція вдалою вийшла. Бо якщо й тут прокол, третьої спроби може й не бути.

Тобто Данило в теорії припускав: десь тут може бути, навіть напевне є, бухта, й не одна, де можна знайти залишки старого храму. Античного, православного, мусульманської святині — та хіба мало храмів було, є і буде? Але щось підказувало Данькові: в такому разі доведеться починати взагалі з самого початку. Можна сказати, з нуля.

А існує ж якийсь ворог, не раз згадуваний Капітаном, хоч так і не названий конкретно. Цей ворог напевне не дрімає. Не дарма сивий дивак квапиться. Напевне знає і відчуває щось більше, ніж хлопці. Бо він у цій історії давно, з самого народження. Таємниця підводних скарбів у спадок йому перейшла. А вони ж із Богданом знають про це лише третій день. Тож довіряють його інтуїції безмежно. Якщо відчуває Капітан — ворог дихає в потилицю, то розуміє, що каже.

Цього разу всі швидко зайняли свої місця. Задраїв Капітан люк «Рибки», чомусь перехрестився. Не стрималися хлопці — так само перехрестились. Не те, щоб наслідуючи сивого дивака: щиро в обох вийшло, відчули — треба це зробити. Потім сів Капітан на своє місце, взявся руками за ручки-важелі, глибоко зітхнув.

І знову, як учора, замиготіли в півтемряві довгі худі руки сивого дивака. Звичними рухами оживив своє творіння, загув човен, легенько гойднувся, почав занурюватись. Тиснуть сильні пальці на кнопки, блимають лампочки на панелі приладів, клацають вмикачі, миготять — не встигнеш за ними навіть стрімким поглядом молодих очей! — всілякі ручки-важелі, міцно і впевнено пораються з кермом.

Поволі виплив човен із бухти. А тоді Капітан додав швидкості, взяв курс, звірившись із лоцманською картою, і «Рибка» попливла, опустившись не на саме дно, а приблизно на половину передбаченої конструктором глибини, — так рухатися легше й швидше, маневреність зберігається, не тисне згори важка товща моря.

Не розмовляли. Усі троє стежили за приладами, затамувавши подих. Хлопці навіть у невеличкі кружальця ілюмінаторів не вдивлялися. Хоч все одно нічого б не розгледіли, та однак цікаво. Час спливав непомітно. Не встигли, здається, піти під воду, як ось уже й електронний навігатор пискнув: Грецька бухта прямо по курсу.

Як зайшли на дно бухти, Капітан збавив оберти гвинтів. Човен пішов повільно, обережно, ніби ретельно обшукував, обмацував під собою, намагаючись нічого не пропустити. На дно, звісно ж, не спускався, далі тримався над ним на певній відстані. Все ж таки це субмарина, а не тральщик. Тим більше — не плуг, щоб морське дно грубо орати.

Аж раптом локатор просигналив. Данило з Богданом вп’ялися очима в зелену цяточку, що блимала на потрібному приладі. Капітан зовсім стишив хід, намагаючись не проскочити повз потрібне місце.

— Півградуса ліворуч, — самими губами прошепотів Лановий, а Майстренко для певності обережно торкнувся пальцем заскленого кружальця, під яким бився пульс локатора.

— Бачу, хлопчики мої дорогі, бачу, — теж півголосом мовив Капітан, переклав кермо на потрібний курс, виправився, вирівняв, пішов у заданому напрямку.

Сигнал підсилився. Що далі рухалася «Рибка», то сильніший і чіткіший він ставав. І враз запікало голосно, впевнено, так, ніби прилад сам вимагав: отут, стійте тут, нікуди з цього місця, припливли.

— Є! — вигукнув Богдан. — Є! Є, Капітане наш дорогий!

— Рано радієш, — суворо відповів той, хоча видно, що й сам зрадів не менше. — Поки ми не знаємо, що саме там є, не будемо себе надіями тішити.

— Надія завжди повинна бути, — зауважив Данило.

— Що більша надія, то сильніша гіркота, коли вона не збувається, — прорік Капітан, хоча відразу ж погодився вже інакшими, простішими словами: — Але ж правий ти, розумнику мій дорогий! Без надій нічого не буває. Всі ми робимо щось із надіями. Так що давай, Богдане, сідай на своє коронне місце. А ти, Даньку, гляди, аби «Рибка» далеко звідси не відпливла. Готові?

— Так, пане Капітане! — відповіли хлопці тихим хором, аби луна не пішла тісним черевом «Рибки».

Данило примостився біля приладів. Богдан швидко зайняв Капітанове місце, руки звично стисли вже знайомі ручки-важелі. Човен трохи гойднувся, втративши впевненого керманича, та Богдан не розгубився, швидко виправив ситуацію, втримав «Рибку» на плаву, взявся за кермове колесо. Капітан тим часом уже начепив акваланг, встромив до рота гумовий загубник, перетворившись на підводного мешканця, махнув хлопцям рукою і зник у відсіку, за яким був люк, що вів на морське дно.

Знову потяглися напружені хвилини чекання. Данилові з Богданом дуже хотілося бачити, що робиться там, під водою. Як Капітан опускається до затопленого човна, чи човен там на дні, чи це той самий «Сом». А раптом там спочиває інше судно, взагалі — піратський галеон, теж із незвіданими скарбами на борту… Проте лишалося обом хлопцям вдовольнитися побаченою в ілюмінатор постаттю водолаза, далі його рух під водою можна було відстежувати хіба що на приладах — ехолот видав нове рухоме тіло в радіусі своєї дії. Щоправда, сигнал лишався стійким, Богданові вдавалося утримувати човен так, як потрібно.

Та ось рухоме тіло зникло з приладів. Час, здається, зовсім зупинився. Данило тяжко дихав, витер холодний піт із чола. Богдан теж спітнів, та навіть не наважився втертися, для цього треба було випустити кермо. Зрозумівши це, Данило скинув футболку, витер нею лице друга.

Аж раптом ехолот знову відреагував на рух під днищем «Рибки». Хлопці видихнули разом, дві пари очей прикипіли до приладу. Капітан — а то був він, більше нікому! — швидко наближався до них. Ось майнула темна довгаста постать за ілюмінатором…

І незабаром у відсіку почулося шарудіння — це командир повертався на своє судно. Відсунулися важкенькі металеві двері. Данило з Богданом уже не мали сил терпіти — рвонулися назустріч, кинувши все. Човен, втративши керманича, загрозливо гойднувся. Почувся суворий голос Капітана:

— Куди, куди?! Всі по місцях! По місцях стояти, я сказав!

