Макьюэн Иэн

Спокута

Annotation

Надзвичайно яскрава і вкрай захоплююча своїми описами дитинства, кохання та війни книжка, в основі якої лежить глибоке — і глибоко зворушливе — дослідження сорому й прощення, спокути й непростого виправдання.

Роман отримав кілька літературних премій в різних країнах та увійшов до шорт-листа Букера.

Іен Мак'юен

Частина перша

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

Частина друга

Частина третя

Лондон, 1999

Подяки

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

Іен Мак'юен

Спокута

З англійської переклав Віктор Дмитрук

Присвячується Анналіні

— Дорога моя міс Морленд, подумайте про жахливу сутність підозр, які ви плекаєте. З чого ви виходили? Згадайте країну, час, коли ми живемо. Згадайте, що ми англійці, що ми християни. Порадьтеся з власним сумлінням, зі своїм відчуттям можливого, з власними спостереженнями над тим, що діється навкруги. Хіба наше виховання готує нас до таких страхіть? Хіба наші закони потурають їм? Чи ж можуть вони лишитися непоміченими в такій країні, як наша, де громадське життя і друковане слово так тісно поєднані, де кожна людина оточена добровільними шпигунами і де дороги й газети на все відкривають нам очі? Найдорожча міс Морленд, звідки у вас подібні думки?

Вони дійшли до кінця галереї, і вона, плачучи від сорому, побігла в свою кімнату.

Джейн Остін «Нортенґерське абатство»

Частина перша

I

П’єсу, для якої Брайоні виготовила афіші, програмки й квитки, спорудила з перевернутої набік розкладної ширми квиткову касу й обклеїла ящичок для грошей червоним гофрованим папером, вона написала протягом двох днів творчого пориву, який примушував забувати про перші й другі сніданки. Коли вся підготовка була завершена, їй вже нічого не залишалося, окрім як розмірковувати над готовим творінням і чекати появи кузенів із далекої півночі. Тільки один день залишиться для репетицій до приїзду її брата. Часом моторошна, аж кров холоне, часом розпачливо сумна, п’єса розповідала історію кохання, головна ідея якої, викладена у віршованому пролозі, полягала в тому, що любов, яка не основана на здоровому глузді, — приречена. За свою безрозсудну пристрасть до облудного графа-іноземця головна героїня, Арабелла, жорстоко покарана тим, що захворіла на холеру під час поспішної втечі зі своїм любасом у містечко на березі моря. Покинута ним і мало не всіма іншими, прикута до ліжка на якомусь горищі, вона виявляє, що зберегла почуття гумору. Доля дарує їй ще один шанс в особі бідного лікаря — насправді ж переодягненого принца, який прагне працювати для нужденних. Вилікувана ним Арабелла чинить цього разу розважливий вибір і винагороджується примиренням зі своєю родиною та весіллям із принцом-медиком у «вітряний, сонячний день навесні».

Місіс Толліс прочитала сім сторінок «Випробувань Арабелли» у себе в спальні, за туалетним столиком, а письменниця весь цей час стояла поруч, обіймаючи її за плечі. Брайоні вдивлялася в материне обличчя, шукаючи найменших відтінків зміни емоцій, і Емілі Толліс слухняно робила великі очі від переляку, потім весело хихотіла, а в самому кінці прихильно усміхнулася і схвально, з розумінням покивала головою. Вона обняла доньку, посадила собі на коліна — ах, це гаряче гладеньке тільце, яке вона пам’ятає ще з часів немовляцтва і яке ще не забулося, ще не зовсім — і сказала, що п’єса «дивовижна», і одразу погодилася, шепочучи в тугий завиток дівочого вушка, щоб це слово було процитоване на афіші, яка буде виставлена у вестибюлі на мольберті біля квиткової каси.

Брайоні в ту мить навряд чи й здогадувалася, що це був кульмінаційний момент усього проекту. Ніщо більше не принесло такого задоволення, усе інше — то були тільки мрії й розчарування. У літніх сутінках, після того як світло вже вимикали, бували хвилини, коли вона, занурившись у чарівну пітьму свого ліжка з балдахіном, відчувала, як її сердечко стукотить від світлих, млосних фантазій, власне кажучи, маленьких сценок, головним героєм яких був Леон. В одній його велике добродушне обличчя було скривлене горем, коли Арабеллу охоплювали самотність і відчай. В іншій вона чує, як він у якомусь модному міському барі, з келихом у руці, хвастається компанії приятелів: «Так, це моя молодша сестра, Брайоні Толліс, письменниця, ви, безумовно, чули про неї». У третій він тріумфально здіймав угору руки, коли опадала фінальна завіса, хоча насправді ніякої завіси не було, її неможливо було почепити. Її п’єса призначалася не для кузенів, вона була для її брата, щоб відсвяткувати його повернення, викликати його захоплення і скерувати від легковажної низки приятельок до відповідної дружини, яка переконає його переїхати в сільську місцевість і ласкаво попросить Брайоні бути дружкою на весіллі.

Вона належала до тих дітей, котрі прагнуть бачити світ упорядкованим. Якщо в кімнаті її старшої сестри панував розгардіяш порозкриваних книжок, розкиданих одеж, ліжко було незастеленим, а попільнички переповненими, то кімната Брайоні виглядала святилищем демона дисципліни: на ляльковій фермі, влаштованій на великому підвіконні, були звичайні тварини, але всі вони дивилися в один бік — на свою господиню, — наче збиралися дружно заспівати, і навіть кури на фермі слухняно купчилися в загороді.

Власне кажучи, кімната Брайоні була єдиною охайною кімнатою нагорі в будинку. Ляльки рівненько сиділи в своєму багатокімнатному будиночку, наче дістали суворий наказ не притулятися до стін; різні, завбільшки з палець, фігурки, розставлені на туалетному столику, — ковбої, водолази, людиноподібні миші — стояли рівненькими рядами й шеренгами, нагадуючи народне ополчення, що чекає наказів.

Любов до всього мініатюрного була лиш одним із проявів схильності Брайоні до порядку. Ще одним була пристрасть до секретів: потайна шухлядка в улюбленій лакованій шафці відчинялася, якщо правильно натиснути на хитромудро виточене з’єднання «ластівчин хвіст»; там вона тримала свій щоденник, що застібався на пряжечку, і зошит, списаний вигаданим нею самою шифром. У ляльковому сейфі, що відчинявся шістьма секретними цифрами, зберігалися листи й поштові картки. Стара бляшана шабатурка для дрібних грошей була схована під мостиною під ліжком. У шабатурці зберігалися скарби за чотири роки, які вона почала збирати після дев’ятих уродин: подвійний жолудь-мутант, золотистий шматочок мідного колчедану, куплений на ярмарку амулет для викликання дощу, легенький, наче листочок, череп білочки.

Проте потайні шухлядки, щоденники із замочками й складні шифри не могли приховати від Брайоні простої істини: секретів у неї не було. Її прагнення гармонійно організованого світу позбавляло її можливості необачно чинити щось погане. Зруйнувати, покалічити — як на неї, це було надто хаотично, їй не була притаманна жорстокість. Фактичний статус єдиної маленької дитини в сім’ї і водночас ізольованість будинку Толлісів тримали її осторонь — принаймні протягом довгих літніх канікул — від дівчачих пустощів із приятельками. В її житті не було нічого достатньо цікавого чи сороміцького, що варто було б приховувати; ніхто не знав про череп білочки під ліжком, але ніхто й не прагнув дізнатися. І все це не було якимось особливим нещастям; воно радше лиш здавалося таким у спогадах, коли все вже було вирішено.

Їй було одинадцять років, коли вона написала перше своє оповідання — дурненьку історію, яка нагадувала з півдесятка народних казок і якій бракувало (це вона зрозуміла пізніше) того суттєвого розуміння життя і світу, котре заслуговує на повагу читача.

Але ота перша незграбна спроба показала їй, що уява сама по собі є джерелом таємниць: як тільки вона починала оповідання, про це вже нікому не можна було розказати. Прикидання в словах було надто непевним, надто уразливим, надто хвилюючим, щоб когось до нього допускати. Навіть написання слів «вона сказала» чи «а потім» примушувало її здригатися, і їй було ніяково вдавати, ніби вона знає щось про почуття вигаданої істоти. Щойно вона починала описувати слабкості персонажа, як вже неможливо було уникнути самовикриття; читач просто повинен був думати, що вона описує себе. Які ж могли в неї бути інші джерела? І лише коли оповідання було завершене, усі долі простежені, всі кінці в інтризі зав’язані, так що воно — принаймні щодо цього — нагадувало всі інші закінчені оповідання, Брайоні почувалася захищеною і готового проколоти дірочки в полях, зв’язати розділи мотузочками, розмалювати фарбами чи намалювати олівцем обкладинку й піти показати закінчену роботу мамі чи батькові, коли той бував удома.

Її зусилля заохочувалися. Їм, фактично, всіляко сприяли, коли Толліси почали розуміти, що їхня дитина має нестандартний розум і здібності в оперуванні словами. Довгі дні, які вона проводила, гортаючи різноманітні словники, породжували конструкції, що були недоладними, але западали в пам’ять: монетки, які лиходій ховав у кишеню, були «езотеричними»; бандит, якого піймали на викраденні автомобіля, ридав у «безсоромному самовиправданні»; героїня на породистому жеребці вирушала в «перебіжну» нічну мандрівку; нахмурені брови короля були «ієрогліфом» його незадоволення. Брайоні підохочували почитати свої оповідання вголос у бібліотеці; її батьки й старша сестра здивовано слухали, як сміливо робить це їхня тиха дівчинка, енергійно жестикулюючи вільною рукою, підводячи брови, коли читала репліки персонажів, і відриваючи іноді очі від тексту під час читання, щоб ковзнути поглядом по обличчях, беззастережно вимагаючи від сім’ї повної уваги, коли вона дарує їм своє нараторське натхнення.

Проте навіть без уваги, похвал і неприхованого задоволення родичів Брайоні не могла б утриматися, щоб не писати. У кожному разі, вона відкривала для себе, як і багато письменників до неї, що не всяке визнання приносить користь. Ентузіазм Сесилії, наприклад, здавався дещо перебільшеним, можливо, забарвленим поблажливістю, та ще й докучливим; її старша сестра хотіла, щоб усі оправлені оповідання були каталогізовані й розставлені на полицях у бібліотеці між Рабіндранатом Тагором і Квінтом Тертулліаном. Якщо це мав бути жарт, то Брайоні його проігнорувала. Вона вже вийшла на свій шлях і знаходила задоволення на інших рівнях; писання оповідань не тільки передбачало секретність, воно ще й давало насолоду від мініатюризації. Світ можна було створити на п’яти сторінках, і він був ще кращим, ніж лялькова ферма. Дитинство розбещеного принца вміщалося в півсторінки, втеча в місячну ніч через поснулі села передавалася одним-єдиним ритмізованим реченням, а стан закоханості виражався всього двома словами — «спалах очей». Сторінки щойно завершеного оповідання немов пульсували в її руці тим життям, яке там містилося. Її пристрасть до охайності також була винагороджена, бо непокірний світ міг бути упокорений і влаштований так, як належить. Кризу в житті героїні можна було супроводити градом, буревіями й громом, а шлюби й весілля благословлялися м’яким світлом і легеньким вітерцем. Любов до порядку визначала також і принципи справедливості, коли смерть та одруження є головними рушіями домашнього укладу, причому перша призначалася виключно для морально сумнівних осіб, а друге було винагородою, котра чекала на останній сторінці.

П’єса, яку вона написала на честь Леонового приїзду, була її першим екскурсом у царину драми, і цей перехід видався їй зовсім безболісним. Вона з полегшенням сприйняла те, що не треба виписувати всі ці «вона сказала» чи описувати погоду, прихід весни чи обличчя героїні — краса, як вона виявила, має вузький діапазон. Зате потворність має безліч проявів. Всесвіт, у якому все зводиться лише до того, що в ньому говориться, справді був взірцем упорядкованості чи не на найелементарнішому рівні, тому, щоб компенсувати це, кожна репліка подавалася як крайнє вираження того чи іншого почуття, а для цього просто необхідними були знаки оклику. «Випробування Арабелли» можна було б назвати мелодрамою, якби авторці вже був відомий цей термін. Твір повинен був викликати не сміх, а жах, полегшення і повчання, саме в такому порядку, і те наївне завзяття, з яким Брайоні готувала спектакль — афіші, квитки, квиткову касу, — робило її особливо вразливою до провалу. Вона з легкістю могла б написати до приїзду Леона ще одне оповідання, але звістка про те, що з півночі до них приїздять жити родичі, підштовхнула цей стрибок у новий жанр.

***

Брайоні мала б більше перейнятися тим, що Лола, якій було п’ятнадцять, і дев’ятирічні близнюки Джексон та П’єро були біженцями від запеклої домашньої громадянської війни. Вона чула, як мати ганила імпульсивну поведінку своєї молодшої сестри Герміони, бідкалася з приводу ситуації, в якій опинилися троє дітей, і картала свого м’якотілого, безпринципного зятя Сесіла, який втік у безпеку коледжу Всіх душ в Оксфорді. Брайоні чула, як її мати й сестра обговорювали найостанніші вибрики й скандали, взаємні звинувачення, і знала, що кузени приїздять на невизначений строк, може, навіть на цілий навчальний триместр. Вона чула, як, казали, що будинок легко помістить ще трьох дітей і що Квінсі можуть жити тут стільки, скільки захочуть, за умови, що батьки, якщо їм трапиться навідувати дітей одночасно, утримуватимуться від сварок у будинку Толлісів. Дві кімнати поряд із Брайоні гарненько поприбирали, повісили нові фіранки й позносили з інших кімнат меблі. За нормальних умов вона б теж доклалася до цих приготувань, але вони якраз збіглися з її дводенним нападом натхнення і з початком підготовчих робіт у вестибюлі. Вона невиразно усвідомлювала, що розлучення — це біда, але не сприймала його як справжню тему, а тому не замислювалась над ним. Це була мирська суєта, якої не можна змінити, а тому воно не давало ніяких шансів оповідачеві: воно належало царині безладу. Інша справа — шлюб чи радше весілля з його ритуальною дбайливістю у винагородженні добра, з його пишнотою, його бенкетами, із запаморочливою обіцянкою поєднання на все життя. Гучне весілля було неусвідомленим втіленням немислимого поки що сексуального блаженства. Ідучи проходами сільських церков і величних міських соборів, у присутності всіх без винятку родичів і друзів, її герої та героїні досягали свого невинного апогею, який не вимагав продовження.

Якби розлучення являло собою ницу антитезу до всього цього, то його легко можна було б кинути на іншу шальку терезів разом зі зрадою, хворобою, крадіжкою, насильством і брехнею. Але воно лиш демонструвало непривабливі риси нудної ускладненості й безустанних суперечок. Подібно до переозброєння, абіссінської проблеми чи садівництва, воно просто не цікавило її, і коли після довгого очікування в суботу вранці Брайоні почула, нарешті, шурхіт коліс по гравію під вікнами своєї кімнати, схопила свій рукопис, скотилася сходами вниз і вирвалася з будинку на сліпуче полуденне світло, то не стільки бездушність, скільки вкрай загострені творчі амбіції примусили її закричати назустріч розгубленим юним гостям, затиснутим у куток своїми речами:

— Ось ваші ролі, я їх переписала. Прем’єра завтра! Репетиція починається через п'ять хвилин!

Мати й сестра негайно втрутилися, запропонувавши поблажливіший розклад. Гостей — усі троє були руді, вкриті ластовинням — відвели в їхні кімнати. Денні, син Гардмена, повносив нагору валізи, в кухні приготували напої, потім екскурсія будинком, плавання в басейні й сніданок у садочку на південному боці в тіні винограду. Емілі й Сесилія Толліс весь час говорили навперебій, безперечно, позбавляючи гостей тієї невимушеності, яку начебто прагнули створити. Брайоні була переконана, що якби це вона приїхала за двісті миль у чийсь чужий будинок, то нарочито бадьорі запитання й жартівливі репліки пригнічували б її. Нікому не спадало на думку, що найбільше дітям хотілося б, аби їх залишили в спокої. Проте Квінсі робили все можливе, вдаючи, що їм цікаво, що вони почуваються невимушено, і це було доброю ознакою для «Випробувань Арабелли»: ці троє явно мали схильність прикидатися тими, ким вони не є, хоча й зовсім не нагадували персонажів, котрих повинні були грати. Перед другим сніданком Брайоні непомітно прослизнула до порожньої дитячої кімнати, призначеної для репетицій, і міряла кроками фарбовані дошки підлоги, обмірковуючи розподіл ролей.

Цілком очевидно, що Арабелла з її темним, як у Брайоні, волоссям навряд чи походила від веснянкуватих батьків чи тікала б потайки з веснянкуватим чужоземним графом, винаймала кімнату в мансарді у веснянкуватого власника готелю, віддавала серце веснянкуватому принцу чи погодилася б, щоб її обвінчав веснянкуватий священик перед веснянкуватими парафіянами. Але нікуди від цього не дітися. Її родичі були надто рудими — аж світилися! — щоб це можна була приховати. Єдине, що можна було зробити, це сказати, що відсутність у Арабелли веснянок була знаком — ієрогліфом, як могла б написати Брайоні, — її обраності. Чистота її душі ніколи не викликатиме сумнівів, хоча вона й має справу з брудним світом. Ще однією проблемою були близнюки, яких жодна стороння людина не могла відрізнити один від одного. Чи добре буде, якщо підлий граф так явно нагадуватиме прекрасного принца або якщо вони обоє будуть схожими на батька Арабелли і на священика? А якщо Лолі дати роль принца? Джексон і П’єро здавалися типовими непосидючими хлопчиськами, які, схоже, робитимуть те, що їм скажуть. Але чи схоче їхня сестра грати чоловіка? У неї були зелені очі, гострі вилиці й запалі щоки, і щось у її холодній стриманості підказувало, що в неї сильна воля і її легко роздратувати. Якщо просто похапцем підсунути Лолі роль, це може спровокувати кризу, та й чи зможе Брайоні справді тримати її за руку перед вівтарем, поки Джексон декламуватиме слова з молитовника?

Лише о п’ятій пополудні їй вдалося зібрати всю трупу в дитячій кімнаті. Вона поставила рядком три ослінчики, а сама увіпхалася в старий дитячий високий стільчик — богемний штрих, що давав їй перевагу у висоті, як у тенісного рефері. Близнюки дуже неохоче прийшли з басейну, де провели цілих три години. Були вони босі, в майках і трусиках, з яких на підлогу капала вода. Зі скуйовдженого волосся по шиях також текли крапельки, і обидва хлопці ловили дрижаки й трусили колінками, щоб зігрітися. Від тривалого перебування у воді шкіра в них зморщилася й побіліла, тому в досить тьмяному світлі кімнати їхні веснянки здавалися чорними. Зате їхня сестра, що сиділа між ними, поклавши ліву ногу на праву, була незворушно спокійною, щедро скроплена парфумами, а зелена лляна сукня, в яку вона переодяглася, скрадала колір шкіри й волосся. Сандалики відкривали браслетик на щиколотці, а нігті на ногах були яскраво-червоними. Від вигляду цих нігтів у Брайоні перехопило подих, і вона одразу зрозуміла, що не зможе просити Лолу зіграти принца.

Усі розсілися, і письменниця вже готова була розпочати свою невеличку промову, щоб коротко переповісти сюжет і змусити похвилюватися через те, що доведеться виступати перед дорослою аудиторією завтра увечері в бібліотеці. Проте першим заговорив П’єро.

— Ненавиджу п’єси і все, що з ними пов’язане.

— Я теж їх ненавиджу, — докинув Джексон, — і ще переодягання.

Під час сніданку було пояснено: близнюків слід розрізняти по тому, що в П’єро з лівого вуха вирваний трикутний шматочок плоті — наслідок того, що він мучив собаку, коли йому було три роки.

Лола дивилася кудись убік. Брайоні розсудливо запитала:

— Як можна ненавидіти п’єси?

— Бо все це — кривляння. — П’єро навіть знизав плечима, сповіщаючи таку самоочевидну істину.

Брайоні відчувала, що він має рацію. Саме за це вона й любила п’єси, принаймні свою; всі будуть від неї у захваті. Вона дивилася на хлопців, під чиїми стільцями вода збиралася в маленькі калюжі, перш ніж всякнути в шпари підлоги, і бачила, що вони ніколи не зрозуміють її честолюбних поривань. Поблажливість пом’якшила її тон.

— Ти гадаєш, Шекспір теж просто кривлявся?

П’єро скоса глянув повз сестру на Джексона. Це войовниче ім’я було начебто знайомим, з якимось присмаком школи й дорослої впевненості, але близнюки звикли шукати підтримки тільки один в одного.

— Усі про це знають.

— Ясна річ.