Богдан повернувся до керма, важелів і приладів. Данило ж не квапився виконувати наказ: для чого, коли за показами ехолота вже стежити не треба. Замість того він спробував узяти з рук Капітана здобич, з якою той повернувся, — прямокутну ковану водонепроникну скриньку. Та не втримав у руках, надто важкою вона виявилась. Впустив, ледь встигнувши прибрати ноги. Скринька з гуркотом упала на підлогу.

— Ага-ага! — прогудів Капітан з-під водолазної маски, тоді зняв її, вийняв загубник, обережно скинув балони, зняв неопреновий каптур, вивільнивши вологу сиву гриву, повторив: — Ага-ага! Обережно, щасливцю мій дорогий! Ти мені тут човна на радощах розвалиш.

— «Сом»? — тільки й зміг видушити з себе Данило.

— «Сом»! — гордо відповів Капітан. — Найсоміший із сомів! Напис на борту, точний опис, я його наче все життя бачив перед очима. Затягло його, звичайно, мулом. Та люди, котрі човна топили, знали, що роблять і для чого, скажу я вам, хлопчики мої дорогі.

— Тобто?

— Розраховували так: ті, хто його знайде, не мусили б довго вовтузитися й морочитися. Або відразу підняти, або так, як я зробив: роздраїти відповідний люк, проникнути на корабель — та мене фактично іуда водою влило! Заплив до кают-компанії, там побачив мертві тіла наших героїв. Впізнати в темряві важко. Але так собі думаю: ось ця скриня була або поруч із капітаном, або поруч з мічманом Волохом. Добре, головне ми зробили. Тепер відчинимо скриню в спокійній обстановці…

— …перерахуємо скарби, поділимо грошики… — продовжив зі свого місця Богдан.

Не сподобався Данилові погляд, кинутий Капітаном на його друга. Так само слова Майстренкові не лягли на душу. Хотів уже гасити пожежу, котра ось-ось могла спалахнути в тісному задушному череві підводного човна на морський глибині, але враз запищав один із приладів.

Де відволікло усіх. А Капітана — стривожило.

— До нас щось наближається, — мовив, забувши про необережну Богданову фразу, — йде до нас щось?

— Велика риба? — спитав Богдан.

— Не під водою. Згори. Ось бачите — цей монітор видає відповідний сигнал. Корабель якийсь, і то дуже близько.

— Наскільки близько?

— Як для відстані між двома людьми — далеченько. Але коли говорити про морські відстані… Щось на підході до бухти.

— Щось?

— Хтось, — виправився Капітан. — І дуже я боюся… Точніше, не боюся, хоча… Ага-ага… Пусти-но, друже мій дорогий.

Зараз Капітан знову осідлав, як то кажуть, свою хвилю. Влаштувавшись на своєму місці, він почав рухати важелями, натискати кнопки та керувати рульовим колесом, піднімаючи човен на перископну глибину. Коли досяг мети, підняв перископ, мовчазним кивком звелів Богданові повернутися за стерно, а сам припав до окуляра.

Вдивився уважно.

— Ні, — вимовив стиха. — Хоча… де ж ні, коли так… Ох… Ой-ой-ой, хлопчики!

— Що? — видихнули ті хором.

— Влип я сам і вас втягнув.

— Ми не малі діти, самі пішли, — серйозно сказав Данило. — То що там таке?

— Той самий ворог, про якого я вас попереджав. Ось він, легкий на спомин… Щоб ти затонуло, чортове корито… Не можна такого бажати, але… Все одно тепер!

— Можна? — Данило кивнув на окуляр.

Капітан кивнув, відступив. Притиснув Данько лице до гумових країв окуляра, глянув.

Побачив досить чітко морську поверхню.

Й просто перед собою — військовий корабель, що наближався на всіх парах. Навіть назву на борту зміг розгледіти.

— «Ковчег»! — зойкнув Данило. — Богдане, це «Ковчег»! Той самий, про який Галка…

— Та я пам’ятаю! — відмахнувся Майстренко. — Як він тут опинився? Там якийсь адмірал… Союзов, здається…

— Ага, Віктор Союзов, — кивнув Капітан. — Мій давній ворог і суперник. Називає себе переможцем, таке значення його імені. Давно «Сома» шукає сам. Це я від нього й ховаюсь переважно. Бач, таки вистежив. Ніхто ж не знав, де ми, що та як…

— Ну, припустімо, знало ще кілька людей, — Данило з Богданом перезирнулися. — Але про це потім. Тепер що робимо? Якось треба звідси вшиватися, поки нас не наздогнали.

— Вислизнути ми спробуємо, — розважливо мовив Капітан. — Ось лиш одне, друзі мої дорогі: його крейсер спеціально зроблений для пошуку підводних човнів. Зараз він нас знайде, пустить пару торпед, притисне, відріже шляхи до відступу. Потім накажуть спливати. І все, люди добрі. Програли ми цей бій. У нас навіть зброї нема, щоб боронитися. Сам би я ще спробував з ним погратися. Але вами ризикувати це маю права.

— Зате ми маємо право розпоряджатися собою! — вигукнув Богдан. — Пане Капітане, ми не боїмося! Ми не будемо йому здаватися! Ми прорвемося!

— Хоча б спробуємо! — вступив Данило.

Нічого не відповів Каштан.

Зітхнув, відсторонив Данька. Знову глянув в окуляр.

Тепер крейсер був зовсім близько. Шанси на порятунок і так були мінімальні. А за кілька хвилин їх зовсім не залишиться.

Нічого не можна зробити за такий короткий час.

Ворожий «Ковчег» невблаганно насувався.

Розділ 29

У якому звичайний страус здійснює звичайний подвиг

— Є! — вигукнув засапаний Кашкет, підбігаючи до адмірала Союзова, що стояв на капітанському мостику й дивився перед собою в бінокль.

— Чого ти як босяк, — беззлобно буркнув Союзов, не відволікаючись від розглядання обрисів Грецької бухти. — По-перше, звернися, як положено. А по-друге, що там у тебе є?

— Вибачте, товаришу адмірал! — виструнчився Кашкет. — Дозвольте доповісти, товаришу адмірал?

— Отак, — вдоволено кивнув той. — От і вчи вас, чумичок, дисципліні. Дозволяю, доповідай.

— Наші акустики виявили попереду чіткий сигнал. Предмет рухомий, і це…

— Нічого іншого, крім жалюгідної «Рибки», там бути не може, — Союзов не дав йому завершити рапорт. — Хіба що Грецька бухта — територія, де місцеві субмарини здійснюють свій щоденний променад. Або там у них, як у тому старому анекдоті, гніздо, ги-ги-ги. В смислі, база якась така, невідома. Особливо секретна, тільки не для нас.

— Навряд.