Лола, коли заговорила, повернулася спершу до П’єро, а на половині речення перевела погляд на Джексона. В сім’ї Брайоні місіс Толліс ніколи не доводилося наказувати щось одночасно обом дочкам. Зараз Брайоні побачила, як це робиться.

— Ви гратимете в цьому спектаклі або дістанете по шиї, а я потім все розкажу батькам.

— Якщо ми дістанемо по шиї, то це ми все розкажемо батькам.

— Ви гратимете в цьому спектаклі, або я все розкажу батькам.

Те, що погроза була обачно пом’якшена, ніяк не вплинуло на її вагомість. П’єро закусив нижню губу.

— А чому ми повинні? — У відповіді був і бунт, і готовність до поступки. Лола легенько скошлатила його злипле волосся.

— Пам’ятаєте, що сказали батьки? Ми гості в цьому домі і повинні поводитися — як ми повинні поводитися? Ну? Як ми повинні поводитися?

— Прис-тойно, — хором відповіли нещасні близнюки, мало не затинаючись на незвичному слові.

Лола обернулася до Брайоні й усміхнулася:

— Розкажи нам, будь ласка, про свою п’єсу.

Батьки. Яка б узаконена сила не крилася в цій множині, вона готова була розпастися, а то й уже розпалася, але поки що цього не можна було визнавати, і навіть від наймолодших вимагали мужності. Брайоні раптом стало соромно за все, що вона з таким егоїзмом розпочала, оскільки їй ні разу не спало на думку, що родичі можуть не схотіти брати участь у «Випробуваннях Арабелли». У них були свої випробування, своє власне лихо, і зараз, будучи гістьми в її домі, вони вважали, що мають певні зобов’язання. А ще гірше, що Лола ясно дала зрозуміти: вона теж гратиме, роблячи ласку. Беззахисних Квінсі змушували до цього. І все ж Брайоні не могла позбутися неприємної думки, чи не було тут якоїсь підтасовки, чи не використовує Лола близнюків, щоб виразити щось від свого імені, щось вороже чи згубне? Брайоні відчувала всю невигоду того, що вона на два роки молодша від іншої дівчинки, на неї тиснули два повних роки відставання у вдосконалюванні вишуканих манер, і зараз власна п’єса видалася їй жалюгідною і недоречною.

Весь час уникаючи Лолиних очей, вона почала переказувати сюжет, хоча її чимраз більше охоплювало відчуття його безглуздості. У неї вже не було бажання переконувати кузенів, якою сенсацією стане прем’єра.

Не встигла вона замовкнути, як П’єро заявив:

— Я хочу бути графом. Я хочу бути поганим.

А Джексон просто додав:

— А я — принц. Я завжди принц.

Вона готова була обійняти й розцілувати їхні маленькі личка, але лише сказала; «Домовилися».

Лола випростала ноги, обсмикнула плаття й підвелася, наче збиралася вийти. Потім, сумно чи то покірно, сказала:

— Гадаю, що оскільки це ти написала п’єсу, то ти й будеш Арабеллою…

— Ой, ні, — сказала Брайоні. — Ні. Зовсім ні.

Вона сказала «ні», але мала на увазі «так». Звичайно ж, вона гратиме роль Арабелли. Заперечення викликало лише Лолине «оскільки». Вона гратиме Арабеллу не тому, що написала п’єсу, вона обрала цю роль, бо ніякі інші можливості навіть не спадали на думку, бо саме такою мав її побачити Леон, бо вона була Арабеллою.

Але вона сказала «ні», і Лола вже продовжувала солоденьким голоском:

— У такому разі ти не заперечуєш, якщо її зіграю я? Гадаю, в мене вийде дуже добре. Власне кажучи, з нас двох…

Вона не договорила, а Брайоні дивилася па неї, не в змозі приховати свій жах і не в змозі вимовити хоч слово. Усе вислизало з її рук, вона відчувала це, але не могла ні вигадати, ні сказати нічого, щоб усе повернути. Лола вміло використала мовчання Брайоні.

— Я довго хворіла минулого року, тому цю частину я теж добре зіграю.

Теж? Брайоні не встигала за старшою дівчинкою. Неминучість катастрофи туманила її думки.

Один із близнюків гордо заявив:

— А ще ти виступала в шкільному спектаклі.

Як їм сказати, що в Арабелли немає ластовиння? Її шкіра була блідою, волосся — темним, а думки її були думками Брайоні. Але як вона зможе відмовити кузині, яка так далеко від дому й сім’я якої розлітається на друзки? Лола наче читала її думки, бо тут же виклала свою останню карту, свого козирного туза.

— Будь ласка, скажи «так». Це буде єдина хороша річ з усього, що трапилося зі мною за стільки місяців.

Так. Неспроможна вимовити це слово, Брайоні змогла лише кивнути, відчуваючи, як гидкий дрож цієї самовбивчої згоди сковує їй спину й виривається назовні, і кімната стає чимраз темнішою, їй хотілося втекти, хотілося лежати самотньо на ліжку, долілиць, у своїй кімнаті, упиватися гіркотою того, що сталося, вертаючись подумки від жахливого розмаїття наслідків до моменту, коли все почало валитися. Їй треба було осягнути, заплющивши очі, весь безмір того, що вона втратила, що вона віддала, і усвідомити новий стан світу. Подумати не тільки про Леона, але й що буде з тією старовинною блідо-рожевою сукнею, яку мама розшукувала для неї, для весілля Арабелли. Тепер її віддадуть Лолі. Як зможе мама знехтувати рідну доньку, яка так любила її всі ці роки? Уявляючи, як сукня досконало облягає тіло її кузини, й бачачи безсердечну мамину посмішку, Брайоні розуміла, що найкращий для неї вихід — утекти, жити попідтинню, живитися ягодами й ні з ким, ні з ким не розмовляти, а зимовим світанком її знайде якийсь бородатий лісовик, скулену біля підніжжя величезного дуба, прекрасну й мертву, босу — чи, може, в бальних туфельках із рожевими стрічечками…

Ця жалість до самої себе вимагала повної зосередженості, і лише на самоті вона б змогла вдихнути життя в усі ці несамовиті деталі, але в ту ж мить, коли вона дала згоду — як один нахил голови може змінити все життя! — Лола підібрала з підлоги рукопис Брайоні, а близнюки зісковзнули зі своїх ослінчиків і пішли за сестрою в центр кімнати, який Брайоні розчистила попереднього дня. Як же вона могла зараз піти? Лола, притиснувши долоню до чола, ходила туди-сюди, швидко проглядаючи перші сторінки п’єси, бурмочучи рядки з прологу. Вона заявила, що все треба продумати від самого початку, і вже призначила близнюків на ролі батьків Арабелли, вже пояснювала їм вступну частину, наче знала все, що потрібно знати про цю сцену. Лола безжально захопила владу, і бідкатися над собою було безглуздо. Чи, може, страждання стане ще солодшим? — бо Брайоні не дістала навіть ролі матері Арабелли, і тепер вже, безумовно, настав час непомітно зникнути з кімнати й кинутися на ліжко, заритися лицем у темряву подушки. Але саме Лолина поспішність, її байдужість до всього, окрім того, чим вона зайнята, а також переконаність Брайоні, що її переживання навіть не будуть помічені, не кажучи вже про якесь почуття вини, надали їй сил повстати.

У зазвичай приємному й цілком захищеному житті вона раніше ніколи ні з ким по-справжньому не сварилася. Тепер же бачила: це як пірнати в басейн на початку червня; треба просто примусити себе. Коли вона виборсалася зі свого стільчика й підійшла туди, де стояла кузина, в неї неприємно калатало серце і важко було дихати.

Вона забрала у Лоли п’єсу й проказала тремтячим і різкішим, ніж зазвичай, голосом:

— Якщо ти Арабелла, то я буду режисером, красненько тобі дякую, але пролог я прочитаю сама.

Лола притисла до рота свою рябеньку руку.

— Виб-бач! — просичала вона. — Я просто хотіла, щоб ми вже почали.

Брайоні не знайшлася, як їй відповісти, тому обернулася до П’єро й сказала:

— Та й ти не дуже схожий на маму Арабелли.

Це скасування Лолиного розподілу ролей і сміх, яким вибухнули хлопці, внесли зміни із розподіл владних функцій. Лола демонстративно знизала худенькими плечима й, відійшовши до вікна, втупилася в нього. Можливо, вона сама зараз боролася зі спокусою вибігти з кімнати.

І хоча близнюки почали борюкатися, а їхня сестра вдавала, що в неї розболілася голова, репетиція усе ж розпочалася. Тиша, в якій Брайоні читала пролог, була напруженою…

Ось розповідь про легковажну Арабеллу,

Яка втекла з негідником безчельним.

Батьки у розпачі, що первісточка їхня

Дім кидає й от-от назавжди зникне

Без дозволу…

Стоячи разом із дружиною біля кованих воріт маєтку, батько Арабелли спершу благав доньку відмовитися від свого рішення, потім, у відчаї, наказував їй залишитися. Напроти нього поруч із графом стояла сумна, але непоступлива героїня, а їхні коні, прив’язані до найближчого дуба, іржали й били копитами, готові помчати чвалом. Тремтячий батьків голос бринів найніжнішими почуттями, коли він говорив:

Кохана доню, молода ти й гарна,

Та недосвідчена, й хоча гадаєш,

Що світ весь в тебе під ногами,

Він може здибитися і тебе розтопче.

Брайоні розставила своїх акторів; сама вона тримала за руку Джексона, Лола й П’єро стояли, рука в руці, трохи поодаль. Коли хлопці зустрічалися поглядами, їх тягло на хихички, а дівчата шикали на них. Було й без того багато клопотів, але Брайоні почала усвідомлювати прірву, що лежить між задумом і його здійсненням, лише тоді, коли Джексон із впертою монотонністю, наче кожне слово було ім’ям зі списку покійників, став читати свою роль і так і не спромігся вимовити «недосвідчена», хоча йому повторили це слово багато разів, і загубив у своїй репліці передостаннє слово — «він може здибитися і розтопче». Щодо Лоли, то вона читала свої репліки правильно, але недбало, і часом недоречно посміхалася власним думкам, прагнучи продемонструвати, що її майже дорослий розум зайнятий чимось іншим.

Так вони й тягли це, оті родичі з півночі, цілісінькі півгодини, невблаганно нищачи творіння Брайоні, тому справжнім милосердям стала поява її старшої сестри, яка прийшла забрати близнюків митися.

II

Частково тому, що вона була молода, а день — чудовий, частково через нагальну потребу покурити Сесилія Толліс мало не бігла з квітами стежкою, що тяглася вздовж річки, повз старий басейн для стрибків із його порослою мохом цегляною стіною, а потім губилася в дубовому гаї. Набридле байдикування протягом цих літніх тижнів після випускних іспитів теж підганяло її; після приїзду додому її життя завмерло, і гарний день, такий як сьогодні, породжував у ній неспокій, майже відчайдушність.

Густа прохолодна тінь діброви заспокоїла її, химерні різьблені стовбури здавалися зачарованими. Пройшовши через вузеньку залізну хвіртку, поминувши рододендрони під низенькою огорожею, вона перейшла лужок із декількома деревами, відпроданий місцевому фермерові для випасу корів, і опинилася позаду фонтана з опорною стінкою та вдвічі зменшеною копією «Тритона» Берніні з римської площі Барберіні.

Мускуляста постать, яка так зручно розсілася на своїй черепашці, видувала з мушлі струмінчик два дюйми заввишки — таким слабеньким був тиск, — і вода текла на голову, по камінних кучерях і далі жолобком на могутній спині, залишаючи блискучі темно-зелені пасма. Він був так далеко від дому в цьому чужому північному кліматі, але залишався прекрасним у сонячному ранковому світлі, і такими ж прекрасними були чотири дельфіни, котрі підтримували черепашку з хвилястими краями, на якій він сидів. Вона глянула на природно недостовірні лусочки на дельфінах і на Тритонових стегнах, потім перевела погляд на будинок. Найкоротший шлях до вітальні лежав через газон, терасу й високі засклені двері. Але там стояв на колінах її дитячий приятель і університетський колега Робі Тернер, прополюючи живопліт із дикої рожі, а їй не хотілося заводити з ним розмову. Принаймні не зараз. Після повернення ландшафтне садівництво було його передостаннім заскоком. Останнім стали розмови про вступ до медичного коледжу, що після бакалаврату з літератури здавалося досить претензійним. Та ще й безцеремонним, бо платити доведеться її батькові.

Вона освіжила квіти, вмочивши їх у чашу фонтана, повну до країв, глибоку й прохолодну, й уникла зустрічі з Робі, поспішно обійшовши будинок навкруг, до парадного входу, — подумавши, що це принаймні привід побути надворі ще кілька хвилин. Ранкове сонячне світло, як і будь-яке світло, не могло приховати потворності будинку Толлісів — споруди ледь-що сорокарічної давності з яскраво-помаранчевої цегли, приземкуватої, у стилі феодальної готики, з вікнами зі свинцевого скла. Свого часу в статті, написаній Певзнером чи кимось із його гурту, будинок обізвали трагедією змарнованих можливостей, а якийсь молодий письменник модерної школи назвав його «понадміру непривабним». Раніше тут стояв будинок у стилі Роберта Адама, поки не згорів у кінці 1880-х років. Залишилося лише штучне озеро й острівець із двома кам’яними місточками, що становили частину під’їзної алеї, а біля самої води — храм із облупленою штукатуркою. Дід Сесилії, який виріс у квартирі над крамничкою залізних виробів і нажив маєток завдяки низці патентів на висячі замки, шпінгалети, клямки й засуви, спорудив новий будинок згідно зі своїми уподобаннями до всього міцного, надійного й функціонального. А однак, якщо стати спиною до головного входу й подивитися уздовж під’їзної алеї, не звертаючи уваги на фризьких чорно-білих корів, що вже зійшлися в тіні нечисленних дерев, то вид був достатньо приємний, витворював враження вічного, незмінного спокою, який більше, ніж будь-коли, переконував її, що вона невдовзі вирушить звідси.

Вона увійшла в дім, швидко проминула вестибюль, викладений чорно-білою плиткою — як звично відлунюють її кроки, як дразливо, — і зупинилася передихнути у дверях вітальні. Холодні краплі, що стікали з безладного букета ірисів і червоних примул, покращили їй настрій. Ваза, яку вона шукала, стояла на американському столику вишневого дерева біля злегка прочинених засклених дверей на терасу. Виходили вони на південний схід, і прямокутники ранкового сонячного світла простяглися на зеленаво-блакитному килимі. Дихання її вирівнялося, а бажання покурити стало сильнішим, але вона все ще зволікала біля дверей, несподівано вражена досконалістю всього, що бачить, — три вицвілих м'яких дивани біля майже нового готичного каміна з екраном, на якому зображена вкрита памороззю осока, розстроєний клавесин, на якому ніхто не грав, і голі пюпітри чорного дерева, важкі бархатні штори, недбало підхоплені помаранчевими й синіми шнурами з китицями, які обрамлювали вид із вікон на безхмарне небо й терасу, викладену сірими й жовтими плитами, зі щілин між якими проростали ромашки й маруна. Кам’яні сходинки вели на лужок, на краю якого все ще працював Робі і який простягся метрів на п’ятдесят аж до фонтана з Тритоном.

Усе це — річка й квіти, пробіжка, яка рідко коли випадала їй цими днями, химерна ребристість дубових стовбурів, висока кімната, геометричні візерунки світла, стукіт серця у вухах, який поступово завмирав у цій тиші, — усе це справляло їй задоволення в міру того, як знайоме трансформувалося в чудесну дивину. Проте в душі вона відчувала і певні докори, що її притягає ця домашня нудьга. Вона повернулася з Кембриджа з неясним відчуттям, що усі прагнутимуть її постійної присутності. Однак батько весь час перебував у місті, а мама, коли не плекала свої мігрені, здавалася якоюсь холодною, навіть непривітною. Сесилія носила підноси з чаєм мамі в кімнату — таку ж неохайну, як її власна, — сподіваючись, що зав’яжуться якісь довірчі розмови. Проте Емілі Толліс схильна була обговорювати лише дражливі господарські дрібниці або ж лежала, спершись на подушки, з непроникним у напівтемряві обличчям, і пила чай у виснажливій тиші. Брайоні повністю поринула у свої письменницькі фантазії — те, що здавалося минучою примхою, перетворилося на всепоглинаючу манію. Сесилія зустріла їх на сходах сьогодні вранці — молодшу сестру, яка вела тих бідолах-кузенів, котрі лише вчора приїхали, в дитячу кімнату на репетицію п’єси, яку Брайоні хотіла поставити у вечір приїзду Леона з приятелем. Залишалося так мало часу, а одного з близнюків Бетті вже замкнула в буфетній за якусь шкоду. Сесилія не збиралася їм допомагати — було надто спекотно, та й що б вона не зробила, однаково все скінчиться провалом, бо Брайоні надто багато чекає від цього, але ж ніхто — а надто кузени — не задовольнить її безумних сподівань.

Сесилія розуміла, що не може й далі гайнувати час у задусі своєї неприбраної кімнати, валяючись на ліжку в хмарах цигаркового диму, підперши підборіддя, аж починає терпнути рука, поки вона продирається крізь сторінки Ричардсонової «Клариси». Без особливої охоти почала вона складати родинне генеалогічне дерево, але по батьківській лінії, принаймні до часу, коли її прадід відкрив невеличку крамничку залізних виробів, предки безнадійно бабралися в болоті фермерського господарювання, прізвища чоловіків підозріло й незрозуміло мінялися, а громадянські шлюби не реєструвалися в церковних книгах. Вона не може залишатися тут, вона розуміла, що повинна укладати якісь життєві плани, однак не робила нічого. Можливості були найрізноманітніші, але ніщо не вимагало поспіху. На її рахунку було трохи грошей, цілком достатньо, щоб скромно прожити десь із рік. Леон не раз запрошував її пожити у нього в Лондоні. Університетські друзі обіцяли допомогти з роботою — без сумніву, нудною, але вона все ж буде незалежною. З материнського боку в неї були цікаві дядьки й тітки, завжди раді бачити її, включаючи й несамовиту Герміону, матір Лоли і близнюків, котра навіть зараз жила в Парижі з коханцем, який працював на радіо.

Ніхто не стримував Сесилію, ніхто б особливо не бідкався, якби вона поїхала. І не апатія тримала її тут — вона часто відчувала неспокій, аж до роздратованості. Їй просто подобалося думати, що її не відпускають, що вона потрібна. Час від часу вона переконувала себе, що залишається заради Брайоні, чи щоб допомогти матері, чи тому, що це справді її останнє тривале перебування вдома і вона відбуде його до кінця. Правду кажучи, думка про те, щоб спакувати валізку й вирушити ранковим поїздом, не приваблювала її. Виїхати лиш для того, щоб виїхати. Байдикування вдома, набридле й зручне, було свого роду самопокаранням із присмаком задоволення — чи його очікування; якщо вона виїде, тут може статися щось погане або — що гірше — хороше, щось таке, чого вона не може дозволити собі пропустити. А ще тут був Робі, який дратував її своїм демонстративним прагненням триматися на відстані й своїми грандіозними планами, які він обговорював тільки з її батьком. Вони з Робі знали одне одного з семирічного віку, і її непокоїла та ніяковість, що виникає між ними в розмовах. І навіть гадаючи, що це переважно його вина — може, його диплом із відзнакою запаморочив йому голову? — вона вважала, що повинна з’ясувати це, перш ніж вирішить поїхати звідси.

Через відчинені вікна доходив слабкий запах коров’ячих кізяків, схожий на запах шкіри; він був тут завжди, за винятком найхолодніших днів, і помічали його лиш ті, хто приїздив. Робі відклав свій совок і випростався, щоб скрутити самокрутку, пережиток його членства в комуністичній партії — ще однієї примхи, що пішла в забуття разом із намірами зайнятися антропологією чи здійснити пішу подорож від Кале до Стамбула. А її цигарки були двома поверхами вище, у якійсь із численних кишень.

Вона пройшла кімнатою і всунула квіти у вазу. Та колись належала її дядькові Клему, чий похорон — чи перепоховання — в кінці війни вона пам’ятала достатньо добре: гарматний лафет, що в’їхав на сільський цвинтар, труна, вкрита полковим прапором, підняті в салюті шаблі, сурми над могилою і те, що найбільше запам’яталося п’ятирічній дівчинці, — як плакав її батько. Клем був його єдиним братом. Історія того, як він дістав цю вазу, була розказана в одному з останніх листів, написаних молодим лейтенантом додому. Він був офіцером зв’язку у французькому секторі й проводив спішну евакуацію маленького містечка на захід від Вердена, перш ніж почнеться його обстріл. Врятовано було близько п’ятдесяти жінок, дітей і старих людей. Пізніше мер та інші офіційні особи провели дядька Клема назад через місто в напівзруйнований музей. Вазу вийняли з розбитої скляної вітрини й на знак вдячності вручили дядькові. Про відмову не могло бути й мови, як би не було незручно воювати з майсенською порцеляною під пахвою. Місяць по тому ваза була залишена заради безпеки на якійсь фермі, і лейтенант Толліс убрід переходив річку під час повені, щоб забрати її, а опівночі повернувся тим же шляхом до свого підрозділу. В останні дні війни він був призначений у патрульну службу й віддав вазу на збереження приятелю. Вона довго мандрувала, поки не потрапила в штаб полку і була передана в дім Толлісів через кілька місяців після поховання дядька Клема.

Власне кажучи, не було ніякої необхідності укладати польові квіти букетом. У вазі вони розсипалися за власними законами симетрії, і було цілком ясно, що надто рівномірний розподіл ірисів і червоних примул знищить весь ефект. Кілька хвилин у неї пішло на те, щоб надати квітам природно-безладного вигляду. Займаючись цим, вона розмірковувала, чи не вийти їй до Робі. Тоді не треба буде бігти нагору. Проте їй було жарко і якось не по собі, хотілося перевірити, як вона виглядає, глянувши у велике дзеркало в позолоченій рамі, що висіло над каміном. Але якщо він обернеться — він курив, стоячи спиною до будинку, — то бачитиме все, що діється в кімнаті. Нарешті вона впоралася з квітами й відступила на кілька кроків. Тепер братів приятель, Пол Маршал, вважатиме, що квіти просто встромили у вазу з такою ж безтурботністю, з якою їх збирали. Вона розуміла, що безглуздо укладати квіти, поки немає води, але що зроблено — те зроблено, їй кортіло розворушити їх, і не все, що люди роблять, особливо на самоті, має бути логічним і правильним. Мама хоче, щоб у вітальні були квіти, і Сесилія з радістю робила це. За водою треба було йти на кухню. Однак Бетті була зайнята підготовкою до сьогоднішнього обіду і перебувала у войовничому настрої. Не тільки маленький хлопчик, Джексон там чи П’єро, боявся потрапити під гарячу руку — те саме стосувалося й покликаних із села помагачів. Навіть із вітальні можна було чути приглушені незадоволені вигуки й брязкіт каструль, які шваркали на плиту з неабиякою силою. Якщо Сесилія піде туди зараз, їй доведеться якось узгоджувати невиразні розпорядження матері з рішучим характером Бетті. Безумовно, краще буде вийти з дому й наповнити вазу водою з фонтана.

Колись давно — вона ще була підлітком — батьків приятель, який працював у Музеї Вікторії й Альберта, приїздив оглянути вазу й заявив, що вона автентична. Це була справжня майсенська порцеляна роботи видатного художника Герольдта, який розписав її в 1726 році. Ваза майже напевно належала колись королю Авґусту. І хоча вважалося, що вона значно цінніша, ніж інші речі в домі Толлісів — переважно мотлох, зібраний дідом Сесилії, — проте Джек Толліс хотів, щоб на згадку про його брата вазою користувалися, його дружина не заперечувала. Її не слід ховати під склом. Аргументи зводилися до того, що якщо вона пережила війну, то переживе й Толлісів. Правду кажучи, незважаючи на всю її цінність і на все, що з нею пов’язане, ваза не дуже подобалася Емілі Толліс. Намальовані на ній китайські фігурки, які церемонно порозсідалися в саду навколо столу, барвисті квіти й дивовижні птахи здавалися їй недоладними й гнітючими. Вона взагалі не любила китайського мистецтва. Сама Сесилія не мала власної думки, хоча й гадала інколи, скільки б могли дати за неї на аукціоні у Сотбі. Вазу шанували не за майстерні Герольдтові багатоколірні емалі й химерне плетиво синьо-золотих геометричних і листяних орнаментів, а заради дядька Клема і врятованих ним людей, річки, яку він переходив опівночі, і його смерті всього лиш за тиждень до перемир’я. Квіти, особливо польові, були в ній цілком доречними.

Сесилія обхопила прохолодну порцеляну обома руками і, стоячи на одній нозі, другою потягла на себе засклені двері, відчиняючи їх ширше. Коли вона вийшла на яскраве світло, запах нагрітого каменю огорнув її, наче дружні обійми. Дві ластівки кружляли над фонтаном, а з густого мороку величезного ліванського кедра линув у повітрі спів вівчарика. Квіти колихалися під легеньким вітерцем, лоскочучи їй обличчя, поки вона переходила терасу й обережно спускалася трьома пощербленими сходинками на посипану гравієм доріжку. Робі рвучко обернувся, почувши її кроки.

— Я замислився… — почав він виправдовуватись.

— Може, скрутиш мені оту свою більшовицьку цигарку?

Він викинув ту, що курив, підняв бляшанку, яка лежала на кинутому на газон піджаку, й пішов разом із нею до фонтана. Якийсь час вони мовчали.

— Чудовий день, — сказала вона нарешті, зітхнувши.

Він дивився на неї з якоюсь збентеженою підозрою. Щось між ними відбувалося, і навіть вона мала визнати, що банальні слова про погоду прозвучали фальшиво.

— Як «Клариса»? — Він дивився на свої пальці, що скручували цигарку.

— Нудна.

— Не варто так говорити.

— Мені хочеться, щоб вона вже доп’яла свого.

— Допне. І далі буде цікавіше.

Вони уповільнили кроки, потім зупинилися, щоб він міг нарешті покінчити з самокруткою.

— Я б радше переключилася на Філдінга, — сказала вона.

Вона відчула, що сказала якусь дурницю. Робі дивився вбік, понад парком і коровами, на дубовий гай, що обрамлював долину, якою текла річка, гай, яким вона пробігла вранці. Він міг думати, що вона говорить із ним якоюсь закодованою мовою, натякаючи на свою схильність до повнокровного й чуттєвого. Це, звичайно, не так, і їй було незручно, але вона не знала, як переконати його. Подумала, що їй подобаються його очі, поєднання жовтих і зелених цяточок, які були ще виразнішими в сонячному світлі. І їй подобалося, що він такий високий. У чоловіка це цікаве поєднання — розум і великі розміри. Сесилія взяла цигарку, а він подав їй вогню.

— Я розумію, про що ти говориш, — сказав він, поки вони неквапно пройшли останні кілька метрів до фонтана. — У Філдінгові більше життя, але він часто буває психологічно грубішим порівняно з Ричардсоном.

Вона поставила вазу біля нерівних сходинок, які піднімалися до кам’яної чаші фонтана. Чого б їй хотілося найменше — це починати дилетантські дебати про літературу вісімнадцятого сторіччя. Вона зовсім не вважала, що Філдінг грубіший або що Ричардсон — тонкий психолог, але не збиралася встрявати — захищати, визначати, нападати. Вона стомилася від цього, а Робі в суперечках бував упертим. Натомість вона сказала:

— Леон приїздить сьогодні, знаєш?

— Я чув. Це чудово.

— Він привезе приятеля, отого Пола Маршала.

— Шоколадного мільйонера? О Господи! А ти готуєш для нього квіти!

Вона усміхнулася. Він вдає, що ревнує, аби насправді приховати це? Вона перестала розуміти його. Вони втратили контакт у Кембриджі. Це було надто обтяжливо й не залишало часу для чогось іншого. Вона поміняла тему.

— Старий каже, ти збираєшся стати лікарем?

— Я думаю про це.

— Тобі, мабуть, подобається студентське життя.

Він знову відвів погляд, цього разу всього лиш на мить, а коли обернувся до неї, їй здалося, що вона помітила якесь роздратування. Невже він почув поблажливість у її тоні? Вона знову побачила його очі, жовті й зелені цяточки, наче скляна дитяча кулька. Коли він заговорив, тон його був на диво погідний.

— Я знаю, тобі воно ніколи не подобалося, Сі. Але як ще можна стати лікарем?

— Про це я й кажу. Ще шість років. Навіщо?

Він не образився. Це вона тлумачила все по-своєму, надто нервувалася в його присутності й була на себе зла. Він же поставився до її запитання серйозно.

— Ніхто не спішить пропонувати мені роботу дизайнера ландшафтів. Я не хочу викладати, не збираюся йти на державну службу. А медицина мені цікава… — Він замовк, наче йому щось спало на думку. — Слухай, ми узгодили, що я поверну твоєму батькові гроші. Це домовлено.

— Я зовсім не це мала на увазі.

Її здивувало, що він подумав, ніби вона порушує питання грошей. Це з його боку невеликодушно. Її батько все життя субсидував освіту Робі. Хіба хтось коли-небудь заперечував? Їй здавалося, що вона вигадує, але фактично вона має рацію — поведінка Робі останнім часом дещо дратувала. Він при кожній нагоді намагається поставити її в дурне становище. Два дні тому він подзвонив біля головного входу — вже саме по собі дивно, бо в нього завжди був вільний доступ у дім. Коли її покликали вниз, він, не заходячи в дім, гучним, безбарвним голосом запитав, чи не міг би він позичити книжку. Поллі саме мила у вестибюлі підлогу, стоячи на колінах. Робі влаштував справжній спектакль, коли скидав черевики, які зовсім не були брудними, потім, наче пригадавши, зняв ще й шкарпетки, потім навшпиньках, з комічно надмірною обережністю пройшов по вогкій підлозі. Він свідомо робив усе, щоб тримати її на відстані. Грав роль сина прибиральниці, якого прислали у великий дім із дорученням. Вони разом пішли в бібліотеку, а коли він знайшов собі книжку, вона запропонувала йому випити кави. Як же він прикидався, коли так панічно відмовлявся, — він же ж був чи не найбільш самовпевненим серед відомих їй людей. Вона знала, що з неї посміялися. Діставши рішучу відмову, вона покинула кімнату, побігла до себе нагору, вляглася на ліжку з «Кларисою» й читала, не розуміючи жодного слова, лиш відчуваючи, як зростають у ній роздратованість і розгубленість. З неї посміялися, а може, покарали її — вона не знала, що гірше. Покарана за те, що належала до іншого гурту в Кембриджі, за те, що мати в неї не прибиральниця; висміяна за свій вбогенький ступінь бакалавра — і не має значення, що там зовсім не рвуться присуджувати ступені жінкам.

Незграбно, бо все ще з цигаркою в руці, вона підняла вазу й поставила, притримуючи, на край кам’яної чаші. Розумніше було б витягти спершу квіти, але вона була надто роздратована. Руки мала гарячі й сухі, тож повинна була ще міцніше тримати порцеляну. Робі мовчав, але з виразу його обличчя — силувана, нещира усмішка, стиснені губи — було ясно, що він уже жалкує, що таке сказав. Легше від цього все одно не стало. Саме так тепер найчастіше й бувало, коли вони розмовляли; хтось завжди почувався винуватим, прагнучи взяти назад останні слова. В їхніх розмовах не було легкості, стабільності, неможливо було розслабитися. Зате були шпильки, пастки, незграбні виверти, які примушували її ненавидіти себе майже так само, як і його, хоча вона не сумнівалася, що вина найчастіше лежить саме на ньому. Вона не змінилася, змінився він — тут навіть нема про що говорити. Він встановлював дистанцію між собою і тією родиною, яка завжди була відкрита для нього й давала йому все. І тільки з цієї причини — передчуваючи його відмову і своє незадоволення — вона не запросила його на обід сьогодні ввечері. Хоче дистанцію — нехай йому буде.

У найближчого до Сесилії дельфіна з тих чотирьох, що підтримували хвостами черепашку, на якій присів Тритон, широко відкрита паща була забита мохом і водоростями. Його круглі кам’яні очі, великі, як яблука, були райдужно зеленими. З північного боку вся скульптура була вкрита синьо-зеленою патиною, і тому, якщо дивитися під певним кутом, при яскравому світлі справді здавалося, що мускулястий Тритон знаходиться під водою на неймовірній глибині. Берніні, либонь, хотів, щоб вода мелодійно дзюрчала, стікаючи з широкої черепашки з краями неправильної форми в чашу фонтана. Але тиск був надто слабким, тому вода безшумно текла нижньою стороною черепашки, з якої, наче сталактити у вапнякових печерах, звисали, цідячи крапельки, слизькі китички водоростей, що міцно тут прижилися. Сама чаша була десь метрової глибини й чиста. Дно було викладене світлим, кремовим каменем, а на ньому, то накладаючись один на одного, то знов розходячись, мерехтливо вигравали білі прямокутники переломленого сонячного світла.

Вона хотіла перехилитися через парапет і, не виймаючи квітів із вази, занурити її боком у воду, але саме в цей момент Робі, прагнучи загладити свою вину, вирішив допомогти.

— Давай мені вазу, — сказав він, простягти руку. — Я наберу води, а ти потримай квіти.

— Дякую, я сама, — вона вже тримала вазу над фонтанною чашею.

Але він наполягав.

— Та подивись, я вже тримаю її. — Він і справді міцно схопив її великим і вказівним пальцями. — Твоя цигарка намокне. Витягни квіти.

А це вже була команда, якою він намагався утвердити неодмінну чоловічу владу. Сесилію це лише примусило сильніше схопитися за вазу. У неї не було ні часу, ні, безумовно, бажання пояснювати, що занурення вази у воду разом із квітами допоможе надати букетові того природного вигляду, якого вона прагнула. Вона міцно стиснула вазу й крутнулася всім тілом убік від нього. Проте його не так легко було спекатися. З таким звуком, наче хруснула суха гілка, шматочок шийки відломився від вази й розпався у нього в руці на два трикутнички, які впали у воду й, синхронно погойдуючись, пішли на дно і тепер лежали там у кількох сантиметрах один від одного, здригаючись у переломленому світлі.

Сесилія і Робі застигли, наче вражені громом. Їхні очі зустрілися, і в тій осоружній мішанині зеленого й жовтого вона побачила не жах, не вину, а свого роду виклик чи навіть торжество. Їй ще вистачило глузду поставити пошкоджену вазу назад на сходинку і лише тоді осмислити всю вагомість того, що сталося. Вона знала, що не здатна опиратися цьому бажанню, навіть насолоджувалася ним, бо чим похмуріше все це виглядало, тим гірше для Робі. Її мертвий дядечко, улюблений брат її батька, руїнницька війна, небезпечний перехід через річку, дорогоцінність, яку не виміряти ніякими грішми, героїзм і великодушність, усі ті роки, які стоять за історією вази, сягаючи таланту Герольдта і ще далі — аж до секретів тих умільців, які вдруге відкрили таємницю порцеляни.

— Ідіот! Дивися, що ти наробив.

Він глянув у воду, потім знову на неї і лиш похитав головою, прикривши долонею рота. Цим жестом він брав на себе всю відповідальність, але в ту мить вона ненавиділа його за неадекватність реакції. Він ще раз подивився на фонтан і зітхнув. Йому раптом здалося, що вона збирається ступити назад, просто на вазу, і він показав на неї рукою, але нічого не сказав. Тоді почав розстібати сорочку. Вона одразу ж здогадалася, що він хоче зробити. Це нестерпно. Він прийшов у дім і зняв черевики й шкарпетки — гаразд, вона йому тепер покаже. Вона скинула босоніжки, розстебнула блузку, зняла її, розстебнула спідницю, вискочила з неї і рушила до фонтану. Він стояв, поклавши руки на пояс, і зачудовано дивився, як вона, в самій лиш нижній білизні, влазить у воду. Відмовитись від його допомоги, від будь-якої можливості примирення — ось йому кара. Неочікувано холоднюча вода, від якої в неї перехопило дух — ось йому кара. Затримавши подих, вона пірнула, а її волосся розпливлося віялом по поверхні води. Якщо вона потоне — отоді він буде покараний.

Коли вона через кілька секунд виринула з черепком у кожній руці, він збагнув, що не слід допомагати їй вибратися з води. Тендітна біла німфа, з якої вода стікала значно ефектніше, ніж із кремезного Тритона, обережно поклала черепки біля вази. Швидко одяглася, насилу просовуючи мокрі руки в шовкові рукави, заправила в спідницю незастебнуту блузку. Підняла босоніжки й засунула їх під пахву, черепки поклала в кишеню спідниці й узяла вазу. Рухи в неї були розлючені, вона уникала його погляду. Він не існував, він був ігнорований — і це теж була кара. Він мовчки стояв і дивився, як вона йде геть від нього, босоніж по траві, і бачив, як із її потемнілого, обважнілого волосся, що ритмічно колихалося, тече на блузку вода. Потім він обернувся й заглянув у фонтан — раптом там є ще один черепок, якого вона не помітила. Проте важко було щось розгледіти, бо збурена вода ще не заспокоїлася, немов ті хвильки й досі котив незримо присутній демон її розлюченості. Робі поклав долоню на поверхню води, наче хотів утихомирити її. Сесилія тим часом вже зникла в будинку.

III

Згідно з афішею, яка висіла у вестибюлі, прем’єра «Випробувань Арабелли» мала відбутися через день після першої репетиції. Однак автору-режисеру непросто було знайти вільний час для зосередженої роботи. Як і попереднього дня, труднощі полягали в тому, щоб зібрати всю трупу разом. Уночі непоступливий батько Арабелли, Джексон, насюсяв у ліжко, як це буває з неспокійними маленькими хлопчиками далеко від дому, і вимушений був, згідно із сучасною теорією, віднести простирадла й піжамку в пральню і самостійно випрати їх руками під наглядом Бетті, якій наказали не втручатися й бути безжальною. Хлопчику пояснили, що це не покарання, ідея полягала в тому, аби привчити його підсвідомість, що в майбутньому такі казуси тягтимуть за собою незручності й важку працю; проте він все одно відчував це як нагану, коли стояв біля величезного кам’яного корита, що сягало його грудей, а мильна піна повзла по його голих руках, промочуючи підкочені рукави сорочки; мокрі простирадла були важкими, як не знати що, і всеохопне почуття відчаю паралізувало його волю. Брайоні регулярно бігала вниз перевірити, як ідуть справи. Їй заборонили допомагати, а Джексон, ясна річ, ніколи в житті нічого не прав. Два рази намилити, без кінця полоскати, довго моцуватися з качальнею, крутячи її двома руками, а потім ще п’ятнадцять хвилин на кухні, поки він тремтячими руками впорався з бутербродом і склянкою води — все це забрало дві години часу, відведеного для репетицій.

Бетті сказала Гардмену, коли той з ранкової спеки зайшов на кухню випити свою гальбу пива, що з неї цілком достатньо того, що вона в таку погоду має готувати на обід якусь особливу печеню, і вона особисто вважає, що хлопця покарали надто жорстоко, і вона краще б вліпила йому кілька гарячих по задниці, а простирадла перепрала сама. Брайоні була з нею цілком згодна, бо ранок вже майже пропав. А коли мама зійшла вниз і сама пересвідчилася, що завдання виконано, всі учасники, звичайно ж, відчули полегшення, а місіс Толліс — ще й якусь підсвідому вину, тому коли Джексон несміливо запитав, чи не дозволять йому тепер поплавати в басейні, і щоби брат теж з ним пішов, він негайно дістав такий дозвіл, а від протестів Брайоні благодушно відмахнулися, наче це вона винувата в усіх прикрощах, що спіткали беззахисного малюка. Отож, було плавання, а потім чекав другий сніданок.

Репетиції продовжувалися й без Джексона, але біда полягала в тому, що неможливо було відшліфувати важливу першу сцену, від’їзд Арабелли, а П’єро надто переживав за долю брата десь там у надрах будинку, щоб перейматися роллю підлого графа-іноземця; все, що сталося з Джексоном, могло чекати також і П’єро. Він часто бігав до вбиральні в кінець коридора.

Коли Брайоні повернулася з чергового візиту до пральні, він запитав:

— Його вже відшльопали?

— Ще ні.

Як і його брат, П’єро здатен був позбавити свій текст будь-якого смислу. Він просто проговорював монотонно всі слова одне за одним: «Гадаєш-ти-вирвешся-з-моїх-пазурів?» Усі слова на місці, все правильно…

— Це запитання, — переривала його Брайоні. — Хіба ж ти не бачиш? В кінці голос піднімається.

— Як це?

— Ось. Ти щойно сам показав. Починаєш низько, а закінчуєш високо. Це ж запитання.

Він натужно ковтнув, набрав у груди повітря й спробував ще раз — та сама монотонність, лиш на вищій ноті.

— В кінці. Голос піднімається в кінці!

Цього разу те саме монотонне бурмотіння, але з раптовою зміною регістру, виском на останньому складі.