— Ось я й кажу, вдоволено кивнув Союзов, навіть для чогось облизнув губи, мов ласий до свіжої сметани кіт, обсмикнув білий кітель. — Ну що, бойова тривога? Як думаєш, пришелепкуватий Капітан здасться після першого пострілу чи після другого?

— Піеля третього. Вони тут уперті, — відповів Кашкет. — Та все одно рано чи пізно нагинаються під сильніших.

— Третім пострілом я його разом зі скарбами на корм рибам перероблю! — гаркнув Союзов. — Хіба що він ще не встиг знайти «Сома», але це нікого не порятує. Ми самі й «Сома» на брухт перетворимо. Буде тут не Грецька бухта, а кладовище підводних кораблів, старих і нових. Давай, оголошуй бойову тривогу.

Та раптом позаду них почулися легкі швидкі кроки.

Озирнулися Союзов із Кашкетом. На капітанський мостик піднімалася Галка.

— Чого тобі? — зараз адмірал зовсім уже не збирався навіть удавати привітного.

— Треба дещо вам сказати. Згадала тут…

— Слухай, Галю, — грубо перервав її адмірал, — дівчатам на військових кораблях взагалі не місце. Для тебе я сьогодні зробив виняток, бо ти прийняла мої умови, та й настрій у мене нині в цілому непоганий. Але якщо на кораблях є святе місце, де дівоча ніжка абсолютно не повинна ступати, то це капітанський місток. Геть звідси!

Тепер білосніжний красень адмірал зовсім перестав бути офіцером і джентльменом. Проте Галку, схоже, це не надто збентежило.

— Гаразд, — промовила вона спокійно, ніби й не на неї накричав Союзов. — Тоді давайте спустимося вниз. Про те, що я хочу сказати, на капітанському містку справді говорити не слід.

— Чому за нею ніхто не приглядав? — визвірився адмірал на Кашкета.

— А команди не було! — розвів той руками. — Та й не робила вона нічого особливого. Так, крутилася біля кліток, з пташкою своєю ніби гралася…

— «Ніби», «гралася»! — передражнив його Союзов. — На все вам команда потрібна! Ні до чого своїми головами додуматися не здатні!

З цими словами адмірал, відсторонивши Кашкета, кивнув дівчині з кісками, велячи йти вперед. Сам віддав стерновому потрібні розпорядження і швидко збіг металевими східцями за Галкою вниз. Кашкет посунув за ними. У цього не вистачало на несподівану пасажирку зла: мало того, що фактично сама напросилася, та ще й намагається у щось тут втручатися. Якщо вона потурбувала адмірала задля якоїсь дурниці, то вона в нього зараз ще потанцює! Це вже точно!

Загалом Кашкет не любив дітей. Своїх не було, та й не дуже йому хотілося. Мав з ними справу вимушено, бо адмірал так велів. Йому дуже подобалося дітей дурити, а ще більше — карати. І ось зараз Кашкетові хотілося отримати від Союзова наказ посадити це дівчисько в клітку разом зі страусом. Або й узагалі… зробити це без наказу. Чомусь він був певен: адміралові таке рішення сподобається.

Тим часом вони пройшли на палубу, до плавучого зоопарку. Страус і далі походжав там біля клітки зі своєю новою подругою. Він та інші представники фауни, що пливли на «Ковчезі», вже трошки заспокоїлись, звикнувши один до одного. Матроси сновигали палубою, виконуючи раніше віддані офіцерами команди, й зовсім не зважали на звіринець, дівчинку з кісками та Футбола. Тільки забачивши Союзова, на ходу козиряли йому, аби далі бігти виконувати наказ і готуватися до торпедної атаки.

Ставши між клітками, Галка озирнулася, переконавшись, що страус поруч, на відстані простягненої руки, і зміряла адмірала Союзова, а заразом і Кашкета уважним і трошки навіть печальним поглядом.

— Що таке? Кажи швидше, — поквапив адмірал. — Бо на тебе зараз взагалі немає часу, і вибачатися за свою неввічливість я не збираюся. Ти, дурне дівчисько, відволікаєш мене від дуже важливих…

— Я бачу, матроси на крейсері активно забігали, — Галка теж не збиралася зараз демонструвати своє гарне виховання й давати старшим договорити. — Побачили ціль чи як це у вас називається?

— Так точно, дєточка! — адмірал, блазнюючи, взяв під козирок, те саме зробив і Кашкет. — Скоро для когось усе скінчиться, і тоді ми вже конкретніше поговоримо про наші справи зі страусом.

— Я, власне, про це й хотіла сказати, — Галка була серйозна, як ніколи. — Погані новини, пане Союзов.

— Які ще погані новини, дурне ти дівчисько! Що могло статися, чого я не знаю?

— Просто я передумала.

— Передумала — що?

— У вас на кораблі мій страус не зостанеться. Зараз ви дасте команду, розвернете свій корабель назад на сто вісімдесят градусів, ми повернемося на вашу базу і зійдемо на берег. Назад нас можете не доставляти. Вважайте, що ми не домовились.

Від такої нахабної заяви у Союзова очі полізли на лоба. А Кашкет навіть зняв свій кашкет, витер лоба тильним боком долоні, знову надів кашкет і насунув козирок на очі.

— Значить, ти передумала? — просичав адмірал. — Умови нам ставиш? Не домовились, кажеш? А якщо з тобою домовлятися ніхто не буде? Кинемо зараз за борт. Потонула дівчинка, не вміла плавати, лишилася сама без нагляду. Горе батькам-роззявам. А тепер уважно слухай мене: страус твій залишиться тут! До пари! Бо він звичайнісінька тварина, якій потрібна така сама пара, а не нахабне самовпевнене косате дівчисько!

— Ви точно не передумаєте? — здається, погрози адмірала Галку зовсім не налякали.

— Ти поглянь на неї! — аж побуряковів адмірал. — Вона ще й допитується!.. Навіть якщо ти сто разів вибачення попросиш — все, кінець! Гроші твої гавкнулися! І подякуй за те, що зсадимо тебе після вибачень на березі цілою і неушкодженою!

— Ну, дивіться, — знизала Галка плечима. — Краще нам домовитись. Ви самі напросилися.

— Ах ти мала нахабо! — тепер уже аж заревів адмірал, наче справжній ведмідь, зробив до дівчини широкий крок, грубо схопив за руку: — Ану, йди зі мною, дурна мерзото! В трюм, до пацюків! Аж до завершення операції!

Даремно він це зробив.

Дарма сіпнув Галку за руку. Дарма підвищив на неї голос. Дарма взагалі спробував їй погрожувати, коли поруч, на відстані витягнутої шиї, стояв страус на прізвисько Футбол.

Не знав цього адмірал Союзов. Ніхто йому про це не доповів. А якби й доповіли, то навряд чи пихатий морський вовк узяв би те до уваги. Гнів затуманив йому очі, адмірал цілковито втратив обережність — дуже вже йому хотілося покарати зухвале дівчисько раз і назавжди.

Тому він спочатку навіть не зрозумів, як це сталося, — він ще говорив, а міцний страусячий дзьоб уже летів на нього згори донизу, мітячи точно в лоб.

Якщо не вбив би, то точно сильно оглушив би. Та в останню мить ухилився Союзов і страусячий дзьоб лише сильно й міцно черконув його по черепу.

— Ах ти ж!.. — загорлав адмірал, та більше нічого сказати не встиг.

Ступила Галка вбік, даючи Футболові не просто дорогу, а й повну свободу дій. Тепер йому навіть наказувати нічого не треба було. Чітко побачив бойовий птах перед собою запеклих ворогів своєї найкращої подруги, тож показав їм усе, на що здатен.

Спершу влучно вдарив правою ногою адмірала, поцілив у зад — той саме розвертався, аби тікати. Копняк вдався таки на славу — Союзов, дорослий чоловік, підлетів догори мало не на півтора метра.

Щоправда, приземлився він не на живіт — устиг-таки впасти на всі чотири. За що отримав від Футбола другий удар по сідницях, тепер уже лівою ногою.

Від цього ворожий адмірал пролетів уперед, прооравши чисто надраєну палубу своїм хвацьким адміральським носом. А сила удару вийшла така, що від неї з кишені його білосніжних штанів вилетів універсальний ключ від кліток.

— Футбику, ключ! — закричала Галка.

Та до неї вже сіпнувся Кашкет, який лише щойно оговтався, і страус, вловивши небезпеку боковим зором, розвернувся на лівій нозі, мов управний балерун, стрімкий ривок уперед — і ось влучним ударом міцної правої ноги Кашкета відкинуло мало не під самий борт.

Тепер у Футбола з’явилася можливість взяти з палуби ключ. Спершу для порядку стукнувши дзьобом у плече ворожого адмірала, що намагався відповзти на безпечну відстань, розумний птах підхопив брелок з ведмедем і кинув Галці. Дівчина, сіпнувшись уперед, зловила ключа просто на льоту, потім раз-два — відчинила першу клітку, найближчу до себе, з мавпами.

Пара горил вибралися на волю відразу. До Галки вони або за цей короткий час встигли звикнути, або зрозуміли, що дівча — їм не ворог, тим більше, якщо дружить з таким компанійським страусом. А ось до адмірала, Кашкета й усієї команди у цих тварин напевне було ставлення інакше: щойно відчувши волю, горили кинулися в різні боки, ревінням лякаючи всіх, хто був на палубі.

Поки горили разом з Футболом брали палубу під свій контроль, Галка відчиняла наступні клітки. На волю вибралися ведмежата, двоє молодих вовків, приєдналася до цибатого героя й захоплена його подвигами страусиха. Трохи подумавши, Галка випустила барана з вівцею, і круторогий тут-таки пригас до борту Кашкета, що намагався хоч якось перейти в контрнаступ. Але крокодилів та інших мешканців плавучого звіринця дівчина вирішила поки не випускати — не знала, що з цього може вийти.

Тим часом страус стовбичив над переможеним адміралом, загрозливо клацаючи дзьобом. Мудрий птах розумів о цього досить. Та про всяк випадок нагадував: як будуть якісь спроби опиратися, то легко можна, і навіть треба, отримати ще порційку балабухів.

— Командуйте повний назад, пане адмірал! — закричала Галка. — Командуйте, бо гірше буде! Крокодилів випущу!

— Вона зробить! — волав притиснутий до борта Кашкет. — Зробить, зробить, ви ж бачите! Давайте команду, пожалуста!

На кораблі зчинилася справжня паніка. Мабуть, щось таке відбувалося під час великого потопу, коли Ной для порятунку життя на Землі почав будувати свій ковчег.

— Я не чую! Віддайте наказ, пане адмірал! — крикнула Галка на всю силу легенів.

Клацнув загрозливо дзьобом Футбол.

— Повний назад! — вигукнув адмірал Союзов. — Машина стоп! Стоп машина! Відбій бойової тривоги! Повний назад! Повний-повний назад!

Розділ 30

Сумний, бо доводить: за радістю перемоги часто приходить горе втрати

Спинився корабель.

Навіть дуже різко — наказ адмірала виявився для команди справжньою несподіванкою. Палубу труснуло. Галка з незвички ледь втрималася на ногах. Встояла тільки тому, що в останній момент ухопилася двома руками за грати найближчої порожньої клітки. Звірям же — хоч би що. Розігнавши людей, горили, ведмеді, вовки, баран з вівцею та страуси цілковито заволоділи центральною частиною палуби військового судна, хоча й зовсім не усвідомили, яку важливу місію виконали щойно.

Кашкетові таки вдалося під час раптової зупинки «Ковчега» вибратися рачки уздовж палубного борту подалі від баранячих рогів. Та Футбол, хоч би який був радий бачити свою родичку на свободі, все одно не відпускав від себе військовополоненого — адмірала Союзова. Щоразу грізно наближався до ворога, коли той намагався кудись відповзти. Сам же Союзов мав вигляд далеко не загрозливий, це вже не був суворий морський вовк, бо на борту були вовки значно вправніші й напевне суворіші. Адмірал Союзов лежав на палубі жалюгідний, з ненавистю дивився на звичайного африканського птаха, від якого зазнав такої нищівної поразки. До того ж — фактично на очах не просто своїх підлеглих, а й худенького й слабкого з вигляду дівчиська з кумедними кісками.

— Чого тобі ще треба? — прохрипів він. — Чого вам усім ще треба, кажи? Ти тут єдина можеш говорити.

— Можу, — легко погодилася Галка, тримаючись за грати. — Але не надто хочеться, пане адмірале. Мені здається, що тут незабаром будуть люди, які говоритимуть з вами охочіше. Та й ви не матимете права мовчати.

— У мене завжди буде таке право! — огризнувся адмірал. — Що ти розумієш? Про яких людей кажеш?

— А он туди гляньте, — Галка кивнула кудись йому за спину. — Нічого, не бійтеся, Футбик не зачепить, поки ви смирний.

Обіперся адмірал руками об палубу, підвівся трохи, мов побитий пес, зиркнув туди, куди дівчина показала. І побачив у той момент, коли «Ковчег» розвертався: просто перед ними, з того боку, звідки вони трошки більше години тому вийшли, стрімко наближалися два великих військових вертольоти. Йшла пара розгорнуто, злагоджено, аби взяти корабель-порушник згори в лещата. Гойднулася палуба ще раз — і тепер роздивився Союзов, що й з моря його наздоганяють — на перехват іде прикордонне судно.