Лола цього ранку прийшла в дитячу кімнату у вигляді дорослої особи, якою вона себе в душі вважала. На ній були плісировані фланелеві штани, роздуті на стегнах і розкльошені внизу, й кашеміровий светрик із короткими рукавами. Іншими ознаками зрілості були бархатка з невеличкими перлами, руді локони, зібрані на потилиці й стягнені яскраво-зеленою заколкою, три срібних браслети, що вільно крутилися на вкритому ластовинням зап’ясті, й те, що коли вона рухалася, в повітрі стояв запах трояндової води. Її поблажливість, хоч яка стримана, була від того ще виразнішою. Вона холоднокровно реагувала на вказівки Брайоні, промовляла свої репліки, які, схоже, вивчила за ніч, з достатньою виразністю і лагідно підбадьорювала молодшого брата, ніяким чином не зазіхаючи на авторитет режисера. Це виглядало так, наче Сесилія чи навіть їхня мама погодилася побути трохи з малечею, взявши для цього якусь роль у п’єсі, ніяким чином не показуючи, що їй нудно. Чого справді бракувало — це будь-яких проявів щирого дитячого ентузіазму. Коли Брайоні попереднього вечора показала родичам касову будку і ящичок для грошей, то близнюки мало не побилися за те, хто буде касиром, а Лола лиш склала руки на грудях і обмежилася кількома церемонними, дорослими компліментами з вимушеною усмішкою, яка була надто невиразна, щоб помітити в ній якусь іронію.

— Як гарно. Яка ти молодчина, Брайоні, що про все подумала. Невже ти справді зробила це сама?

Брайоні мала підозру, що за бездоганними манерами старшої кузини криються руївничі наміри. Можливо, Лола була впевнена, що близнюки чудово впораються з тим, аби цілком ненавмисне провалити спектакль, їй же достатньо стояти осторонь і спостерігати.

Ці бездоказові підозри, арешт Джексона в пральні, препогана дикція П’єро і жахлива ранкова спека гнітили Брайоні. А ще її розсердило, коли вона помітила, що Денні Гардмен спостерігає за ними, стоячи у дверях. Довелося попросити його вийти. Вона не могла ані розгадати Лолиної відчуженості, ані домогтися від П’єро звичайних розмовних інтонацій. Тому яке ж вона відчула полегшення, коли несподівано опинилася в дитячій кімнаті одна. Лола сказала, що їй треба поправити зачіску, а її брат побіг кудись по коридору, чи то до вбиральні, чи ще далі.

Брайоні сіла на підлогу, сперлася спиною на одну з високих вбудованих лялькових шаф і стала обмахуватися рукописом своєї п’єси. В домі стояла повна тиша — не чути було ні голосів, ані кроків на сходах, не буркотіла вода в трубах; у відкритому вікні муха, що впіймалася між рамами, понехаяла свої спроби вирватися, а мелодійний спів птахів надворі розтанув у полуденній спеці. Вона простягла ноги рівненько перед собою, і її погляд зупинився на складках білої муслінової сукні і на знайомих, таких милих зморщечках шкіри на колінках. Їй треба було переодягтися сьогодні вранці. Вона подумала, що повинна взагалі більше дбати про свій вигляд, як Лола. Зовсім не звертати на нього уваги — це дитячість. Але яких же це вимагає зусиль. Тиша бриніла в її вухах, а зір був якимось викривленим — руки, складені на колінах, здавалися їй незвично великими і водночас далекими, наче дивишся на них із величезної відстані. Вона підняла одну руку, зігнула пальці й зачудувалася, як вже часом бувало раніше, що оця штука, ця машина для хапання, цей м’ясистий павук на кінці руки належить їй і повністю їй підвладний. Чи він, може, живе ще й якимось своїм маленьким життям? Вона зігнула палець, потім випростала його. Найбільшою таємницею була мить перед тим, як він ворухнеться, момент, який відділяє непорушність від руху, коли її намір здійснюється. Це нагадувало пірнання у хвилю. Якби тільки втриматися на гребені, подумала вона, то можна б розгадати таємницю самої себе, тієї частини себе, яка за все відповідає. Вона наблизила до лиця вказівний палець і уважно дивилася на нього, спонукаючи його ворухнутися. Той залишався непорушним, бо вона лише вдавала, не була зовсім серйозною, а ще тому, що бажання, аби він поворухнувся, чи намір поворушити ним — це не те саме, що й справді поворушити ним. І коли вона його нарешті зігнула, то дія немов почалася в самому пальці, а не в якійсь частині її мозку. Звідки він знав, коли йому рухатися, звідки вона знала, коли поворушити ним? Ніякої можливості впіймати цю мить. Усе зводиться до або-або. І немає ніяких швів, ніяких рубців, але вона знала, що під цією гладенькою, незайманою тканиною криється її справжнє «я» — може, це її душа? — яке вирішує припинити прикидання і дає остаточну команду.

Ці думки були для неї такими ж звичними й такими ж заспокійливими, як і акуратна форма її колінок, дуже схожих, але різних, їх симетричного, але оберненого вигляду. За першою думкою завжди йшла наступна, одна таємниця породжувала другу: чи всі інші й справді такі самі живі, як вона? Наприклад, чи її сестра щось насправді означає для себе, чи становить вона для себе таку саму цінність, як Брайоні? Чи бути Сесилією — це таке ж чудесне відчуття, як бути Брайоні? Чи у її сестри також є справжнє «я», сховане за хвилею, в яку треба пірнути, і чи присвячує вона час думкам про це, наблизивши до обличчя палець? А всі інші, включаючи і її батька, і Бетті, і Гардмена? Якщо відповідь звучить «так», тоді світ — людський світ — нестерпно складний: два мільярди голосів, і думки кожного прагнуть бути однаково важливими з усіма іншими, і вимоги до життя у всіх однаково нагальні, і кожен вважає себе унікальним — і ніхто таким не є. І можна потонути у власній малозначності. Але якщо відповідь звучить «ні», тоді Брайоні оточена машинами, достатньо розумними і приємними ззовні, але позбавленими таких яскравих і особистих внутрішніх почуттів, як у неї. Це було кепсько і сумно, але й неправдоподібно. Бо хоча це й ображало її почуття організованості, але вона знала, що, скоріш за все, всі інші мають такі ж думки, як вона. Вона знала це, але таке знання було якимось сухим; насправді вона не відчувала цього.

Репетиції також нівечили її почуття організованості. Той самодостатній світ, який вона викреслила чіткими й бездоганними лініями, спотворювався недбальством чужих розумів, чужих потреб; і сам час, так гарно поділений на папері на акти й сцени, навіть у цю мить неконтрольовано збігав. Джексон, мабуть, повернеться аж після обіду, Леон із приятелем приїдуть під вечір або навіть раніше, а вистава призначена на сьому. А ще й досі не було справжньої репетиції, а близнюки не вміють грати, навіть говорити не вміють, а Лола вкрала у Брайоні роль, яка по праву належиться їй, і нічого вже не можна зробити, і ще ця спека, несосвітенна спека. Дівчинка пригнічено зіщулилася й підвелася. Пилюкою з плінтуса вона вимазала руки і сукню ззаду. Глибоко замислившись, вона, поки йшла до вікна, витерла руки об передню частину сукні. Найпростішим способом справити враження на Леона було б написати для нього оповідання, самій вручити йому і прослідкувати, щоб він його прочитав. Гарно виписані літери назви, розмальована обкладинка, сторінки зшиті — в самому цьому слові відчувалася вся привабливість чіткої, лаконічної і контрольованої форми, від якої вона відмовилася, коли вирішила писати п’єсу. Оповідання було простим і недвозначним, і ніщо не могло стати на заваді між нею і її читачем — ніяких посередників із їхніми особистими амбіціями чи невмілістю, ніякого браку часу, ніяких обмежень можливостей. В оповіданні треба всього лиш захотіти, всього лиш написати це на папері — і вже маєш світ; у п’єсі доводиться задовольнятися тим, що є: коней немає, сільських вуличок немає, моря немає. Навіть завіси немає. Зараз було цілком ясно, що ця думка прийшла надто пізно: оповідання — це свого роду телепатія. Записуючи на папері різні значки, вона може пересилати думки й почуття зі своєї голови в голову читача. Це чарівний процес і такий звичний, що ніхто не завдає собі труду здивуватися. Прочитати речення і зрозуміти його — це одне й те саме; як і зі згинанням пальця, ніщо не стоїть між одним і другим. Немає проміжку, під час якого значки треба розгадувати. Бачиш слово «замок» — і ось він перед тобою, побачений здалеку, пізнім літом, оточений лісами, повітря синювате й спокійне, над кузнею куриться димок, а вимощена дорога крутиться й зникає в зеленій тіні…

Вона підійшла до одного з широко відчинених вікон кімнати й, мабуть, вже кілька секунд дивилася на те, що лежало перед очима, перш ніж усвідомила, на що вона дивиться. Ця сцена цілком би пасувала до середньовічного замку, принаймні здалеку. У декількох милях за володіннями Толлісів здіймалися Суррейські горби, вкриті безліччю могутніх дубів з густими кронами, зелень яких була пом’якшена молочним серпанком спеки. Трошки ближче — відкритий парк, що належав до маєтку, який виглядав сьогодні сухим і диким, розпеченим, наче савана, де нечисленні дерева кидали різкі короткі тіні, а на високій траві вже розповзалася левина пожовть середини літа. Ще ближче, вже за огорожею, були розарії, а зовсім вже недалеко — фонтан із Тритоном, і біля опорної стінки чаші фонтана стояла її сестра, а тут же перед нею — Робі Тернер. Було щось офіційне в тому, як він стояв, розставивши ноги, відкинувши назад голову. Пропозиція руки й серця. Брайоні не була б цим здивована. Вона й сама написала оповідання, в якому простий лісоруб рятує потопаючу принцесу і врешті-решт одружується з нею. Те, що вона бачить тут, прекрасно з цим узгоджується. Робі Тернер, єдиний син простої прибиральниці й невідомого батька, Робі, шкільну й університетську освіту якого оплачував батько Брайоні і який хотів раніше бути дизайнером ландшафтів, а тепер хоче вивчати медицину, відважився просити руки Сесилії. Це абсолютно зрозуміло. Такі стрибки через умовності й були суттю повсякденних романів.

Менш зрозумілим, однак, було те, як Робі владно підняв руку, наче віддаючи наказ, якому Сесилія не посміла не скоритися. Дивовижно, що вона не може опиратися йому. На його вимогу вона роздягалася, та ще й як швидко. Ось вона зняла блузку, ось дає спідниці впасти на землю й виступає з неї, а він нетерпляче дивиться, взявшись під боки. Шантаж? Погрози? Брайоні прикрила долонями обличчя й дещо відступила від вікна. Їй слід би заплющитись, подумала вона, і заощадити собі сцени сестриної ганьби. Але вона не могла цього зробити, бо й далі діялися дивовижні речі. Сесилія — на щастя, все ще в нижній білизні — полізла у фонтан, ось вона вже по пояс у воді, ось вона затискає собі носа, а ось її вже немає. Залишився тільки Робі й одяг на траві, а далі — спокійний парк і далекі сині гори.

У цій послідовності не було логіки — сцена потопання і подальший порятунок повинні передувати пропозиції руки й серця. Це було останнє, що подумала Брайоні, перш ніж збагнула, що вона чогось не розуміє і повинна просто дивитися. Невидима для інших, з висоти третього поверху, бачачи все в яскравому сонячному світлі, вона, випереджаючи роки, мала привілейований доступ до дорослої поведінки, до ритуалів і умовностей, про які вона досі нічого не знала. Ясно, що саме ці речі й відбувалися зараз перед її очима. І коли голова її сестри виринула — слава Богу! — над поверхнею води, у неї з’явилася перша слабка підозра, що для неї вже більше не існують казкові замки й принцеси, а лиш те дивне й загадкове, що діється тут і тепер, діється між людьми, звичайними людьми, яких вона знає, і яку дивну владу може мати одна людина над іншою, і як легко зрозуміти все не так — абсолютно не так. Сесилія вибралася з фонтана і вже одягала спідницю і з видимими зусиллями натягала блузку на мокре тіло. Вона різко повернулася, підняла з глибокої тіні фонтана вазу з квітами, якої Брайоні раніше не помітила, і рушила з нею до будинку. Вона й словом не озвалася до Робі, навіть не глянула в його бік. Він якийсь час дивився у воду, а тоді теж пішов геть — безумовно, задоволений — навколо дому. І сцена раптом опустіла; мокра пляма на землі, там, де Сесилія вибралася з води, була єдиним доказом, що тут взагалі, щось сталося.

Брайоні сперлася спиною на стіну і незрячим поглядом втупилася в протилежний кінець кімнати. Вона мала велику спокусу надати всьому магічно-драматичного забарвлення, сприйняти те, свідком чого вона стала, як живу картину, поставлену спеціально для неї, як особливе повчання, оповите таємницею. Але вона дуже добре знала, що якби її тут не було, то усе і так відбулося б, адже призначене було зовсім не для неї. Вона лиш випадково опинилася біля вікна. Це не казка, це було справжнє; це дорослий світ, у якому жаби не розмовляють із принцесами, і єдиними посланнями є ті, які люди відправляють одне одному. А ще кортіло побігти до Сесилії в кімнату й домогтися пояснення. Брайоні подолала спокусу, бо хотіла на самоті пережити те неясне ще збудження від можливості, яку вона щойно відчула, ту невиразну тривогу від наміру, який вже майже визначився, принаймні емоційно. Пізніше це визначення уточнюватиметься роками. Їй ще доведеться погодитися, що вона, можливо, переоцінила свою розсудливість, приписавши її тринадцятирічній всього лиш дівчинці. У той час усе це могло й не бути точно виражене словами; власне кажучи, вона могла відчувати не більш ніж сильне бажання знову почати писати.

Чекаючи в дитячій кімнаті на повернення кузенів, вона відчувала, що може описати сцену, подібну до тієї, яка розігралася біля фонтана, і може ввести туди прихованого спостерігача, такого, як вона. Вона вже уявляла, як біжить зараз у свою кімнату, до чистого блокнота з розлінованим папером і своєї бакелітової, схожої на мармурову, авторучки. Вона вже бачила прості речення, телепатичні символи, що купчилися й розквітали на кінчику пера. Вона зможе описати цю сцену тричі, з трьох різних точок зору; її збудження передчувало свободу, звільнення від обтяжливої боротьби добра і зла, героїв і лиходіїв. Ніхто з цих трьох не буде поганим, не будуть вони й особливо хорошими. Їй не треба оцінювати. Мораль теж непотрібна. Їй треба всього лиш показати різні свідомості, такі ж живі, як її власна, опираючись думці, що інші свідомості не є такими ж живими. Не тільки злоба й підступність роблять людей нещасними, а ще й збентеженість і нерозуміння; а передовсім — невміння збагнути просту істину, що інші люди є такими ж реальними, як і ти. І тільки в оповіданні можна увійти в ці інші свідомості й показати, що вони мають таку саму вартість. І це єдина мораль, яка потрібна оповіданню.

Через шістдесят років вона опише, як у тринадцятирічному віці пройшла у своїй творчості весь шлях розвитку літератури, від оповідань, породжених європейською традицією народних казок, потім п’єс із простеньким повчальним змістом, до безстороннього психологічного реалізму, який вона відкрила для себе одного особливого ранку в пору спекотних днів 1935 року. Вона прекрасно усвідомлюватиме, якою мірою міфологізує сама себе, тому надасть своїй розповіді іронічного чи, може, іроніко-героїчного забарвлення. Її твори були відомі своєю аморальністю, і як усі автори, вимушені до цього часто повторюваним запитанням, вона відчувала, що повинна подати якусь зв’язну історію, сюжет власного творчого розвитку, який містив би момент, коли вона остаточно стала собою. Вона знала, що некоректно говорити про свої п’єси в множині, що іронія насправді дистанціює її від серйозної, схильної до роздумів дівчинки і що пригадує вона не стільки той давній ранок, скільки свої подальші розповіді про нього. Цілком можливо, що зосереджене розглядання зігнутого пальця, нестерпна думка про інші свідомості та переваги оповідань над п’єсами — це все думки, які приходили до неї в інші дні. А ще вона знала, що все, що сталося насправді, набрало значення у зв’язку з її опублікованими творами і не залишилося би в пам’яті без них.

І все ж вона не могла зрадити себе повністю; не могло бути жодного сумніву, що якесь прозріння справді відбулося. Коли маленька дівчинка знову наблизилася до вікна й виглянула, мокра пляма на гравії вже випарувала. Нічого не залишилося від німої сцени біля фонтана поза тим, що збереглося в пам’яті, в трьох окремих і частково збіжних свідомостях. Правда стала такою ж примарною, як і вигадка. Вона могла б почати зараз, описавши все так, як бачила, відповідаючи на виклик тим, що не стала б засуджувати цю скандальну напівоголеність сестри серед білого дня, біля самого дому. Потім сцена може бути переграна, подана з точки зору Сесилії, а потім Робі. Але зараз не час починати. Почуття обов’язку Брайоні, як і її схильність до порядку були дуже сильними; вона повинна завершити те, що затіяла, її чекає репетиція, Леон уже їде, весь дім чекає вечірнього спектаклю. Треба ще раз збігати до пральні, подивитися, чи муки Джексона наближаються до кінця. Писання може почекати, аж поки вона звільниться.

IV

Вже аж під вечір Сесилія вирішила, що ваза відновлена. Весь день вона сохла на столі біля південного вікна в бібліотеці, і зараз можна було помітити лише три тоненькі хвилясті лінії на глазурі, що збігалися докупи, як річки в атласі. Ніхто й не здогадається. Коли вона йшла бібліотекою з вазою в руках, то почула, як їй здалося, звук босих ніг на плитках вестибюлю за дверима бібліотеки. Вона провела стільки годин, свідомо не думаючи про Робі Тернера, що її обурило, як він посмів знову повернутися в дім і знову без шкарпеток. Сесилія вийшла у вестибюль із твердим наміром покласти край його нахабству чи глузуванню, але замість нього виявила там свою сестру в явній розпуці. Повіки в тої були напухлі й червоні, вона пощипувала двома пальцями нижню губу, а в Брайоні це віддавна була ознака, що вона от-от розплачеться.

— Кохана! Що сталося?

Очі в тої насправді були сухими, вона злегка опустила їх, щоб глянути на вазу, потім рішуче пройшла повз сестру туди, де на мольберті стояла афіша зі святково веселими, різнобарвними літерами назви, а навколо них — монтаж у стилі Шаґала, розкидані акварельні зображення головних епізодів її п’єси: заплакані батьки махають руками, втеча на узбережжя в місячному світлі, хвора героїня в ліжку, весілля. Брайоні зупинилася перед афішею, а потім одним різким рухом розірвала її по діагоналі й кинула відірвану частину на підлогу. Сесилія поставила вазу, підбігла до Брайоні й схилилася, щоб порятувати той клапоть, перш ніж сестра почне топтати його. Це вже не перший раз їй доводилося рятувати Брайоні від самозгуби.

— Сестричко. Це через кузенів?

Сесилії хотілося втішити сестру, вона завжди любила лащити пестуху родини. Коли та була маленькою і їй снилися кошмари — як же вона жахливо кричала ночами, — Сесилія часто бігала до неї в кімнату розбудити її. «Прокинься, — шептала вона. — Це всього лиш сон. Прокинься». А потім забирала малу до себе в ліжко. І зараз їй хотілося обійняти Брайоні за плечі, але та вже не смикала себе за губу, вже була біля вхідних дверей, тримаючись за велику мідну клямку у вигляді лев’ячої голови, яку місіс Тернер сьогодні вдень начистила до блиску.

— Кузени — дурні. Але справа не тільки в цьому. Це… — вона замовкла, засумнівавшись, чи варто поділитися з сестрою своїм недавнім відкриттям.

Сесилія розрівняла відшматований трикутник паперу й подумала, як змінилася її маленька сестричка. Її більше б влаштовувало, якби Брайоні плакала й дозволяла втішати себе на шовковому шезлонгу у вітальні. Такі погладжування й заспокійливе муркотіння принесли б полегшення і самій Сесилії після цілого дня розчарувань і таких різних та суперечливих почуттів, що вона навіть воліла про них не думати. Подолання нещасть Брайоні за допомогою ніжних слів і пестощів дозволило б відновити стан рівноваги. Проте в переживаннях дівчинки було й певне прагнення незалежності. Вона обернулася до сестри спиною і вже широко відчинила двері.

— А в чому ж тоді справа? — Сесилія відчула у власному голосі якусь запобігливість.

За сестриною головою, далеко за озером, дорога, повертаючи, бігла через парк, вужчала й сходилася на підйомі якраз у тому місці, де якийсь маленький предмет, деформований спекотний маревом, виростав на очах, тоді став мерехтіти й немов покотився назад. Це, мабуть, Гардмен, який заявив колись, що вже надто старий, аби вчитися їздити машиною, віз у двоколці гостей.

Брайоні, передумавши, обернулася до сестри.

— Усе це помилка. Це не той… — вона набрала в груди повітря й відвела очі вбік, явна ознака, як відчула Сесилія, що зараз уперше буде вжите слово зі словника. — Це не той жанр! — Вона вимовила це слово на французький, як гадала, манір, в один склад, але без кінцевого «р».

— Жан? — повторила за нею Сесилія. — Про що ти говориш?

Але Брайоні вже шкутильгала кудись м’якенькими білими стопами по розпеченому гравію.