— Звідки вони всі тут взялися? — буркнув він.

— Звідки саме — не знаю, — пояснила Галка. — Але поки ви займалися своїми справами, я послала повідомлення на номер тата нашого з Футбиком друга — Ланового-старшого. Це в нас такий зв'язковий телефон. Просто й коротко дала зрозуміти: ми в біді, крейсер «Ковчег». Ось і все, на більше часу не вистачало.

— Значить, — адмірал аж задихнувся від люті, остаточно прозрівши, — ти гралася зі мною. Та і чого тільки зі мною? Ти з усіма нами гралася з самого початку? Це в тебе хід такий був? Для того й проникла на борт?

— Так точно, пане адмірале Союзові — Галка блазнювато відсалютувала, а Футбол, підтримуючи подругу, клацнув дзьобом і підстрибнув, давши зрозуміти полоненому: все, мовляв, під контролем.

— Хіба повідомлення не можна було послати з берега, раз ти вже задумала нас зрадити?

— Ну, давайте з самого початку, — і дівчина відпустила від клітки одну руку, бо корабель уже не так хитало, загнула вказівного пальця. — Зрадив усіх Павло, продався вам за бінокль і човен. Я ж нікого не зраджувала. Робила те, що мусила. Тепер, — вона загнула середнього пальця, — якби я лишилася на березі, то ніяк не змогла б попередити наших. Попередити Данилового тата? Подзвонити, все йому розказати? Це буде довше, ніж ваш корабель перехопить «Рибку» й заволодіє скарбом із «Сома». Так, у всякому разі, мені здалося. Тому, — загнувся безіменний палець, — я сама влаштувала вам пастку. Точніше, дала приманку, на яку ви клюнули, — свого друга птаха, на якого ви аж облизувалися. Вибач, Футбику, я тебе використала.

Не відомо, чи зрозумів Футбол точний зміст її слів чи ні, та все одно приятелька говорила до нього, і він у відповідь дружньо клацнув дзьобом.

— Троянський кінь, — вичавив із себе Союзов. — Точніше, троянський страус.

— Так, я читала цю давньогрецьку легенду. Як воїни-данайці подарували своїм обложеним у Трої ворогам дерев’яного коня. Всередині цього коня сиділи озброєні воїни. Коли місто поснуло, хитруни вибралися з дерев’яного коня назовні і вдарили з тилу. Так була взята Троя. Але мій страус навіть сильнішим за ватагу воїнів-данайців виявився, хіба ні? Це вам, до речі, ще один палець.

Галка промовисто загнула мізинець.

Судно тим часом рухалося зворотним курсом. Звірі й досі вільно гуляли палубою. Страус походжав з виглядом абсолютного героя дня. Навіть перестав зважати на полоненого. Йому було досить того, що адмірал напівлежав, Галка була на достатній від генерала відстані, а сам він, страус, — поруч, між ними. В разі чого Союзов не встигне заподіяти дівчині шкоди.

— І ось вам останнє! Галка переможно загнула великий палець і показала адміралові стиснутого худенького, але міцного кулака. — Бог його знає, як там могло скластися. Чи отримає Лановий-старший повідомлення вчасно. Чи знатиме, як реагувати, куди дзвонити, кого піднімати. Чи встигнуть наші на березі щось зробити. Чи встигнуть хлопці на «Рибці» разом з Капітаном, якого я навіть на очі не бачила, вжити якихось заходів, аби врятуватися від вашої машини. Тому я тягла до останнього, аж тоді вирішила пускати в дію свою таємну зброю. Оцього вам дати! — вона погрозила кулаком лежачому полоненому. — Перед Футболом ви б не встояли! Та ви й не встояли! Це ми з ним усіх врятували! Ми зупинили вашу атаку, пане адмірале! А після цього вже, мабуть, колишній адмірал! Це ж треба страусові морський бій програти — вас риби засміють!

Правильно все казала Галка. Дуже правильно й справедливо, аби такий чоловік, як Союзов, пережив це спокійно. Дівчину можна зрозуміти: це була її перша велика, справжня перемога. І справді реальний і найбільший подвиг, здійснений її вихованцем Футболом за все його не таке вже й довге страусяче життя. Ні, не слід, любі читачі, засуджувати Галку за те, що втратила вона зараз пильність.

Страуса теж не варто лаяти — його точно не варто. Бо за мить він здійснить ще один подвиг. Останній подвиг у нашій історії.

Вже зовсім поряд, просто над палубою, кружляли вертольоти. Зменшилася відстань між «Ковчегом» та кораблем перехоплення. Сонце саме було в зеніті, Галка підняла голову, прикрила очі долонею від сонця, щоб помахати вертолітникам. Її зовсім перестав цікавити майже переможений ворог.

Завжди в таких історіях є оте фатальне «майже». Адже навіть перебита навпіл змія крутиться в агонії. Хижак у смертельному капкані теж має можливість завдати останнього удару хижими зубами. Напасти з останніх сил, підігрітий ненавистю.

З адміралом Віктором Союзовим сталося те саме.

Ніхто ж не знав, що ключі від кліток у нього в одній кишені, а пістолет — у другій. Не можуть подумати про сховану зброю дівчинка зі страусом. А надто, коли все так добре йде, плани здійснюються, перемогу здобуто порівняно легко, а ворог — ось він, на палубі валяється. На тому боці, де кишеня з пістолетом.

Увесь цей час воронована сталь тиснула адміральське стегно. Зараз, коли вже не було йому чого втрачати, забув адмірал про рештки здорового глузду. Публічна поразка від дівчини й страуса помножилася на приниження, і це розпалило в ньому таку люту зненависть…

Намагаючись не робити різких рухів, плавно й тихенько, засунув Союзов руку в кишеню, вдаючи, що просто так собі перекручується з боку на бік на жорсткій палубі. Намацав руків’я пістолета, витяг його з кишені.

Дівчинка з кісками акурат на лінії вогню.

Палець на спусковім гачку, другий палець скидає запобіжник.

Клац!

Чи почула Галка, чи відчула — враз повернулася на звук. Уздріла націлену на себе зброю, справжнісіньку, не іграшкову. Ніхто ніколи на неї ще пістолета не наводив. Бачила кілька разів у двох пригодах з Даньком і Богданом пістолети, але так, щоб просто на неї, та ще й ненависть в очах адмірала палає, наче газова камфорка…

Зараз усе станеться.

Палець на спуску пройшов свій шлях рівно до половини.