Сесилія пішла на кухню, наповнила вазу водою і понесла назад до себе в кімнату, щоб поставити квіти, які лежали в рукомийнику. Коли вона встромила їх у вазу, вони знову не схотіли розсипатися в мальовничому безладі, якого вона прагнула, самостійно утворивши натомість акуратне коло, причому квіти на довгих стеблинах рівномірно розподілилися по периметру. Вона вийняла їх і знову недбало вкинула у воду, а вони розсипалися інакше, але знову дуже впорядковано. Це, однак, навряд чи мало якесь значення. Важко собі уявити, як отой містер Маршал стане жалітися, що квіти у вазі біля його ліжка розставлені надто симетрично. Вона понесла букет на третій поверх, далі рипучим коридором у кімнату, відому як кімната тітоньки Венери, і поставила вазу на комоді біля ліжка з пологом на чотирьох стовпцях, виконавши таким чином дрібне доручення, яке дала їй мама сьогодні вранці, вісім годин тому.

Вона, однак, вийшла не одразу, бо кімната була приємно не захаращена особистими речами — власне кажучи, якщо не враховувати кімнати Брайоні, то це була єдина охайна спальня. І тут зараз, коли сонце сховалося за домом, було прохолодно. Усі шухляди були порожні, на всіх поверхнях неможливо було помітити бодай плямку. Під набивним ситцевим покривалом мали лежати білосніжні накрохмалені простирадла. Їй захотілося засунути під покривало руку й помацати їх, проте замість цього вона пройшла ще далі в кімнату містера Маршала. Сидіння чіппендейлівської канапи, що стояла в ногах ліжка, було так дбайливо розгладжене, що всістися на нього межувало з опоганенням. У повітрі стояв легкий приємний запах воску, а лискучі поверхні меблів немовби леліли й дихали в медово-золотистому світлі. Коли вона наблизилася, кут зору змінився, і гуляки на віці старовинного комода для приданого немов затанцювали. Мабуть, уранці тут побувала місіс Тернер. Сесилія одразу ж прогнала асоціації з Робі. Її перебування тут було свого роду порушенням прав власності, бо майбутній мешканець цієї кімнати був уже в кількох сотнях метрів від будинку.

Зі свого місця біля вікна вона бачила, що Брайоні перейшла місточком на острів, рушила порослим травою берегом і вже зникала серед прибережних дерев, які оточували храм на острові. Ще далі Сесилія ледь могла розрізнити дві постаті в капелюхах, які сиділи на лавочці за Гардменом. Тепер вона бачила й третю, не помічену раніше постать, яка йшла дорогою в напрямку двоколки. Без сумніву, Робі Тернер прямує додому. Він зупинився, а коли гості наблизилися, обриси його фігури немов злилися з їхніми. Вона могла уявити собі цю сцену — чоловічі штурхани в плечі, грубуваті жарти. Її дратувало, що брат не має поняття, що Робі потрапив у немилість, і вона, сердито пирхнувши, відвернулася від вікна й поспішила до себе в кімнату в пошуках цигарки.

У неї десь була одна пачка, і довелося кілька хвилин нервово ритися в жахливому розгардіяші, перш ніж вона знайшла її в кишені синього шовкового халата, що валявся на підлозі в лазничці. Закурила вона, спускаючись сходами в хол, прекрасно знаючи, що не посміла б цього зробити, якби батько був удома. У нього були чіткі уявлення, де й коли жінка може дозволити собі закурити: не на вулиці чи в будь-якому іншому громадському місці, не коли заходить у кімнату, не навстоячки, і тільки коли їй запропонують, не дай Боже свої власні — такі ж безсумнівні для нього правила, як і природні права людини. Три роки серед ґертонських[1] емансипанток не додали їй відваги противитися йому. Та легковажна іронія, яку вона демонструвала з приятелями, кудись зникала в його присутності, і вона сама чула, як голос її робиться тоненьким, коли вона дозволяла собі дуже нерішуче суперечити йому. Взагалі якісь суперечки з батьком щодо будь-чого, навіть найдрібніших домашніх справ, погіршували її самопочуття, і ні вплив великої літератури, яка могла б навчити її бути менш уразливою, ні уроки практично корисної критики не могли до кінця похитнути в ній схильності до послуху. Куріння на сходах, коли її батько перебуває в своєму міністерстві у Вайтхолі — це й увесь бунт, який могло дозволити її виховання, та й навіть він коштував їй певних зусиль.

Коли вона вийшла на широку площадку над холом, Леон саме вводив Пола Маршала в дім через широко відчинені двері парадного входу. За ними йшов Денні Гардмен з речами. Старий Гардмен стояв надворі, мовчки розглядаючи п’ятифунтову банкноту, яку тримав у руці. Навскісні пополуденні промені, що відбивалися від гравію й проникали через напівкругле вікно над дверима, заповнювали вестибюль жовтаво-помаранчевими відтінками, як на малюнку сепією. Чоловіки, зняли капелюхи й, усміхаючись, чекали, поки вона підійде. Сесилія подумала, як це часом бувало, коли вона вперше зустрічала якогось чоловіка, чи це саме той, за якого вона вийде заміж, і чи саме цю мить згадуватиме вона тепер усе життя — чи то із вдячністю, чи з глибоким і особливим жалем.

— Сес-силія! — вигукнув Леон. Коли вони обнялися, вона відчула, як через тканину піджака їй тисне ключицю товста авторучка, а ще запах люлькового диму, яким просяк його одяг і який навіяв миттєву ностальгію за пополуденними візитами на чай у гуртожитках чоловічих коледжів, найчастіше добропристойними й заспокійливими, але також і веселими, особливо взимку.

Пол Маршал потиснув їй руку й злегка вклонився. На обличчі в нього застигла якась комічна задума. Його перші слова були традиційно банальними.

— Я так багато про вас чув.

— Я про вас теж. — Усе, що вона могла пригадати, це телефонна розмова з братом кілька місяців тому, коли вони з’ясовували, чи куштували коли-небудь шоколадки «Амо» і чи варто їх взагалі куштувати.

— Емілі лежить.

Цього можна було й не говорити. Ще дітьми вони хвалилися, що можуть із найдальшого куточка парку відгадати, чи мучить маму мігрень — по затемнених вікнах.

— А старий у місті?

— Він, можливо, приїде пізніше.

Сесилія була свідома того, що Пол Маршал розглядає її, але перш ніж подивитися на нього, їй треба підготувати якусь репліку.

— Діти готували спектакль, але виглядає на те, що в них усе розпалося.

— Це, мабуть, вашу сестру я бачив біля озера, — сказав Маршал. — Вона там давала кропиві доброго прочухана.

Леон відступив набік, даючи пройти молодшому Гардмену з речами.

— Де ми розмістимо Пола?

— На третьому поверсі. — Сесилія повернула голову так, щоб скерувати ці слова молодшому Гардмену. Той уже дійшов до підніжжя сходів, але тут зупинився зі шкіряними валізами в руках і обернувся до них, поки вони стояли всі разом посеред викладеного шаховою плиткою вестибюлю. На обличчі в нього був вираз упокореного нерозуміння. Вона помічала, що він останнім часом крутиться біля дітей. Можливо, зацікавився Лолою. Йому було шістнадцять, і він вже був далеко не хлопчик. Пухкенькі щічки, які вона пам’ятала, пропали, а по-дитячому вигнуті губи видовжилися й стати неусвідомлено жорстокими. На лобі в нього квітло сузір’я прищів, зовсім свіжих, яскравий колір яких дещо пом’якшувався освітленням з відтінком сепії. Вона раптом усвідомила, що протягом усього дня почувалася якось дивно і бачила все в дивному вигляді, так, наче все це відбулося в далекому минулому й було оживлене посмертною вже іронією, яку вона не дуже могла збагнути.

— У великій кімнаті одразу за дитячою, — терпляче пояснила вона Гардмену.

— Кімната тітоньки Венери, — додав Леон.

Тітонька Венера майже півстоліття була енергійною сестрою-доглядальницею на півночі Канади. Вона, власне кажучи, не була нічиєю тіткою, точніше, була тіткою покійної троюрідної сестри містера Толліса, проте після її виходу на пенсію ніхто не ставив під сумнів її права на кімнату на третьому поверсі, де протягом майже всього їхнього дитинства вона й жила добросердим, прикутим до ліжка інвалідом і тихо, без скарг померла, коли Сесилії було десять років. Тиждень по тому народилася Брайоні.

Сесилія провела гостей у вітальню, далі через засклені двері й повз трояндові клумби до басейну, який знаходився за стайнями й був оточений з усіх боків густими заростями бамбука, зі входом, що нагадував тунель. Вони пройшли цим тунелем, схиляючи голови під низькими тростинами, і вийшли на терасу зі сліпучо-білого каменю, від якого хвилями піднімалося гаряче повітря. У глибокій тіні, досить далеко від води стояв оббитий бляхою стіл білого кольору з глечиком холодного пуншу, накритим марлею. Леон розставив складані парусинові стільці, і вони зі склянками в руках розсілися півколом, обличчям до басейну. Опинившись між Леоном і Сесилією, Маршал, узявши на себе ініціативу, розпочав розмову десятихвилинним монологом. Він розповів їм, як чудово опинитися за містом, серед спокою, на природі; дев’ять місяців, кожного дня від ранку до вечора, служачи своїй мрії, він снував між головним управлінням, своїм службовим кабінетом і виробничими цехами. Він купив великий будинок у Клепем Коммон, але навіть не має часу з’їздити туди. Запуск у виробництво «Райдужного Амо» пройшов тріумфально, хоча спершу супроводжувався різними неприємностями у сфері збуту, які вже вдалося щасливо залагодити; рекламна кампанія обурила кількох перестаркуватих єпископів, тому довелося вигадувати іншу; потім почалися проблеми, безпосередньо пов’язані з успіхом, — небувалий обсяг продажу, нові виробничі норми, а ще переговори щодо оплати понаднормової роботи, а ще пошук майданчика для другої фабрики, до якої чотири зацікавлених профспілки поставилися в цілому неприхильно, і їх треба було улещувати й умовляти, як дітей; а тепер, коли все здійснено і досягнуто, почав неясно вимальовуватись ще грандіозніший проект «Амо для армії»: шоколадні батончики кольору хакі з написом «Випробуй себе на Амо!»; весь проект оснований на припущенні, що воєнні асигнування зростатимуть, якщо містер Гітлер не втихомириться; існує навіть шанс, що шоколад може стати частиною стандартного пайка; в такому разі, якщо буде оголошена загальна мобілізація, знадобляться ще п’ять фабрик; у правлінні є декілька членів, переконаних у тому, що з Німеччиною може бути — і буде — досягнута домовленість, а тоді «Амо для армії» — це пустий номер; один член правління навіть звинувачував Маршала, що той є палієм війни; проте, як би його не паплюжили, яким би виснаженим він не був, він не зрадить свого призначення, своєї мети. Завершив він, повторивши, як чудово опинитися «десь отут», де можна, так би мовити, передихнути.

Спостерігаючи за ним протягом перших кількох хвилин цієї декламації, Сесилія відчувала десь у животі приємну млість від думки, яким солодким, майже еротичним самогубством був би шлюб із таким красунчиком, таким казково багатим, таким несосвітенним дурнем. Він би нагородив її своїми кругловидими дітьми, крикливими, тупоголовими хлопчиками, шалено закоханими в рушниці, футбол і літаки. Вона розглядала його профіль, бо він якраз повернув голову до Леона. Коли він говорив, під вилицею сіпався якийсь довгий м’яз. Кілька товстих чорних волосин неслухняно стирчали з брови, а з вух пробивався такий же чорний заріст, смішно скручений, наче волосся на лобку. Йому слід би поговорити зі своїм перукарем.

Легенький рух очима, і в поле її зору потрапляє Леонове обличчя, але той ввічливо дивиться на приятеля, свідомо уникаючи її погляду. Ще дітьми вони часто дражнили одне одного, строячи міни під час недільних обідів, що їх влаштовували батьки для літніх родичів. То були святобливі події, цілком гідні старовинного столового срібла; поштиві двоюрідні бабусі й дідусі, прабабки й прадіди з материнського боку були справжніми вікторіанцями, спантеличеними й суворими, заблукалим племенем, яке опинилося в домі в чорних одежах після двадцятирічних роздратованих мандрів чужим, фривольним століттям. Вони сповнювали жахом десятирічну Сесилію і її дванадцятирічного брата, які ледве стримувались, щоб не розреготатися. Той, хто ловив очима міни, був безпомічний, той, хто строїв їх, — незворушний. Переможцем бував переважно Леон, чиї гримаси були насмішкувато-урочистими й зводилися до того, що він опускав донизу куточки губ і закочував очі до неба. Він міг найневиннішим голосом попросити Сесилію передати йому сіль, і хоча вона, роблячи це, уникала його погляду, хоча відвертала голову й глибоко вдихала, достатньо було лише уявити, що він строїть міни, аби приректи себе на півторагодинні тортури ледь стримуваного квохкання. Леон же тим часом почував себе цілком безпечним, йому достатньо було лиш зрідка піддрочувати її, коли йому здавалося, що вона починала опритомнювати. Дуже рідко їй вдавалося перемагати його, надуваючи з пихатим виразом губи. Оскільки дітей часом саджали за стіл разом із дорослими, такі міни мали свої небезпеки — гримасування за столом могло скінчитися ганьбою, і їх дочасно відправляли спати. Вся штука полягала в тому, щоб примудритися зробити це між, скажімо, облизуванням губ і широкою усмішкою, перехопивши при цьому погляд іншого. Одного разу вони підвели очі й скривили гримаси одночасно, від чого Леон пирхнув супом просто на руку двоюрідній бабусі. Обох дітей на цілий день прогнали в їхні кімнати.

Сесилії кортіло відвести брата набік і розповісти йому, що в містера Маршала з вух росте лобкове волосся. Той якраз описував сварку в кабінеті директорів із чоловіком, який назвав його палієм війни. Вона ворухнула рукою, наче збираючись пригладити волосся. Цей рух одразу привернув увагу Леона, і в ту ж мить вона скривила міну, якої той не бачив більше десяти років. Він стиснув губи, рвучко відвернувся і став пильно розглядати щось на землі біля черевика. Коли Маршал обернувся до Сесилії, Леон прикрив долонею обличчя, але не зміг приховати від сестри, як трусяться в нього плечі. На його щастя, Маршал уже наближався до кінця.

— …де можна, так би мовити, передихнути.

Леон тут же підвівся. Підійшов до краю басейну й став розглядати мокрий червоний рушник, залишений кимось біля дошки для стрибків у воду. Потім повернувся до них, тримаючи руки в кишенях, повністю опанувавши себе.

— Відгадай, кого ми зустріли дорогою сюди, — звернувся він до Сесилії.

— Робі.

— Я запросив його до нас сьогодні ввечері.

— Леон! Ні!

Йому хотілося помучити її. Можливо, помста. Він звернувся до приятеля:

— Уяви собі, син прибиральниці має стипендію в місцевій класичній школі, дістає стипендію в Кембриджі, все це в один час із Сі — а вона майже не розмовляє з ним три роки! Вона й близько не підпускає його до своїх роудінських[2] подружок.

— Тобі слід було спершу мене спитати.

Вона була щиро обурена, і, бачачи це, Маршал примирливо сказав:

— Я знав в Оксфорді хлопців, що закінчили класичні школи, і деякі з них були з біса розумними. Але вони бувають надто уразливими, а це часом виглядає смішно, я гадаю.

— У вас немає цигарки? — запитала вона.

Він простягнув їй срібний портсигар, одну цигарку кинув Леону, ще одну взяв собі. Всі вони зараз стояли, і коли Сесилія нахилилася до запальнички Маршала, Леон сказав:

— У нього першокласна голова, і я не розумію, якого чорта він бабрається в цих клумбах.

Вона відійшла на кілька кроків, сіла на дошку для пірнання і намагалася вдавати байдужість, але голос її був силуваний.

— Він подумує про медичний диплом. Леон, мені б не хотілося, щоб ти запрошував його.

— Старий погодився?

Вона знизала плечима.

— Слухай, я гадаю, ти повинен піти зараз до них і попросити, щоб він не приходив.

Леон відійшов до мілкішого кінця басейну і тепер дивився на неї поверх маслянисто-блакитного водяного простирадла, що злегка колихалося.

— І як я повинен це зробити?

— Мені байдуже, як ти це зробиш. Придумай щось.

— Між вами щось сталося.

— Нічого не сталося.

— Він чіпляється до тебе?

— Ой, ради Бога!

Вона роздратовано підвелася й пройшла до басейнового павільйону, відкритої споруди, яку підтримували три рифлені стовпи. Спершись на середній, вона курила й дивилася на брата. Дві хвилини тому між ними все було добре, зараз вони вже сваряться — їй-право, наче повернення в дитинство. Пол Маршал стояв тепер між ними, повертаючи голову, коли вони говорили, то в один бік, то в другий, наче на тенісному матчі. Він зберігав нейтральний, злегка зацікавлений вигляд і залишався незворушним під час цієї родинної суперечки. Принаймні це, подумала Сесилія, свідчить на його користь.

— Гадаєш, він не вміє користуватися ножем і виделкою? — озвався брат.

— Леон, перестань! Ти не мав права цього робити.

— Що за дурниці!

Тиша, яка настала після цього, дещо пом'якшувалась туркотінням насоса-фільтра. Вона нічого не могла зробити, нічого не могла примусити зробити Леона і раптом відчула безглуздість цієї суперечки. Вона стояла, недбало спершись спиною на теплий камінь, неспішно докурювала цигарку й розглядала те, що було перед нею — звужена в перспективі гладка брила хлорованої води, чорна ґумова камера від тракторної шини, сперта на шезлонг, двоє чоловіків у світлих лляних костюмах майже однакового кольору, блакитно-сірий дим від цигарки на тлі зеленого бамбуку. Все це виглядало вирізьбленим, сталим, і Сесилія знову відчула: все це вже було, давним-давно, і всі наслідки, в усіх вимірах — від найменших до найграндіозніших — були визначені наперед. І все, що станеться в майбутньому, як би дивно чи як би жахливо не виглядало воно на перший погляд, теж буде звичним, знайомим, так що захочеться сказати, але тільки самій собі: «Ах, так, звичайно. Саме це. Мені слід було здогадатися».

— Знаєш, що я думаю? — безтурботно запитала вона.

— І що ж?

— Нам краще повернутися додому, і ти приготуєш якесь химерне питво.

Пол Маршал плеснув у долоні, й звук відбився від колон і задньої стінки павільйону.

— Оце те, що я роблю справді добре, — вигукнув він. — Подрібнений лід, ром і рідкий чорний шоколад.

Ця пропозиція примусила Сесилію обмінятися з братом поглядами, і незгоди між ними як і не бувало. Леон рушив перший, а коли Сесилія і Пол Маршал покрокували за ним і зійшлися біля проходу в заростях, вона сказала:

— Я б радше випила чогось гіркого. Чи навіть кислого.

Він посміхнувся, а оскільки підійшов до проходу першим, то затримався, жестом запросивши її пройти, наче це двері до вітальні, а коли вона його минала, то відчула, як він легенько торкнувся її руки.

А може, це був листочок.

V

Ні близнюки, ні Лола не знали напевне, що примусило Брайоні покинути репетиції. У той час вони навіть не здогадувались, що саме це й сталося. Вони якраз повторювали сцену хвороби, ту, де прикута до ліжка Арабелла вперше приймає на своєму горищі принца, переодягненого добрим лікарем, і все йшло досить вдало, принаймні не гірше, ніж завжди, і близнюки торохтіли свої репліки не більш недоладно, ніж раніше. Щодо Лоли, то вона не хотіла бруднити свій кашеміровий светрик, лежачи на підлозі, тому знесилено впала на стілець, і режисер навряд чи й міг щось заперечити. Старша дівчинка так глибоко перейнялася настроєм байдужої поступливості, що навіть подумати не могла про чиєсь незадоволення. У певний момент Брайоні, яка щось терпляче пояснювала Джексону, раптом замовкла, нахмурилася, наче збираючись щось уточнити, а потім пішла геть. Не було ніяких серйозних творчих розбіжностей, ніяких сварок, ніякого грюкання дверима. Вона розвернулася й просто вийшла, наче спішила до вбиральні. Всі інші чекали, несвідомі того, що на цьому все й скінчилося. Близнюкам здавалося, що вони дуже старалися, а особливо Джексон, відчуваючи, що він усе ще в неласці в домі Толлісів, вважав, що може дещо реабілітувати себе, догоджаючи Брайоні.