Вклякла дівчина. Застигла на місці. Смикнулася б убік — врятувалася б, навряд чи стріляв би адмірал удруге. Може, й одумався б… Та не змогла дівчинка смикнутись. Тільки слабкий крик із себе видушила.

Цього виявилося досить відданому страусу Футболу, який розумів свою найкращу приятельку не те що з півслова — з півзвуку.

Обернувся. Вгледів небезпеку. І зробив не те, що міг би звеліти йому розум — не кинувся на адмірала, намагаючись ударити по руці й вибити пістолет. Чи просто копнути ногою не встиг би. Бо хай і невеличкий у страусів мозок, та він усе чітко зрозумів. А серце його виявилось більшим. Добрим, гарячим, відданим.

Саме серце штовхнуло страуса вперед, між дівчинкою та кулею.

У той момент, коли палець на спуску Нарешті пройшов шлях до кінця, гахнув постріл.

Прийняло розпечену кулю велике страусове серце. І відвернуло вірну смерть дівчинки Галі.

— Ні-і-і-і-і-і-і-і!!! — закричала вона, аж звірі озирнулись на неї, та й люди почали з’являтися на палубі, аби глянути, чому тут аж до стрілянини дійшло.

Упав страус як підкошений. Кинулася Галка до нього, заливаючись слізьми.

А Союзов, спритно підхопившись і вже не маючи іншої дороги, кількома широкими стрибками перетнув палубу й полетів через борт У воду.

Розділ 31

У якому розкрито таємницю підводного човна

Довто ще не міг скінчитися той день. Події змінювали одна одну. Всі ніби й дрібні самі по собі, а коли зібрати їх докупи, то визначні й надзвичайно важливі для нашої історії.

Почати треба з того, що вірний Футбол помер у Галки на руках. Потім уже ветеринарний лікар, коли оглянув по-геройськи загиблого птаха у спеціальній лікарні, пояснив: не мучився їхній крилатий друг, навіть не зрозумів, що з ним сталося. Цієї миті він ще тут, а наступної — уже в інших світах. Звісно, легше від такого розуміння нікому не стало. Хіба Богдан, найсильніший з усіх, бо все ж таки непросту вуличну школу пройшов, промовив тихо: «Хоч так… Але все одно… Ех!..»

Та ми трошки наперед забігли. Бо коли впав від адміральської кулі страус, стікаючи кров'ю, а сам убивця стрибнув за борт, рятуючи свою шкуру від неминучої, як він цілком справедливо вважав, розправи, звірі збилися докупи довкола Галки й закривавленого Футбола, мовби висловлюючи жаль.

Дивними звуками наповнилася палуба військового корабля. Під шумок Кашкет швидко взяв командування на себе, хоч і були на борту старші за нього офіцери. Матроси, яким раніше доручили плавучий звіринець, швидко повернули тварин до кліток. Поки зачиняли клітки, підійшов нарешті корабель перехоплення і прикордонники звеліли: «Машина — стоп!», а заодно доволі швидко повернули на власний борт виловленого з моря мокрого, мов курка, і тепер уже зовсім не страшного, принишклого адмірала Союзова. Союзов намагався не дивитися на Галку і говорити з представниками законної влади теж не збирався.

Зате дуже добре розказав за нього Кашкет. Тим більше, що згадаємо про цього прикрого чоловіка, з якого, власне, для наших героїв ця історія й почалася і через якого так невесело завершується, востаннє. Не з’явиться він тут більше, не побачимо ми його. Досить того, що соловейком весняним проспівав він про подвиги адмірала Союзова й про те, кому він насправді служить і заради чого уся ця морська епопея з «Ковчегом» почалася. Ну, але то вже зовсім інша парафія. Надто розлога, складна й не зовсім цікава нашим читачам, щоб тут про неї розводитись.

Зрештою, кому що не ясно — підходьте, запитуйте. Відповімо. Не ми, то батьки ваші, родичі та знайомі, які знають або здогадуються про те, що ми тут чемно опускаємо і що ховаємо за оцими ось багатьма крапками…

Адже набагато більше вас усе ж цікавить, які скарби знайшли Данило Лановий, Богдан Майстренко і сивий дивак на прізвисько Капітан у кованій прямокутній водонепроникній скрині на борту затопленого підводного човна «Сом». Бо насправді команда маленької «Рибки» теж нічого не зрозуміла з побаченого в перископ. То згодом уже, коли всю інформацію звели докупи, трійця шукачів дізналася: їх виявили, збиралися збройно атакувати, але їхнього перископа, висунутого з води, з «Ковчега» ніхто й не розгледів. Це спочатку — потім не до того стало.

Просто Капітан справді чекав атаки, навіть прикидав подумки, як би красивіше, без втрат для себе, здатися, — не збирався хлопцями ризикувати, хоч сам би ще спробував поборотись. Але поки міркував, побачив дивну картину: зупинився крейсер, тоді розвернувся й пішов, звідкіля приплив, на всіх парах. Ну, а потім ще за якийсь короткий час розгледів у свій перископ цятки вертольотів у небі над крейсером, судно-прикордонник і зовсім заспокоївся. Хто б там, на морі, що не почав, під водою в них усе тихо, спокійно, навіть за планом.

— Хай самі розбираються, захисники наші дорогі, — цілком слушно зауважив Капітан.

— А може, вже поглянемо, що там таке, — поквапив Данило, якось так любовно погладивши підводну знахідку по кришці.

— Вже нема куди квапитись, — серйозно зауважив Капітан. — Вже все спокійно, ага-ага. Тож давайте спочатку назад щасливо повернемось.

Дорога назад забрала навіть менше часу, ніж шлях сюди, до Грецької бухти. Хоч, можливо, хлопцям це так здалося — дуже вже хотілося їм у скриньку зазирнути.

Та коли вони нарешті запливли у знайому приховану затоку і разом з Капітаном витягли скриньку нагору, тут уже стримати ані Данила, ані тим паче Богдана було вже годі. Вони готові були хоч пальцями, хоч зубами здирати те коване прямокутне віко. Але Капітан суворо, просто-таки учительським тоном зупинив їх:

— Так! Ану, заспокойтеся, сядьте мовчки і майте терпець! Бо без моїх інструментів усе одно не відчиниться. А пошкодити це не можна, ой, як не можна.

Скинув Капітан вперше за увесь цей час свій щільний водолазний костюм із неоперну, і хлопці побачили під ним худе, засмагле і дуже жилаве треноване тіло. Що саме по собі переконало обох: справжній учений-винахідник — не занудний дядько із запорошеного кабінету, а жвавий активний чоловік міцної спортивної статури. Це дозволяє йому бути трохи дивакуватим. І саме він довів, яку величезну користь здатні приносити диваки.