Чекаючи, близнюки грали у футбол дерев’яним кубиком, а їхня сестра дивилася у вікно, щось тихенько наспівуючи. Коли минуло невідомо скільки часу, вона вийшла в коридор, пройшла в його кінець, де були відчинені двері в кімнату, в якій ніхто не жив. Звідси їй було видно дорогу й озеро, за яким здіймався стовп сліпучого світла, аж білого від жахливої пополуденної спеки. На тлі цього стовпа, недалеко від острівного храму, вона ледь могла роздивитися Брайоні, яка стояла біля самої води. Власне кажучи, та могла навіть стояти у воді — через сліпуче світло це важко було визначити. Не схоже було, що вона збирається повертатися. Виходячи з кімнати, Лола помітила біля ліжка явно чоловічу валізку з вичиненої шкіри з широкими ременями й вицвілими корабельними наліпками. Де їй чимось нагадало батька, вона зупинилася біля валізи й відчула легенький запах вагонної кіптяви. Притиснула великий палець до одного з замків і потягла. Блискучий метал був прохолодним, і палець залишав вогкі плямки, які тут же зникали. Язичок замка голосно клацнув і відскочив, налякавши її. Вона знов закрила його й швиденько вийшла з кімнати.

Час для всіх трьох тягнувся, нічим не заповнений. Лола відправила близнюків подивитися, чи басейн вільний — вони ніяково почувалися, коли там були дорослі. Хлопці повернулися зі звісткою, що там Сесилія з двома іншими дорослими, але Лоли вже не було в дитячій. Вони знайшли сестру у її маленькій кімнаті, де вона поправляла волосся перед ручним дзеркальцем, спертим на підвіконня. Хлопчаки, розлігшись на її вузенькому ліжку, почали лоскотати один одного, вовтузилися й голосно верещали. Вона не звертала на них уваги й не стала відправляти братів до їхньої кімнати. Зараз, коли репетиції не було, а басейн був недоступний, нічим не зайнятий час виявився для них гнітючим. Туга за домом охопила їх, коли П’єро сказав, що він голодний — до обіду залишалося декілька годин, а йти зараз просити щось поїсти не випадало. Крім того, хлопчакам не хотілося йти на кухню, бо вони боялися Бетті; вони зустріли її на сходах, коли та сердито несла в їхню кімнату червоні цератові простирадла.

Невдовзі всі троє знову опинилися в дитячій кімнаті, яка, окрім їхніх спалень, була єдиним приміщенням, де, як їм здавалося, вони мають право бути. Подряпаний синій кубик лежав там, де вони його покинули, і все було так, як і раніше.

Вони постояли, а тоді Джексон сказав:

— Мені тут не подобається.

Простота цих слів засмутила його брата, який відійшов до стіни, знайшов щось цікаве на плінтусі й став колупати його кінчиком черевика.

Лола обняла його за плечі й сказала:

— Все буде добре. Ми скоро поїдемо додому. — Її рука була значно тоншою і легшою за мамину, і П’єро заплакав, але тихенько, пам’ятаючи, що він у чужому домі, де найголовніше — гарно поводитися.

У Джексона теж були повні очі сліз, але він ще здатен був говорити.

— Зовсім не скоро. Ти просто так кажеш. Ми все одно не можемо поїхати додому… — Він помовчав, збираючись із духом. — Це розлучення!

П’єро і Лола застигли. Це слово ніколи не вживали при дітях, і вони теж ніколи його не вимовляли. В його приголосних вгадувалась якась немислима непристойність, шиплячий звук натякав на сімейну ганьбу. Навіть сам Джексон розгубився, коли в нього вирвалося це слово, але ніяка сила вже не могла повернути його назад, і як би він не виправдовувався, вимовляння цього слова вголос було таким же страшним злочином, як і сама дія, що б вона не означала. А цього не знав ніхто; навіть Лола. Вона наступала на нього, а її зелені очі стали вузенькими, як у кицьки.

— Як ти смієш таке казати?

— Бо це правда, — буркнув він, відводячи погляд. Він знав, що буде біда, що він сам собі винен, і вже готувався втекти, коли вона вхопила його за вухо і, нахилившись, зазирнула йому в очі.

— Якщо ти лупнеш мене, — швиденько сказав Джексон, — я все розкажу батькам. — Проте він же ж сам і знецінив ці рятівні слова, струхлявілий тотем запропащеного золотого віку.

— Ти ніколи більше не вимовиш цього слова. Чуєш?

Згораючи від сорому, він кивнув, і вона відпустила його.

Від переляку сльози у хлопців зникли, і П’єро, який завжди був готовий залагодити неприємну ситуацію, весело запитав:

— А що ми тепер будемо робити?

— Я теж постійно ставлю собі це запитання.

Високий чоловік у білому костюмі, який стояв у дверях, був тут, либонь, уже декілька хвилин, цілком достатньо, щоб почути, як Джексон вимовив те слово, і саме ця думка, а не його несподівана поява, втримала навіть Лолу від якоїсь відповіді. Що він знав про їхню сім’ю? Вони лиш дивилися на нього і чекали пояснень. Він підійшов і простягнув руку.

— Пол Маршал.

П’єро, який стояв найближче, мовчки потиснув руку, так само зробив його брат. Коли черга дійшла до дівчинки, вона сказала:

— Лола Квінсі. Це Джексон, а це П’єро.

— Які гарні у вас у всіх імена. Але як же мені відрізняти, хто з цих двох є хто?

— Мене всі вважають симпатичнішим, — сказав П’єро. Це був сімейний жарт, який вигадав їхній батько і який завжди смішив незнайомих, коли вони ставили таке питання. Але цей чоловік навіть не усміхнувся, говорячи:

— Ви, мабуть, оті кузени з півночі.

Вони з тривогою чекали, що він ще знає, і дивилися, як він пройшов нічим не застеленою підлогою через усю кімнату, схилився, щоб підняти кубик, який тут же підкинув у повітря і вправно спіймав, аж дерево ляснуло об долоню.

— Мене поселили в кімнаті далі по коридору.

— Я знаю, — сказала Лола. — Кімната тітоньки Венери.

— Саме так. Її колишня кімната.

Пол Маршал опустився в крісло, в якому перед тим сиділа знесилена Арабелла. У нього було дивне обличчя, усі риси якого немовби збігалися до брів, з великим несерйозним підборіддям, як у Шаленого Дена[3]. Це було жорстоке обличчя, але манери в Маршала були приємними — приваблива, як вирішила Лола, комбінація. Він поправив стрілки на штанях, переводячи погляд з одного Квінсі на другого. Увагу Лоли привернули його чорно-білі шкіряні спортивні черевики, а він помітив, що вони їй подобаються, тому похитував ногою в такт якоїсь мелодії, що звучала в його голові.

— Шкода, що так сталося з вашою п’єсою.

Близнюки підійшли ближче один до одного, до чого їх спонукала напівсвідома думка, що варто зімкнути ряди, бо якщо він знає більше за них про репетиції, то може знати й багато чого іншого. Джексон заговорив першим, висловлюючи спільну тривогу.

— Ви знаєте наших батьків?

— Містера й місіс Квінсі?

— Так!

— Я читав про них у газетах.

Хлопці не зводили з нього очей, намагаючись збагнути ці слова, і навіть не могли нічого вимовити, бо знали, що газети мають справу з чимось дуже значним: землетрусами й зіткненням поїздів, з тим, чим день у день займаються уряд і різні країни, і чи витрачатимуть більше грошей на гармати, якщо Гітлер нападе на Англію. Вони відчули благоговійний страх, хоча й не дуже здивувалися, що їхнє власне лихо зрівнялося з цими божественними справами. Це лиш підтверджувало страшну правду.

Лола, щоб набратися рішучості, взялася під боки. Серце калатало, мало не вириваючись із грудей, і їй було важко вимовити якісь слова, хоча вона й знала, що повинна. Їй здавалося, що відбувається якась гра, якої вона не розуміла, але була впевнена, що діється щось непристойне, навіть образливе. Голос її затинався, коли вона заговорила, так що їй довелося відкашлятись і почати знову.

— І що ви читали про них?

Він підвів брови — густі, зрослі на переніссі, — і з його губ злетіло якесь легковажне пирхання.

— Ох, навіть не знаю. Нічого особливого. Якісь дурниці.

— Тоді я була б вам дуже вдячна, якби ви не повторювали їх при дітях.

Цю фразу вона, мабуть, десь колись почула і тепер повторила, сліпо в неї вірячи, як учень повторює заклинання мага.

І це, схоже, спрацювало. Маршал поморщився, визнаючи свою помилку, і нахилився до близнюків.

— А тепер ви, двоє, слухайте мене уважно. Усі знають, що ваші батьки — чудові люди, які дуже вас люблять і завжди думають про вас.

Джексон і П’єро урочисто кивнули на знак згоди. Зробивши те, що від нього вимагалося, Маршал знову присвятив увагу Лолі. Випивши з Леоном і його сестрою два міцних коктейлі з джином у вітальні, Маршал пішов нагору, щоб пошукати свою кімнату, розпакуватися й переодягтися до обіду. Не знімаючи черевиків, він простягся на велетенському ложі й, упокоєний сільською тишею, коктейлями й передвечірнім теплом, поринув у легкий сон, у якому з’явилися його молодші сестри, всі чотири, поставали навколо ліжка й почали теревенити, штурхати його й тягти за одежу. Він прокинувся неприємно збуджений, в грудях і в горлі пекло, і якийсь час важко було збагнути, де він знаходиться. Сидячи на краєчку ліжка й попиваючи воду, він почув якісь голоси, які, мабуть, і навіяли його сон. Дійшовши рипучим коридором до дитячої кімнати, він побачив там трьох дітей. Тепер він роздивився, що дівчинка була вже майже молодою жінкою, сповненою гідності, навіть владності, схожа на прерафаелітську принцесу з усіма тими браслетами, локонами, фарбованими нігтями й бархаткою на шиї.

— У вас чудовий смак щодо одягу, — звернувся він до неї. — Я гадаю, вам особливо гарно в цих штанах.

Вона була радше задоволена, ніж збентежена, і легенько потягла пальцями по тканині, там, де вона пузирилася на її вузеньких стегнах.

— Ми купили їх у «Лібертіз», коли мама возила мене в Лондон у театр.

— І що ж ви дивилися?

— «Гамлета». — Правду кажучи, то була денна лялькова вистава в Лондонському «Паладіумі», де Лола вилила собі на плаття полуничний сік, а «Лібертіз» був якраз через дорогу.

— Один із моїх улюблених, — сказав Пол. На щастя для неї, він також ніколи не читав і не бачив цієї п’єси, бо вивчав хімію. Проте спромігся задумливо сказати: — Чи бути, чи не бути…

— Ось питання, — погодилася Лола. — А мені подобаються ваші черевики.

Він покрутив ногою, демонструючи бездоганність шевської роботи.

— Так. Зроблені у Дакера на Терл-стріт. Вони виготовляють таку дерев’яну штуковину по вашій нозі, а потім назавжди зберігають її. Тисячі таких стоять у них у підвалі на полицях, а більшість цих людей давно вже померли.

— Який жах.

— Я хочу їсти, — знову сказав П’єро.

— Ага, — сказав Пол Маршал, погладжуючи себе по кишені. — Можу вам щось показати, якщо ви відгадаєте, чим я заробляю на життя.

— Ви співак, — сказала Лола. — Принаймні у вас гарний голос.

— Приємно чути, але це не так. А знаєте, ви нагадуєте мені мою улюблену сестру…

Джексон перебив його:

— Ви робите шоколадки на фабриці.

Щоб братові не перепало надто багато слави, П’єро швидко додав:

— Ми чули, як ви говорили про це біля басейну.

— Тоді це не відгадка.

Він витягнув із кишені прямокутну плитку, загорнуту в жиронепроникний папір, розміром приблизно десять на два з половиною сантиметри. Поклав на коліна, обережно розгорнув і підняв так, щоб вони могли роздивитися її. Вони ввічливо підійшли ближче. Плитка мала гладеньку бруднувато-зелену шкаралупку, по якій він постукав нігтем.

— Цукрова оболонка, бачите? А всередині молочний шоколад. Придатна для будь-яких умов, навіть якщо шоколад розтопиться.

Він підняв руку ще вище, міцно стискаючи плитку, і їм було видно, як тремтять його пальці від цього зусилля.

— Така буде в ранці кожного нашого солдата. Входитиме в пайок.

Близнюки перезирнулися. Вони знали, що дорослі не переймаються цукерками. П’єро сказав:

— Солдати не їдять шоколад.

— Вони люблять цигарки, — додав його брат.

— А потім, чому це їм, а не дітям роздаватимуть безплатні цукерки?

— Бо вони воюватимуть за свою країну.

— Наш татко каже, що війни не буде.

— Ну, він помиляється.

Голос у Маршала був дещо роздратований, тому Лола примирливо сказала:

— Може, якась і буде.

Він усміхнувся їй.

— Ми називаємо його «Амо для армії».

— Amo amas amat[4].

— Саме так.

— Не розумію, — сказав Джексон, — чому все, що ми купуємо, закінчується на «о»?

— Аж набридло, — додав П’єро. — Всі оті «Поло» і «Аеро».

— І «Оксо», і «Брилло».

— Гадаю, вони натякають, — сказав Лолі Пол Маршал, простягаючи їй шоколадку, — що їм цього не хочеться.

Вона церемонно взяла її, а потім глянула на хлопчаків — мовляв, так вам і треба. Вони й самі це знали. Тепер їм вже не випадає попросити «Амо». Вони дивилися, як зеленіє її язичок, облизуючи краєчок цукерки. Пол Маршал відкинувся у кріслі, уважно спостерігаючи за нею понад складеними хаткою долонями. Він поклав ногу на ногу, потім знову випростав їх. Потім глибоко зітхнув.

— Розкусіть, — тихенько підказав він. — Її треба розкусити.

Цукерка голосно хрупнула під її бездоганними передніми зубками, так що на розломі стало видно білу цукрову оболонку, а під нею — темний шоколад. Тут вони почули жіночий голос, який кликав їх зі сходів, потім ще раз, настійливіше, вже з коридора, і цього разу близнюки впізнали голос і перезирнулися з виглядом раптової паніки.

Лола сміялася з повним ротом «Амо».

— Це Бетті шукає вас. Час митися! Біжіть вже. Біжіть.

VI

Невдовзі після другого сніданку, упевнившись, що сестрині діти й Брайоні як слід поїли й виконують обіцянку триматися подалі від басейну хоча б дві години, Емілі Толліс закрилася від сліпучого марева пополуденної спеки в прохолодній напівтемряві своєї кімнати. Вона не відчувала болю, ще не відчувала, але тікала від його загрози. Перед очима в неї танцювали світлі цяточки, малесенькі, наче наколоті голкою, немов зношену тканину видимого світу повісили проти значно яскравішого світла. У правому верхньому куточку мозку вона відчувала якусь обважнілість, наче невідоме звірятко скрутилося клубочком і спить; коли, однак, вона торкалася голови й трошки притискала, це відчуття зникало з координат реального простору. Зараз воно було в правому верхньому куточку, і вона уявляла, що може стати навшпиньки й дотягтися до нього рукою. Проте важливо було не провокувати його; якщо це ледаче створіння переміститься з периферії до центру, тоді жахливий гострий біль знищить усі думки, і не буде жодної можливості пообідати сьогодні ввечері з Леоном і всією родиною. Воно не бажало їй зла, це звірятко, йому було байдуже до її біди. Воно просто рухалося, як пантера в клітці: бо не спало, бо нудилося, заради самого руху або взагалі без будь-яких причин, і навіть цього не усвідомлювало. Вона лежала на ліжку навзнак, без подушки, на відстані простягнутої руки — склянка з водою, поряд книжка, про яку вона знала, що не читатиме її. Довга, розмазана смуга світла на стелі над ламбрекеном — це й усе, що роз’яснювало темряву. Вона лежала непорушно, чекаючи найгіршого, наче під вістрям ножа, знаючи, що страх не дасть їй заснути і що єдиний порятунок — не рухатися.

Вона думала про страшну спеку, яка нависла над будинком і парком, яка оповила всі графства навкруг Лондона, наче дим, що душить ферми й міста, думала про розжарені залізничні рейки, якими потяг везе Леона з приятелем, і про розпечений вагон із чорним дахом, де вони сидять біля відчиненого вікна. На обід вона сказала приготувати печеню — як же її їсти в такій задусі. Вона чула, як потріскує будинок, розширюючись від нагрівання. Чи це, може, перекриття, вікна й двері пересихають і стискаються під цегляною кладкою? Зіщулюється, все зіщулюється. Наприклад, Леонові перспективи, які меншають з кожним роком після того, як він відмовився від батькової протекції, від можливості дістати якусь пристойну посаду на державній службі, ставши натомість марним клерком у приватному банку й живучи лиш заради вікендів та своєї човнярської вісімки. Вона б навіть сердилася на нього, якби він не був таким добродушним, таким усім задоволеним, завжди оточений удачливими друзями. Надто гарний, надто популярний, нічим не журиться, не мучиться амбіціями. Одного дня він може привести додому приятеля, за якого Сесилія вийде заміж, якщо три роки в Ґертоні не зробили її безнадійною партією з отими її претензіями на самотність, отим курінням у спальні, тою нез’ясовною ностальгією за часами, які щойно минули, й за отими товстими дівчатами в окулярах з Нової Зеландії, з якими вона водила компанію — чи то, може, була служниця? Специфічний студентський жаргон Сесилії — «общага», «бабські танцюльки», «пробняк»[5], вся ота самозакохана балаканина, панталони, що сохнуть біля електрокаміна, один гребінь на двох — усе це трошки сердило її, хоча й не без певної заздрості. Сама вона до шістнадцяти років вчилася вдома, потім її відправили до Швейцарії на два роки, які з економії скоротили до одного, і вона знала напевне, що весь цей спектакль, усе це жіноцтво в «універі» — це звичайна дитяча гра, щонайбільше невинні забави, як жіночі човнярські вісімки, щоб покрасуватися трошки поруч із братами, вдаючи, що вони крокують в ногу із соціальним прогресом. Дівчатам навіть ступенів нормальних не присуджують. Коли Сесилія в липні повернулася додому з результатами випускних іспитів — як мужньо дівчинка сприйняла свою розчарованість ними! — у неї не було ні роботи, ні вмінь, а попереду все одно чекали пошуки чоловіка і зустріч із материнством, і що могли їй розказати про це її викладачі — оті «сині панчохи» з дурними прізвиськами й «грізною» репутацією? Ці зарозумілі баби здобували собі містечкове безсмертя завдяки найневиннішим, украй несмілим дивацтвам — прогулювалися з кицькою на собачому повідку, їздили на чоловічому велосипеді, дозволяли собі їсти сендвічі на вулиці. Не мине й двадцяти років, і ці дурні, малоосвічені жіночки давно вже будуть мертві, а їх усе ще шанобливо згадуватимуть за професорським обіднім столом і говоритимуть про них стишеними голосами.

Відчуваючи, що чорне, пухнасте звірятко починає ворушитися, Емілі дозволила собі відволіктися від старшої доньки й потяглася занепокоєними думками до молодшої. Кохана бідолашка Брайоні, щира ніжна душа, яка робить усе, що може, аби розрадити своїх упертих, норовливих кузенів п’єсою, в яку вона вклала всю душу. Любов до неї приносила втіху. Але як захистити її від провалу чи від тієї Лоли, живого втілення наймолодшої сестри Емілі, яка в її віці була такою ж дочасно розвинутою і такою ж інтриганкою, а недавно зуміла вислизнути зі шлюбу завдяки тому, що всі мали називати нервовим розладом. Вона не може дозволити, щоб Герміона опанувала її думки. Натомість Емілі, сумирно дихаючи в напівтемряві кімнати, спробувала оцінити, напружено прислухаючись, що діється в домі. У такому стані, як зараз, це єдине, що вона може зробити. Вона прикрила чоло долонею і відчула ще один поштовх, коли будинок ще більше скулився. Далеко внизу пролунав металевий ляскіт, упала, мабуть, кришка від каструлі; починалося готування цієї безглуздої печені на обід. Згори долинув тупіт ніг по підлозі й дитячі голоси, щонайменше два чи три, які говорили всі разом, наростаючи, стихаючи, знову наростаючи, чи то сваряться, чи збуджено миряться. Дитяча кімната якраз поверхом вище й трохи далі по коридору. «Випробування Арабелли». Якби вона не була така хвора, то піднялася б зараз нагору й доглянула б за ними чи допомогла, бо для них це занадто, вона знає. Хвороба не дає їй можливості віддавати дітям усе те, що повинна матір. Відчуваючи це, вони завжди кликали її по імені. Сесилія повинна б допомогти, але вона надто поглинута собою, надто інтелектуалка, аби морочитися з дітьми… Емілі вдалося прогнати від себе думки на цю тему, і вона неначе відпливла кудись, не цілком у сон, а з процесу мислення в якесь безплідне небуття, і минуло чимало часу, поки вона почула з коридора за стінкою кроки на сходах і по приглушеному їх звуку вгадала, що це кроки босих ніг, а тому належать Брайоні. Дівчинка ніколи не носила взуття в таку спеку. Ще кілька — і знову в дитячій кімнаті човгання, і щось тверде гуркотить по підлозі. Репетиція зірвана, Брайоні надулася й пішла геть, близнюки бешкетують, а Лола, якщо вона настільки ж схожа на матір, як гадає Емілі, зберігає повний спокій і тріумфує.

Звичка непокоїтися про дітей, про чоловіка, про сестру, про слуг вигострила всі її відчуття; мігрень, материнська любов і — впродовж років — довгі години непорушного лежання в ліжку видобули з цієї чутливості свого роду шосте відчуття, всепроникну чуйність, яка розходиться з цієї напівтемряви по всьому дому, невидима й всезнаюча. І тільки правда верталася до неї, і якщо вже вона знала — то знала напевне. Невиразне бурмотіння голосів, що добігало через застелену килимами підлогу, було зрозумілішим за друковану стенограму; розмова, яка відбувалася за стіною, навіть за двома стінами, доходила, позбавлена всього зайвого, залишалися тільки найсуттєвіші повороти й нюанси. Те, що для інших було лише приглушеним шепотом, її завжди сторожкими відчуттями, настроєними, як котячі вусики антени старого радіоприймача, сприймалося нестерпно підсиленим. Вона лежала в темряві й знала все. Чим менш вона була спроможна щось зробити, тим більше знала. Але хоча й хотіла часом встати і втрутитися, особливо коли їй здавалося, що вона потрібна Брайоні, страх перед болем утримував її на місці. В гіршому випадку нічим не стримуваний набір гострих кухонних ножів різоне її по зоровому нерву, а потім ще раз із більшою силою, а вона буде зачинена в кімнаті й зовсім сама. Навіть стогони посилювали біль.

Отож вона й лежала, поки минали пополуденні години. Відчинилися й зачинилися вхідні двері. Схоже, що вийшла розстроєна Брайоні, хоче, мабуть, побути біля води, біля басейну чи біля озера, а можливо, пішла аж на річку. Емілі почула обережні кроки на сходах — нарешті Сесилія несе квіти в кімнату гостя, простеньке завдання, про яке їй довелося сьогодні стільки разів нагадувати. Трошки згодом — Бетті кличе Денні, тоді торохтіння двоколки по гравію, Сесилія йде вниз зустрічати гостей, а невдовзі у темряві розходиться легенький запах тютюнового диму — тисячу разів її просили не курити на сходах, але ж вона хоче справити враження на Леонового приятеля, і це, власне кажучи, може, й непогано. Відлуння голосів у вестибюлі, Денні тягне речі нагору, знову спускається вниз, потім тиша — Сесилія забрала Леона й містера Маршала на басейн, пити пунш, який Емілі сама приготувала сьогодні вранці. Вона почула тупіт чотириногої істоти, що бігла вниз сходами, — близнюки, які рвуться на басейн і будуть розчаровані, бо той уже зайнятий.

***

Вона запала в легкий сон, а розбудило її бубоніння чоловічого голосу в дитячій кімнаті й відповіді дітей. Це, безумовно, не Леон, якого зараз, коли вони знову зустрілися, не відтягнеш від сестри. Це, очевидно, містер Маршал, чия кімната якраз поруч із дитячою, і розмовляє він радше з близнюками, ніж із Лолою, вирішила вона. Емілі цікавило, чи не були вони, часом, надто зухвалими, бо кожен із близнюків поводиться так, наче на нього припадає лиш половина правил доброго тону. Ось Бетті йде по сходах, кличучи їх на ходу, можливо, різкувато, якщо згадати Джексонові ранкові муки. Час митися, час пити чай, час лягати спати — те, навколо чого крутиться весь день: усі ці дитячі таїнства води, їди й сну майже зникли зі щоденного розпорядку. Пізнє й неочікуване народження Брайоні ще зберігало їх у домі, коли Емілі було вже добре за сорок, і яка ж то була втіха, як вони організовували; ланолінове мило й біле, пухнасте банне простирадло, дівчаче лепетання, що відлунює у повній пари лазничці; закутати її в рушник, перепеленати руки й посадити собі на коліна на коротку мить немовлячої безпомічності, якою Брайоні насолоджувалася ще зовсім недавно; але тепер це дитя, купаючись, ховається за зачиненими дверима, хоча діється це не дуже часто, бо дівчинка завжди виглядає так, наче їй треба помитися й переодягтися. Вона сховалася у свій незайманий внутрішній світ, для якого писання є не більш ніж видимою поверхнею, захисною оболонкою, крізь яку не може проникнути навіть — чи передовсім — любляча матір. Її донька завжди була десь далеко, заглиблена в себе, розв’язуючи якусь невисловлену, самостійно придуману проблему, так наче цей надокучливий, самоочевидний світ може бути вигаданий заново дитиною. І марно питати Брайоні, про що вона думає. Раніше бувало, що ти отримувала живу й плутану відповідь, а з неї тут же виростали наївні й дуже непрості питання, на які Емілі давала кращі свої відповіді, і хоча зараз уже важко пригадати в подробицях ті хитромудрі гіпотези, якими вони упивалися, вона знала, що ні з ким не говорила так добре, як зі своєю одинадцятирічною малою. Ні за яким обіднім столом, ні під яким тінистим тентом біля тенісного корту не почувалася вона так вільно і невимушено. Зараз демони самоусвідомлення й таланту примусили її доньку замовкнути, і хоча Брайоні любила її не менше — за сніданком вона крадькома присувалася до неї і переплітала з нею пальці, — Емілі сумувала за тим, що роки щирих розмов минули. Вона ні з ким більше так не розмовлятиме, і саме цим зумовлене прагнення мати ще одну дитину. Їй скоро буде сорок сім.

Приглушений булькіт води в трубах — вона не помітила, коли той почався — раптом змовк, ревнувши наостанку так, що здригнулося повітря. Герміонині хлопчики зараз у ванні, їхні худенькі, кощаві тіла по обидва боки купелі, і ті самі складені білі рушники лежать на вицвіло-блакитному плетеному стільці, а під ногами — величезна коркова мата, ріжок якої обгризений давно вже померлим собакою; замість балачок — грізна глуха тиша, і немає мами, лише Бетті, про доброту якої ніколи не здогадається жодна дитина. Як могла Герміона дозволити собі нервовий розлад — широко вживаний усіма евфемізм, за яким ховався її приятель, що працює на радіо, — як могла приректи своїх дітей на мовчання, страх і смуток? Емілі подумала, що їй би слід самій доглянути купання дітей. Вона, однак, знала, що навіть якби ножі не нависали над зоровим нервом, вона б піклувалася про племінників тільки з обов’язку. Все дуже просто — це не її діти. Крім того це маленькі хлопчики, а тому вкрай маломовні, нездатні на щирість і, що ще гірше, позбавлені індивідуальності, бо вона так і не виявила того відсутнього трикутничка плоті. Їх можна сприймати лише в цілому.

Вона сперлася на лікоть і піднесла до губ склянку з водою. Оте звірятко, той її мучитель починав зникати, і тепер вона вже могла сперти на спинку ліжка дві подушки, щоб сісти. Робилося це повільно й достатньо незграбно, бо вона боялася різких рухів, а тому рипіння пружин тривало досить довго й наполовину заглушало звуки чоловічого голосу. Повернувшись на бік, вона завмерла, стискаючи в руці ріжок подушки, і її чутлива увага побігла в усі куточки дому. Спершу нічого не було чути, а потім — наче в повній темряві увімкнули й вимкнули лампу — пролунав тихенький сміх і несподівано обірвався. Ага, це Лола, в дитячій кімнаті з Маршалом. Вона знову почала вовтузитись, нарешті лягла й ковтнула теплуватої води. Цей багатий молодий підприємець, виявляється, не такий вже й поганий, якщо готовий проводити час, розважаючи дітей. Невдовзі вона вже зможе ризикнути увімкнути лампу поряд із ліжком, а ще хвилин через двадцять, можливо, здатна буде повернутися до домашніх обов’язків і зайнятися всім тим, що її непокоїть. Передовсім треба навідатися на кухню й перевірити, чи не пізно ще замінити печеню холодним нарізаним м'ясом і салатами, потім слід привітатися з сином, придивитися до його приятеля і бути з ним люб’язною. Після цього вона повинна переконатися, що близнюки як слід доглянуті, й, можливо, дозволити їм для заохочення щось приємне. А там уже й час дзвонити Джекові, який напевно забуде попередити її, що не приїде сьогодні додому. Спершу вона говоритиме з небагатослівною жінкою на комутаторі, потім із напиндюченим молодим чоловіком у приймальні, а тоді вже запевнятиме чоловіка, що немає жодних причин почуватися винним. Далі вона знайде Сесилію і пересвідчиться, що та зробила з квітами все, що треба, і що їй слід усе ж таки зробити певне зусилля й узяти на себе ввечері якісь обов’язки господині, і щоб вона одягла щось гарне і не курила в усіх кімнатах. А потім, найголовніше, треба вирушити на пошуки Брайоні, бо провал п’єси — це жахливий удар, і дитині потрібна буде вся втіха, яку може дати матір. Її пошуки означатимуть, що треба буде вийти на відкрите сонце, а навіть лагідні промені раннього вечора можуть спровокувати приступ. Отже, треба буде знайти темні окуляри, і це, а не похід на кухню, слід зробити в першу чергу, бо вони десь тут у кімнаті, в шухляді, чи закладені в якусь книжку, чи в кишені, а підніматися за ними знову — це зайвий клопіт. Треба також взути якісь туфлі на пласкій підошві, якщо Брайоні пішла аж до річки…

Отож Емілі ще якийсь час лежала, спершись на подушки, поки її звірятко кудись зникло, і неспішно укладала плани, переглядала їх, уточнювала їх послідовність. Вона втихомирить і заспокоїть весь дім, який із нездорової напівтемряви її спальні здавався їй розбурханим і малонаселеним континентом, на чиїх вкритих лісами просторах різні конкуруючі сили по-різному боролися за її заклопотану увагу. Вона не мала ілюзій: старі плани, якщо їх взагалі можна пригадати, ті плани, які поступилися часові, часто намагалися гарячково й надто оптимістично скеровувати хід подій. Вона могла запустити щупальці своєї чуйності в кожну кімнату в домі, але не могла запустити їх у майбутнє. А ще вона знала, що в кінцевому підсумку вона прагне душевного спокою для себе самої; егоїзм і доброту найкраще не розділяти. Вона обережно сіла, спустила ноги на підлогу і всунула їх у капці. Не ризикуючи поки що розсунути штори, вона увімкнула лампу для читання і почала нерішуче шукати темні окуляри. Вона вже вирішила, звідки почати пошуки.

VII

Храм на острові, побудований у стилі Ніколаса Рівета в кінці 1780-х років, був задуманий як цікава деталь пейзажу, як примітна для ока риса, що втілює пасторальний ідеал, і, звичайно ж, взагалі не мав ніякого релігійного призначення. Він стояв зовсім недалеко від води, на виступі, цікаво відбиваючись в озері, і звідки б не дивився, колонада й фронтон над нею були гарно затінені дубами і в’язами, що виросли навкруг. Якщо ж підійти ближче, то храм мав більш жалісний вигляд: від вологи, що піднімалася крізь пошкоджену гідроізоляцію, пообвалювалися великі шматки штукатурки. Десь під кінець дев’ятнадцятого сторіччя ці діри були незграбно залатані нефарбованим цементом, який зробився коричневим і надавав будівлі строкатого, хворобливого вигляду. Ще де-не-де, наче ребра в голодної тварини, проглядала гнила вже підштукатурна дранка. Подвійних дверей, що вели в кругле приміщення з куполоподібним дахом, давно вже не було, і кам’яна підлога була вкрита товстим шаром листя, перегною та екскрементів усіляких птахів і тварин, які могли вільно входити й виходити. В гарних ґеорґіанських вікнах не було жодної шибки, усі вони були вибиті Леоном і його друзями ще в кінці двадцятих років. Високі ніші, в яких колись стояли статуї, були порожніми, якщо не брати до уваги клапті брудного павутиння. З меблів була тільки лавка, притягнена з сільського крикетного майданчика — знову ж таки справа Леона і його жахливих друзів-однокласників. Ніжки були відламані й використані для биття вікон і зараз валялися назовні, поступово розпадаючись і перетворюючись у прах серед кропиви й непіддатних розкладові уламків скла.

Точно так само, як басейновий павільйон за стайнями імітував певні риси храму, так і храм начебто втілював натяки на первісний будинок Роберта Адама, хоча ніхто в родині Толлісів не знав, які саме. Можливо, стиль колон, чи фронтону, чи пропорції вікон. Час від часу, найчастіше на Різдво, коли люди схильні до експансивності, члени сім’ї, прогулюючись по містках, обіцяли дослідити це питання, але коли починався повний клопотів новий рік, усі якось забували знайти для цього час. І саме це, а не фізична руйнація, саме ця втрачена пам’ять про іменитішого родича храму надавала непотрібній маленькій споруді жалісного вигляду. Храм був осиротілим дитям леді з вищого товариства, і тепер, коли нíкому було доглянути його і ніхто не звертав на нього уваги, це дитя дочасно зістарілося і пустилося берега. На зовнішній стіні була конусоподібна, завбільшки з людський зріст пляма від кіптяви у тому місці, де двоє бродяг колись нахабно розпалили вогнище, аби засмажити коропа, який їм не належав. Довший час на траві, яку регулярно обгризали кролики, лежав зморщений черевик. Та коли Брайоні глянула сьогодні, черевик уже зник, як усе коли-небудь зникне. Думка, що храм, начепивши власну чорну опаску, сумує за згорілим домом, що він тужить за чимось величним і невидимим, породжувала мало не релігійний настрій. Трагедія порятувала храм від того, щоб остаточно стати фальшивкою.

***

Непросто довго стинати кропиву, не вигадавши до цього якоїсь історії, і Брайоні незабаром була повністю поглинута й похмуро задоволена, хоча для всього світу вона залишалася всього лиш дівчинкою в жахливому настрої. Вона знайшла тоненьку ліщинову гілку й обідрала з неї кору. Її чекала робота, і вона готова була взятися до неї. Висока кропива із самовдоволеним виглядом, чия голівка манірно схилялася, а листя під нею простягалося, наче руки, що відстоювали невинність, — це була Лола, і хоч вона й стогнала, благаючи пощади, але метрова лозина зі свистом підтяла їй коліна, шпурнувши безпомічне тіло на землю. Відчуття було надто приємним, щоб на цьому зупинитися, і декілька наступних стеблин теж стали Лолою; оця, яка нахилилася прошептати щось у вухо сусідці, була стята з тією жахливою брехнею на вустах; а ось вона знову, стоїть дещо осторонь, голову задерла так, наче замишляє щось гидке; а отам вона командує групкою молоденьких прихильників і розпускає всілякі чутки про Брайоні. Дуже жаль, але прихильники погинуть разом із нею. А ось вона знову піднялася, безсоромна в усіх своїх гріхах — гордині, обжерливості, жадібності, непоступливості, — і за кожен із них розплачувалася життям. Останнім жестом ворожості було те, що вона впала Брайоні до ніг і попекла їй пальці. Коли Лола вже достатньо навмиралася, три пари молодих стеблин були принесені в жертву через безпорадність близнюків — відплата була безсторонньою і не мала жодних привілеїв для дітей. Потім саме писання п’єс стало кропивою, навіть декількома кущами; поверховість, змарнований час, повний хаос у головах інших, безнадійність прикидання — у саду мистецтв усе це були бур’яни, які повинні загинути.

Відчуваючи полегшення від того, що вона більше не драматург, і зважаючи на бите скло, вона посувалася далі довкола храму, працюючи вже на краєчку галявини, де обскубана трава підходила до безладного підліска, який розростався між деревами. Розправа з кропивою ставала самоочищенням, і тепер вона взялася за власне дитинство, не відчуваючи більше в ньому потреби. Якась хиренна рослинка втілювала собою все, чим вона жила до цього моменту. Але й цього було недостатньо. Твердо стоячи ногами на траві, вона розправлялася з колишньою собою, рік за роком, тринадцятьма ударами. Вона рубала голови жалюгідній залежності немовляцтва й раннього дитинства, і школярці, яка прагне покрасуватися, щоб її похвалили, і дурній гордості одинадцятирічної дівчинки за свої перші оповідання, і довірі до доброї думки матері. Усе це вилітало з-за лівого плеча й лягало їй під ноги. Гнучкий кінчик лозини, ріжучи повітря, висвистував дві ноти. Ніколи більше! примушувала вона його співати. Досить! Ось тобі!

Незабаром її захопила сама ця дія і той газетний репортаж, який вона узгоджувала з ритмом своїх ударів. Ніхто у світі не робить цього краще за Брайоні Толліс, яка наступного року представлятиме свою країну на Берлінській олімпіаді й, без сумніву, виграє золоту медаль. Люди уважно приглядаються до неї, у захваті від її техніки, від того, що вона воліє виступати босою, бо це допомагає їй утримувати рівновагу — таку важливу в цьому вимогливому виді спорту, — коли кожен палець відіграє свою роль; від її стилю, коли вона виносить уперед всю руку, а потім різко викручує зап’ястя в сам момент удару; від того, як вона розподіляє свою вагу і збільшує силу удару, крутнувши стегнами; від її характерної звички розпростовувати пальці вільної руки — ніхто з нею не може зрівнятися. Самоучка, наймолодша донька високого державного чиновника. Гляньте на її зосереджене обличчя, як вона докладно оцінює кут удару, жодного промаху, стинає кожну кропивину з нелюдською точністю. Потрібне все життя, щоб досягти такої майстерності. І як це життя мало не було змарноване драматургією!

Вона раптом усвідомила, що ззаду на першому мості торохтить двоколка. Леон, нарешті! Вона відчула, що він дивиться на неї. Невже це справді його сестра, яку він востаннє бачив три місяці тому на вокзалі Ватерлоо, а тепер представник міжнародної еліти? Через якусь дивну впертість вона не дозволила собі обернутися й подивитися на нього; нехай знає, що вона тепер незалежна від думки інших людей, навіть від його думки. Вона — видатний майстер, повністю заглиблений у своє непросте мистецтво. А крім того, йому слід було зупинити двоколку й побігти берегом їй назустріч, а вона б люб’язно перетерпіла, що він їй перешкодив.

Коли звуки коліс і копит стихли за другим мостом, вона сприйняла це як доказ того, що її брат розуміє, що значить шанувати дистанцію і професійні заняття. І хоч вона продовжувала рубати, обходячи храм довкола, поки її вже не було видно з дороги, їй все одно стало трошки сумно. Її успіхи були позначені нерівним рядком посіченої кропиви на траві, а ще білими пухирями на ступнях і щиколотках, які жахливо пекли. Кінчик ліщинової лозини свистів у повітрі, листя й стеблини летіли на всі боки, але чимраз важче було уявити захоплені вигуки багатотисячних натовпів. Фантазії втрачали свою яскравість, зникало кудись себелюбне задоволення від майстерних рухів і скоординованості, рука боліла. Вона знову робилася самотньою дівчинкою, яка періщить кропиву палицею — і нарешті вона зупинилася, зашпурнула палицю поміж дерева й озирнулася довкруж.

Розплатою за подібні непритомні марення завжди був оцей момент повернення, відновлення того, що було раніше, а тепер здавалося ще гіршим. Її фантазії, багаті на такі достовірні деталі, перетворилися на перебіжну дурість перед лицем твердого моноліту реальності. Важко було прокидатися. «Прокинься», — шептала їй сестра, коли будила її з поганого сну. Брайоні втрачала свою божественну здатність творити, але втрата набувала очевидності лише в цей момент повернення; частиною спокусливих марень була ілюзія, що вона безсила протистояти їхній логіці; міжнародна конкуренція примушує її змагатися на найвищому рівні серед кращих спортсменів світу й відповідати на виклики, зумовлені її вищістю в цьому виді спорту — рубанні кропиви лозиною; вона вимушена докладати всіх можливих і неможливих зусиль, щоб догодити горлаючому натовпу і щоб бути найкращою і — що найважливіше — унікальною. І звичайно ж, це все вона — вигадана нею і про неї, а зараз вона знову опинилася в світі, не в тому, який могла б створити, а в тому, який створив її, і Брайоні відчувала, як вона кулиться під вечірнім небом. Їй набридло бути поза домом, але вона ще не готова повернутися в дім. Невже це все, що буває в житті — «в домі» чи «поза домом»? Невже людям більше немає куди подітися? Вона повернулася спиною до храму і повільно поплелася ідеальним, зробленим кроликами газоном до мосту. Перед нею, освітлена призахідним сонцем, висіла в повітрі хмарка комах, і кожна безладно рухалася, наче на невидимій еластичній ниточці — загадковий куртуазний танець, а може, їх просто переповнює комашина радість, смисл якої їй годі пізнати. У бунтівному настрої вона вибралася стрімким трав’янистим схилом на міст, а опинившись на дорозі, вирішила, що стоятиме там і чекатиме, поки з нею не станеться щось важливе. Це був виклик, який вона кидала буттю — вона не поворухнеться ні заради обіду, ні заради мами, яка кликатиме її. Вона просто чекатиме на мості, спокійно і вперто, поки події, справжні події, а не її власні фантазії, не відгукнуться на її виклик і не розвіють її нікчемності.