Лишившись без свого костюма голим по пояс і босим, у довгих, майже до колін, трошки старомодних купальних трусах, сивий бородань метнувся до «Рибки» по шкіряну сумку з інструментом і почав виконувати над скринею якісь ледь не шаманські ритуали. Намагався відчиняти, а точніше — ламати, замок дуже акуратно. І це йому вдалося: після нетривалих зусиль прямокутне віко піддалося.

Хлопці кинулися до скриньки наввипередки, штовхаючи один одного. Мало не побилися за право першим зазирнути всередину.

І завмерли обоє.

Відчули потилицями: стоїть Капітан над ними й усміхається вже навіть не звичною для себе дивакуватою, а переможною посмішкою.

Обернулися, глянули — так воно і є. Стоїть сивий худий засмаглий бородань, схрестивши руки на грудях. Одну босу ногу поставив на люк свого човника, а другою притупує, не відриваючи п'яти від теплої пласкої поверхні. Пополуднє сонце грало в нього в очах, пускало хлопцям хитрі бісики.

— Що, не чекали? — широко усміхнувся Капітан. — Ось мені цікаво — ви там золото збиралися знайти, срібло чи діаманти?

— Ну… але точно не оце, — вичавив із себе Богдан, показуючи на те, чим виявилася набита майже по самі вінця, знайдена з такими пригодами й ризиками скринька.

— Справді, — промимрив Данило, котрий бачив і діжку, повну золота, і золоту булаву, й діамант Зміїна Голова. — Тут помилка, мабуть…

— Тобі, Богдане мій дорогий, прощаю, — великодушно махнув рукою Капітан. — А ось тобі, Даниле, сину вченого тата, зараховую незадовільну оцінку з величезним мінусом. Бо для твого батька, і не лише для нього, а й для цілої нашої країни, скарби — оце! Справжні скарби, розумієш?

Аж тепер до Данила Ланового почало поступово доходити. Навіть ляснув себе по лобі, щоб боляче собі зробити, щоб загуло — так соромно стало.

— Я бовдур! Телепні ми з тобою, Богдане!

— Чому це я телепень?! — наїжачився Майстренко. — Оця купа паперу в теках, якими забита скринька, оці кілька кілограмів макулатури — скарб? Чи може, — враз його осяяла, — там у кожній папці вказано місце, де затоплений корабель із золотом?

— Не хочу сваритися з тобою, Майстренко, — зітхнув Данило. — Дурнем теж не хочу називати. Бо ти не такий. Пригадай історію затоплення «Сома», мічмана Волоха, поему його героїчну, врешті-решт! Як там, пане Капітане, нагадайте, будь ласка що там моряки заповідали?

Наморщив чоло Капітан, шукаючи потрібні рядки, прочитав речитативом:

— Хай наша зброя лежить на дні,

хай чекає на глибині,

хай ми не впали в останнім бою,

але й не склали зброю свою,

не спустили свої прапори,

лишили їх на дні до пори,

лишили в човні, без туги й журби,

наші статки,

наші скарби.

Знаючи, що надійде час

і хтось згадає, врешті, про нас,

про хвилі дзвінкі й небеса голубі,

про те, що залишили ми по собі.

Перевів подих Капітан, запитав:

— Це ти хотів почути?

— Саме це, — кивнув Данило. — Останні рядки розмиті. І ми до останнього думали — там справді вказано перелік скарбів. Ну, як кажуть, матеріальних. Але я ось тут зараз подумав: звідки тоді, майже сто років тому, матроси та офіцери першого в українській історії військового морського флоту могли взяти скрині із золотом, сріблом і діамантами?..

— Правильно міркуєш, — поважно кивнув Капітан. — А тепер мене послухайте, я цю історію для вас закінчу. Коротко. Ви мусите знати бодай у загальних рисах, яку важливу річ ми знайшли. Тут, — він показав пальцем на складені в скрині папки, — архіви, реальні документи, закріплені дійсними на час укладання печатками.

— Цінні документи?

— Дуже, Даниле мій дорогий! їх складали, укладали й підписували особи, котрі на той момент мали всі повноваження. Йдеться у них про те, що Український флот на Чорному морі має щонайменше столітню історію, — промовив урочисто. — Кораблі, які не були потоплені за рішенням наших морських офіцерів, нахабно й криваво захопили червоні комуняки. Однак, хлопчики мої дорогі, можна захопити корабель і стратити команду, але не можна знищити флот, створений на законних підставах, законними рішеннями. Ви ж гляньте, що тут ще!

Нахилившись, Капітан обережно витягнув кілька тек. Очам відкрився старанно згорнутий, ніби вчора покладений, здається, зовсім не підвладний часові прапор.

— Знаєте, які правила на війнах? — запитав Капітан суворо. — Поки прапор цілий — військо живе! Тому воїни виносили з полів битв навіть шматки прапорів. А тут — маєте: цілий і неушкоджений, справжній військовий прапор Українського морського флоту! Ось чому адмірал Союзов полював за цими архівами! Знищити хотів і архіви, і прапор! Особливо — прапор!

Капітан так само обережно почав розгортати полотнище. Хлопці стали обабіч нього, затамувавши подих…

Їхнім очам відкрилося хоч і стлумлене часом, проте від того не менш горде знамено.

— Бачите, — пояснив Капітан, — наші не вигадували сто років тому жодних велосипедів. Узяли за основу Андріївський прапор і трохи його довершили: додали синьо-жовтих кольорів і тризуб — наш герб. Погодьтеся, що поряд із цим якором на полотнищі прапор має дуже симпатичний вигляд.

Не будучи великими знавцями морської символіки, Данило з Богданом просто мовчки кивнули.

А Капітан, так само обережно згорнувши стяг, підсумував:

— Ворогам дуже хочеться ділити нині те, що вже давно належало нам по закону. І то — навіть не військового часу. Закони приймала молода Українська Республіка. І їх ніхто не скасовував.

Ось чому для нас, для України, вони: Дорожчі за золото. Вибачте, хлопці, за, можливо, надмірно красиві слова. Чули ви, напевне, таке багато разів. Но всьому вірите. Але цьому — повірте…

Розділ 32

Останній, у якому попри те, що він короткий, багато говорять про вшанування героїв: від людей до птахів

Капітан замовк.

Зітхнув, ніби скинув з плечей дуже давній і дуже важкий тягар. Присів на поверхню свого човна, розвів руками.

— Ну, ось так.

— Що з… — Богдан запнувся, — зі скарбами цими робити?

— Спочатку передати в надійні руки. Ось хоча б Даниловому татові. Потім хай мудріші за нас люди далі розбираються. Чує моє серце, не рік це займе й не два. Без міжнародних скандалів не обійдеться. Експертизи різні, те, се, п'яте, десяте…

— А нам подяка, — не міг до кінця заспокоїтися Богдан.

— Може, подяка, щ погодився Данило — А може — й нічого. Тебе мало на руках носили? За золоту булаву, за Зміїну Голову? Слухай, хіба ми за цей час мало з тобою зробили? Так про нас книжку писати можна! Не одну, я так собі думаю! До речі, Бодю, тобі то вже точно гріх скаржитись! Скільки призів отримали ми за булаву козацького полковника Лиховія? А за унікальний діамант, захований сподвижниками Кармалюка?

— Можеш не соромити мене, — процідив Майстренко крізь зуби. Без тебе соромно.

— Правда соромно? — здивувався Данило.

— Поки не знаю, наскільки, — чесно признався Богдан. — Але зараз відчуття таке… Знаєш… Ну, пояснити не можу… Ось наче бабусю стареньку через дорогу перевів, сумку важку додому доніс. Вона тобі за це ні пари з уст, ні цукерки. Наче так і треба. З одного боку, образливо… А з іншого…

— Ти не за цукерку їй допомагав! — допоміг Данило скінчити другові думку.

— Бач, старий, ти мене завжди розумів! — ляснув його по плечі Богдан.

Потім вони потисли один одному руки. Далі всі троє разом з Капітаном затанцювали якийсь дивовижний танок перемоги. І лиш тоді почали вирішувати, коли ж з’явиться за ними голомозий Павло на своєму човнику і як подати йому знак — телефони в цьому місці все одно не знаходили покриття.

Ну, а далі все було так, як ви, напевне, й самі здогадалися.

Не дочекавшись Павла, хлопці вирішили діставатися до Корабельного мису самі. Капітан заперечив: свою команду він доправить сам, і то в найкращому вигляді. Тим більше, що Союзова, здається, приборкали, боятися нема кого, а отже — і критися.

Ось так саморобний підводний човен «Рибка» абсолютно легально, не граючись у піжмурки й не вдаючи із себе небачене морське чудовисько, навіть не занурюючись у воду, доплив до потрібного місця.

Данько з Богданом застали там дивну картину: сидів на прибережній гальці голомозий носань Павло і методично, наче виконуючи таємний наказ або його перетворили на зомбі, шматував гостряком відточеного морською водою каменя новесенький військовий човен. Правда, бінокль, Павлова гордість, валявся поряд цілісінький. Хлопці навіть не встигли спитати, хто це з ним так і що взагалі трапилось: побачивши їх, Капітана й «Рибку», Павло підскочив, закричав чи то з радості, чи з горя, а чи з розпачу, і рвонув щодуху до селища. Біг, не озирався, на крики не реагував. Навіть бінокля забув.

Потім його більше ніхто з них на бачив. Не хотів нікому на очі потрапляти. Та воно й зрозуміло…

Все до кінця збагнули Данило з Богданом, побачивши заплакану Галку й накрите чистим шматком брезенту тіло загиблого крилатого друга.

Все інше вам уже відомо — ми ж були забігли трохи вперед.

Потім нічого такого, що б закрутило наших героїв у вирі карколомних подій, не сталося. Довкола них — можливо. Адже архівні документи і стяги, підняті з дна Грецької бухти, наспілий з такої нагоди Лановий-старший тут-таки, з ходу охрестив справжнісіньким державним скарбом. Навіть почав вимагати зачинити під замок, приставити охорону, й таки домігся свого.

Капітанові подякували. З ним навіть захотіли поговорити поважні люди, що прилетіли наступного дня з Києва. Але сивий бородань чи то обдурив усіх, чи просто не захотів балакати з офіційними занудними особами — на призначену зустріч просто не з’явився. Данило з Богданом знали, де він, проте нікому без дозволу самого Капітана здавати його не збиралися. Дозволу ж такого Капітан нікому з них, звісно, не давав.

Про долю заарештованого адмірала Союзова хлопці, а надто Галка, мали право знати. Й навіть спробували цього права домогтися. Проте Лановий-старший до когось сходив, комусь передзвонив, з кимось поговорив і сказав синові та його друзям коротко:

— Настане час — мені повідомлять. А я вам розкажу, якщо дозволять, — помовчавши, додав: — Якщо не дозволять — все одно розкажу. А наразі все, що стосується затонулого підводного човна «Сом», назвали державною таємницею. А ось нам з вами про інше думати треба.

— Про що? — буркнув понуро Данило.

— Не дмися, — мовив серйозно тато. — Є кілька важливих справ. Всі стосуються вшанування героїв, колишніх і теперішніх. Наприклад, мічмана Волоха та членів екіпажу «Сома». їх будуть піднімати. Я домовився про те, що в селищі буде меморіал, його включать в усі майбутні маршрути, розроблені нашою командою. А прапор

Українського морського флоту, знайдений вами, зберігатиметься в Державному історичному музеї. Так що пам’ять нікуди не зникне. Плюс сама історія про Грецьку бухту, та й чудова героїчна поема Волоха… А «Сома» витягнуть на берег і облаштують тут невеличкий музей. Такий собі комплекс історії Українського флоту в Криму.

— Непогано, — промовив Данило.

Але його думки, як і Богдана з Галкою, снувалися тепер довкола ще одного справжнього героя. Лановий-старший це чудово зрозумів, і перейшов ближче до справи:

— То як думаєте Футбола ховати?

— Інакших способів не придумано, — .відповів Богдан. — лише два способи: земля або вогонь.

— Є ще, товариство миле, й третя стихія — вода, — Лановий-старший говорив серйозно.

Ви про що? — не зрозуміла Галка.

— Футбол героїчно загинув на морі. Тому правильно було б його поховати як моряка. Морського воїна. Тіло віддати вогню, а прах розвіяти над морем, а точніше, біля тієї Грецької бухти, де все сталося. І де — він зустрів свою останню мить життя. Підходить?

Трійця перезирнулася.

— Це буде гарно, — замислено промовила Галка.

— Солідно, — погодився Богдан.

— Достойно, — підсумував Данило. — Біля руїн античного храму, біля «Сома» зрештою.

— Йому сподобається, — усміхнувся Лановий-старший.

Ніхто з них не хотів говорити про Футбола в минулому часі. Тільки тут, тільки тепер, тільки поруч.

Простяг Данило Лановий праву руку долонею догори. Поклав на неї свою широку, зовсім уже не хлоп’ячу п’ятірню Богдан Майстренко. Ляснула згори своєю тендітною правицею Галка, дівчина з кісками.

І всі троє водночас почули: десь поруч, зовсім недалеко, радісно клацнуло щось, дуже схоже на дзьоб Футбика…

Content

ТАЄМНИЦЯ ПІДВОДНОГО ЧОВНА

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32