VIII

Під вечір високі хмари в західній частині неба утворили тоненький жовтуватий шар, який через годину потемнішав і продовжував густішати, аж поки суцільна помаранчева заграва не повисла над велетенськими кронами паркових дерев; листя стало горіхово-брунатним, гілки проблискували крізь листя масним чорним кольором, а посохлі трави набрали барв неба. Тільки фовіст, відданий неймовірним кольорам, міг би придумати такий пейзаж, особливо коли земля й небо набрали восково-рудуватого відтінку, а товстенні стовбури старих дубів стали такими чорними, що аж синіми. І хоча сонце, сідаючи, вже не так припікало, здавалося, що стало ще гарячіше, бо легенький вітерець, який цілий день давав якесь полегшення, стих, і повітря знерухоміло й було важким.

Усе це, а принаймні якусь невеличку частинку, міг бачити Робі Тернер через зачинене наглухо слухове вікно, якби завдав собі труду вилізти з ванни, присісти й вигнути шию. Весь день його маленька кімнатка, ванна й та комірка між ними, яку він називав своїм кабінетом, пеклися під південним схилом даху котеджу. Після повернення з роботи він більше години лежав у теплуватій ванні, а його кров і — як здавалося — думки розігрівали воду. Обрамлений прямокутник неба над ним міняв свій колір в отому невеличкому куснику спектра від жовтого до помаранчевого, а він прокручував у голові незвичні для себе почуття і знову й знову вертався думками до деяких спогадів. Ніщо не втрачало виразності. Час від часу м’язи його живота, вкритого декількома сантиметрами води, мимоволі напружувалися, коли він пригадував ту чи іншу подробицю. Крапелька води в неї на плечі. На мокрому плечі. Квітка, звичайна маргаритка, вишита між півкулями її станика. Її груди, маленькі й широко розставлені. На спині родимка, напівприкрита шлеєчкою. Коли вона вилізала з води — проблиск темного трикутника під панталончиками, який ті повинні були прикривати. Мокрий. Він бачив його, він примушував себе побачити його знову. І те, як її тазові кістки відтягали тканину від тіла, і крутий вигин її талії, і її вражаюче біла шкіра. Коли вона потяглася за спідницею, на недбало задертій стопі він побачив брудні плямки на подушечках чарівних пальчиків, один менший від другого. Ще одна родима плямка розміром з монетку на стегні, і щось червоне на литці — як полунична; шрам. Усе це не псувало її. Прикрашало.

Він знав її з дитинства і ніколи не придивлявся до неї. У Кембриджі вона якось прийшла до нього в гуртожиток із дівчиною з Нової Зеландії в окулярах і якоюсь шкільною подругою, якраз коли в нього був товариш із Даунінг-коледжу. Вони згайнували годину в силуваних жартах, пригощаючи одне одного цигарками. Часом вони миналися на вулиці, усміхаючись одне одному. Вона завжди виглядала так, наче почувалася ніяково. «Це син нашої прибиральниці», так могла вона пошепки казати знайомим, коли проходила далі. Він любив, коли люди знали, що йому це байдуже — он іде донька роботодавця моєї матері, сказав він колись приятелю. У нього була власна стратегія самозахисту і власні науково обґрунтовані класові теорії, і своя власна достатньо силувана самовпевненість. Я є тим, чим я є. Вона була як сестра, майже непомітна. Це довгасте, вузьке обличчя, маленький рот — якби він взагалі коли-небудь думав про неї, то міг би сказати, що в її вигляді є щось від лошати. Тепер він бачив, що це якась дивна краса — обличчя немовби різьблене й незворушне, особливо біля скошених вилиць, з різко окресленими ніздрями й повними, вологими, рожевими губами. Очі темні й задумливі. Виглядом вона нагадувала статую, але рухи були швидкими й поривчастими — та ваза й досі була б цілою, якби вона не вишарпнула її так різко йому з рук. По всьому видно, що вона томиться, їй тут нудно, вона почувається ув’язненою в домі Толлісів, і скоро вона поїде геть.

Невдовзі йому доведеться говорити з нею. Тремтячи від холоду, він вибрався нарешті з ванни, не маючи жодних сумнівів, що його чекають серйозні зміни. Голий пройшов через кабінет у спальню. Не застелене ліжко, розкиданий у безладі одяг, рушник на підлозі, екваторіальна спека кімнати — все було до знемоги чуттєвим. Він простягся на ліжку, зарився лицем у подушку й застогнав. Така солодка, така крихка, і тепер, напевне, стане недосяжною. Отак роздягтися — звичайно, це її зворушливе прагнення виглядати ексцентричною, спроба бути зухвалою мали нарочитий, кустарний характер. Зараз вона мучиться розкаянням і навіть не уявляє, що вона з ним зробила. І все це було б дуже добре, все б можна порятувати, якби вона так не розізлилася на нього за ту розбиту вазу, що тріснула в його руках. Але її гнів йому теж подобався. Він перекотився на бік, погляд мав застиглий і непритомний, і попустив своїм кінофантазіям: вона лупцює його кулачками по грудях, а потім, схлипнувши, ховається в його обіймах і дозволяє поцілувати себе; вона не пробачила йому, вона просто піддалася. Він переглянув це декілька разів, перш ніж повернутися до реальності: вона зла на нього і злитиметься ще більше, коли дізнається, що він буде серед гостей за обіднім столом. Там надворі, в тому сліпучому світлі, він не встиг зметикувати, що треба відмовитися від Леонового запрошення. Він автоматично бовкнув «так», а тепер матиме справу з її роздратованістю. Він знову застогнав, байдужий до того, чи чути його внизу, згадавши, як вона роздяглася перед ним — так зневажливо, наче він мала дитина. Звичайно ж. Тепер він ясно це бачив. Це зроблено, щоб принизити його. Ось же він, цей незаперечний факт. Приниження. Вона хотіла цього. Вона зовсім не така солодка, і він не повинен ставитися до неї поблажливо, бо вона наділена силою, вона може витягти його з темних глибин, а може й штовхнути на дно.

Але, можливо — він перекотився на спину, — йому не слід вірити в її розлюченість? Чи не було це все надто театральним? Безумовно, навіть гніваючись, вона мусила мати на думці щось інше, краще. Навіть гніваючись, вона хотіла показати йому, яка вона гарна, і ще більше прив’язати його до себе. Але як повірити такій егоїстичній думці? А йому більше нічого й не лишається. Він схрестив ноги, заклав руки за голову, відчуваючи, як холоне, сохнучи, шкіра. А що б сказав Фройд? Ну, наприклад: під вибухом темпераменту вона приховувала неусвідомлене бажання роздягтися перед ним. Марна надія! Це було вихолощення, вирок, а ці — те, що він відчуває зараз, — ці тортури були його карою за те, що він розбив її дурнувату вазу. Йому не слід більше з нею бачитися. Він повинен побачитися з нею сьогодні ввечері. Та й вибору в нього немає — він все одно піде. Вона зневажатиме його за те, що він прийшов. Йому слід було відмовитися від Леонового запрошення, але коли той запросив його, серце в нього почало калатати, і оте дурне «так» зірвалося з язика. Сьогодні ввечері він буде з нею в одній кімнаті, і те тіло, яке він бачив, з родимками, з блідістю, з отою полуничною, буде сховане під одягом. Він один знатиме, ну, і Емілі, звичайно. Але тільки він думатиме про них. А Сесилія не розмовлятиме з ним, навіть не гляне на нього. І навіть це буде краще, ніж лежати отут і стогнати. Ні, не буде. Буде ще гірше, але він все одно хоче цього. Так йому й треба. Він хоче, щоб було гірше.

Нарешті він встав, щось одягнув на себе, пішов у кабінет і сів за друкарську машинку, міркуючи, якого листа повинен їй написати. Причавлений дахом так само, як спальня і ванна, кабінет був ледь-що коридорчиком між двома приміщеннями, якихось два метри на метр сімдесят. Як і в двох інших кімнатах, тут було слухове вікно в грубій сосновій рамі. В кутку звалене його туристське причандалля — черевики, альпеншток, наплічник. Більшу частину місця займав покарбований ножами кухонний стіл. Він відкинувся назад на стільці й оглянув стіл, як можна оглянути життя. З одного боку впритул до похилої стелі лежала велика купа папок і зошитів ще від часів його кількамісячної підготовки до випускних іспитів. Ці записи вже не були йому потрібні, але з ними пов’язано так багато роботи, так багато успіхів, що він ще не наважувався викинути їх. Тут же лежали деякі його туристичні карти Північного Уельсу, Гемпшира й Суррея, а також нездійсненої мандрівки до Стамбула. А ще компас із візирним дзеркальцем, яким він колись користувався, коли ходив без карти в Лалвортську бухту.

За компасом лежали його екземпляри «Віршів» Одена і «Хлопця із Шропшира» Гаусмена. На протилежному кінці столу — книжки з історії, теоретичні трактати й практичні підручники з ландшафтного дизайну. Поверх машинопису з десятьма віршами — офіційний лист-відмова з журналу «Крайтеріон» з ініціалами самого містера Еліота. Найближче до того місця, де сидів Робі, лежали книжки, які цікавили його зараз. На розкритій «Анатомії» Ґрея — великий блок паперу для малювання з його власними рисунками. Він поставив собі завдання перемалювати й запам’ятати кістки руки. Зараз він спробував відволіктися, переглядаючи їх, бурмочучи назви: головчаста, гачкоподібна, клиноподібна, серпоподібна… Його кращий поки що рисунок, виконаний чорнилом і кольоровими олівцями, зображував розтин стравоходу й дихальних шляхів і був прикріплений кнопками до крокви над столом. У пивному олов’яному кухлі з відламаним вушком стояли всі його олівці й ручки. Друкарська машинка, досить нова «Олімпія», була подарована йому на двадцятиодноліття Джеком Толлісом під час ланчу, влаштованого в бібліотеці. Леон виголосив тост, і його батько теж, і Сесилія, безумовно, теж там була. Але Робі не міг пригадати нічого, що б вони могли сказати одне одному. Може, тому вона зараз і злиться, що він роками не звертав на неї уваги? Ще одна марна надія.

На дальніх краях столу — різні фотографії: учасники спектаклю «Дванадцята ніч» на газоні перед коледжем, він у ролі Мальволіо, у підв’язках навхрест. Як доречно. Був і ще один груповий знімок, він і тридцять французьких дітей, яких він навчав у школі-інтернаті недалеко від Лілля. У металевій, злегка вже вкритій мідянкою рамочці, пам’ятці кращих часів, була фотографія його батьків, Ґрейс і Ернеста, зроблена через три дні після весілля. За ними, краєчком потрапивши на фото, виднілося переднє крило автомобіля — звичайно ж, не їхнього; а ще далі — хмелесушка, що неясно вимальовувалася над цегляною стіною. Ґрейс завжди казала, що це був чудовий медовий місяць; два тижні збирали хміль із його родиною, спали в циганському фургоні, що стояв у дворі ферми. На батькові була сорочка без комірця. Шийна хустка й мотузяний пояс на фланелевих штанах жартівливо підкреслювали, мабуть, циганський колорит. Голова й обличчя в нього були круглими, хоча вигляд не такий вже й веселий, бо усмішка для камери не була достатньо щирою, губи стиснуті, і замість тримати за руку молоду дружину, він склав руки на грудях. Вона ж навпаки, пригорнулася до нього, втулила голівку йому в плече й незграбно, двома руками трималася за сорочку біля ліктя. Ґрейс, завжди добродушна й життєрадісна, усміхалася за двох. Проте виявилося, що щирості й добросердечності недостатньо. Схоже було, що Ернест думками вже десь далеко, вже забіг на сім років уперед, у той вечір, коли він піде геть із посади садівника у Толлісів, зі свого котеджу, не взявши нічого, не залишивши навіть прощальної записки на кухонному столі, і покине дружину й шестирічного сина, які потім усе життя гадатимуть, що з ним сталося.

На столі, розкидані поміж робочими записами й купами паперів по ландшафтному дизайну й анатомії, поневірялися численні листи й поштові картки: неоплачені рахунки за харчування, листи від тьюторів і друзів, де його вітали з отриманням диплома з відзнакою, які він і досі із задоволенням перечитував, і інші, з делікатними запитаннями щодо його подальших планів. Останній лист, написаний коричневим чорнилом на бланку одного з департаментів Вайтхолу, був від Джека Толліса зі згодою допомогти з оплатою навчання в медичній школі. Були й бланки вступних документів, сторінок на двадцять, і товсті, друковані дрібним шрифтом довідники для абітурієнтів з Единбурга й Лондона, а їх педантичний, переускладнений стиль немовби пророкував якийсь новий вид академічної ретельності. Однак сьогодні вони рокували йому не пригоду й новий початок, а вигнання. Він уже бачив усе це попереду: похмура одноманітна вулиця десь далеко звідси, обклеєна квітчастими шпалерами кімнатка з потемнілою шафою і синельним покривалом на ліжку, старанні нові друзі, переважно молодші за нього, ванночки з формальдегідом, лункі лекційні аудиторії — і ніщо не нагадує про неї.

З-поміж книжок по дизайну він витягнув том про Версаль, якого позичив із бібліотеки Толлісів. Це сталося в той день, коли він уперше помітив, що ніяковіє в її присутності. Приклякнувши, щоб зняти черевики біля вхідних дверей, він раптом усвідомив стан своїх шкарпеток — з дірками на пальцях і на п’яті, та ще й, чого доброго, трохи пахнуть — і рвучко зняв і їх. Яким же він почувався ідіотом, коли йшов за нею через хол і далі в бібліотеку босоніж. Єдиним його бажанням було якнайшвидше втекти звідти. Він вислизнув через кухню, а потім попросив Денні Гардмена обійти будинок кругом і принести йому черевики й шкарпетки.

Вона, мабуть, і не читала цього трактату про гідравліку Версаля, написаного у вісімнадцятому сторіччі данцем, який латинською мовою співав хвалу генію людського роду. За допомогою словника Робі прочитав зранку п’ять сторінок, потім кинув і обмежився ілюстраціями. Цю книжку вона б не стала читати, та й ніхто б не став, але вона подала її йому з бібліотечної драбинки, і десь на її шкіряній поверхні залишилися відбитки її пальців. Прагнучи не робити цього, він підніс книжку до носа і вдихнув. Пилюка, запах старого паперу, мила від його рук, але від неї — нічого. Як він підкрався до нього, цей гострий ступінь фетишизації любовного об’єкта? Фройд, безумовно, мав щось писати про це у «Трьох нарисах про сексуальність». А так само Кітс, Шекспір і Петрарка й усі інші, і це було в «Романі про Троянду». Він три роки безпристрасно вивчав симптоми, які здавалися всього лиш літературними умовностями, і ось тепер, на самоті, наче якийсь придворний у мереживному комірі й капелюсі з плюмажем, який прийшов на край лісу насолоджуватися виглядом дарованого йому знаку кохання, він боготворить її сліди — не хусточку, а відбитки пальців — поки сам марніє, зневажений своєю дамою.

При всьому тому, він, заправляючи папір у друкарську машинку, не забув про копірку. Видрукував дату й звертання і одразу почав із традиційних вибачень за свою «безтактну й нерозважну поведінку». Потім зупинився. Він взагалі збирається давати якийсь вираз своїм почуттям, а якщо так, то якою мірою?

«Якщо це може служити виправданням, то я останнім часом помітив, що в твоїй присутності стаю якимось прибитим. Хочу сказати, що ніколи раніше не входив босий у чийсь дім. Це, мабуть, від спеки!»

Якими ж непереконливими виглядали ці легковажні самовиправдання. Він був схожий на людину з прогресуючим туберкульозом, яка робить вигляд, що застудилася. Прокрутив двічі валик і почав знову. «Я знаю, це навряд чи виправдовує мене, але я останнім часом якийсь жахливо прибитий поруч із тобою. Чим я думав, коли босоніж зайшов у твій дім? І хіба я колись раніше відламував шийки старовинних ваз?» Він затримав пальці над клавіатурою, відчуваючи нездоланне бажання ще раз надрукувати її ім’я. «Сі, я не думаю, що можу звинувачувати в цьому спеку!» Тепер жартівливість поступилася місцем мелодрамі, а може, смуткові. Риторичні запитання додавали якоїсь плаксивості; знак оклику — це найперший порятунок для тих, хто кричить, щоб їх зрозуміли. З такою пунктуацією він мирився тільки в материних листах, де п’ять знаків оклику поспіль означали дуже веселий жарт. Він провернув валик і поставив розділове «х». «Сесилія, я не думаю, що можу звинувачувати в цьому спеку». Тепер гумор зник, зате з’явився відтінок жалю до себе. Знак оклику треба буде відновити. Цілком очевидно, що гучність — не єдине його завдання.

Він ще хвилин із п’ятнадцять поправляв чернетку, потім вкрутив чисті аркуші й видрукував остаточний текст. Вирішальні рядки звучали тепер так: «Ти маєш повне право думати, що я ненормальний — увійшов у твій дім босоніж та ще й розтрощив твою старовинну вазу. Річ у тім, Сі, що я почуваюся якимось прибитим і недоумкуватим у твоїй присутності і не думаю, що можу винуватити в цьому спеку! Ти пробачиш мені? Робі». Потім, гойдаючись на задніх ніжках, поринув на кілька хвилин у замріяні фантазії, пригадуючи ту сторінку, на якій його «Анатомія» надто часто розкривалася останнім часом, і, нахилившись уперед, надрукував, перш ніж встиг зупинити себе: «У моїх мріях я цілую твою пиздюльку, твою солодку вогку пиздюльку! У моїх мріях я кохаюся з тобою весь день, від ранку до вечора».

Ну, от — все зіпсовано. Чернетка була зіпсована. Він витягнув аркуш з машинки, відклав його і написав листа від руки, впевнений, що такий особистий штрих цілком відповідає ситуації. Подивившись на годинник, він пригадав, що перед виходом має почистити черевики. Обережно, щоб не вдаритися головою об крокву, підвівся з-за столу.

Він ніколи не почувався соціально обділеним — як на думку багатьох, цілком безпідставно. Якось за обідом у Кембриджі, коли за столом запанувала раптова тиша, хтось, кому Робі не подобався, голосно запитав його про батьків. Дивлячись тому просто в очі, Робі дуже люб’язно роз’яснив, що його батько давно пішов від них, а мати була хатньою робітницею, яка час від часу ще доробляла як ворожка. І все це добродушно терплячим тоном, наче дивуючись невігластву того, хто запитував. Робі детально розповів про своє становище, а завершив ввічливим запитанням тому іншому про його батьків. Дехто твердив, що від образ Робі захищає його наївність або ж незнання світу, що він є свого роду блаженним дурником, який може пройти по вітальні як по розпеченому вугіллю без будь-якої шкоди для себе. Правда ж, як знала Сесилія, була значно простішою. Все дитинство він провів, вільно переміщаючись між котеджем і великим домом. Джек Толліс був його покровителем, Леон і Сесилія — найкращими друзями, принаймні до вступу в класичну школу. В університеті, де Робі виявив, що він розумніший за багатьох із тих, з ким йому доводилося зустрічатися, його звільнення стало повним. Навіть власну зневагу не треба було демонструвати.

Ґрейс Тернер була щаслива прати для нього — а як ще, окрім гарячих страв, виявити материнську любов, якщо єдиному дитятку вже двадцять три? — але черевики Робі волів чистити сам. У білій майці й штанях від костюма він спустився в шкарпетках короткими сходами, несучи в руках чорні черевики. Біля дверей вітальні був вузенький коридорчик, який закінчувався вхідними дверима, заскленими матовим склом, а розсіяне криваво-помаранчеве світло, що проникало крізь нього, прикрашало бежеві й оливкові шпалери жаристою мозаїкою. Він зупинився, поклавши руку на клямку, вражений цією трансформацією, потім зайшов. Повітря в кімнаті було вологим і нагрітим, злегка солонкуватим. Сеанс, мабуть, щойно закінчився. Мати лежала на канапі, поклавши ноги на спинку, на кінчиках пальців гойдалися теплі капці.

— Моллі приходила, — сказала вона й сіла, готова до бесіди. — І я рада сповістити тобі, що в неї все буде добре.

Робі приніс із кухні скриньку з усім причандаллям для чищення взуття, сів у найближче до матері крісло й розстелив на килимі «Дейлі Скетч» триденної давності.

— Ти молодець, — сказав він. — Я чув, що ви зайняті, і пішов одразу у ванну.

Він знав, що йому скоро йти, що треба братися до чищення черевиків, натомість же відкинувся на спинку крісла, потягнувся всім своїм довгим тілом і позіхнув.

— Приступаємо до прополки! Що я виробляю зі своїм життям?

У його тоні було більше насмішкуватості, ніж скрухи. Він склав руки на грудях і розглядав стелю, потираючи підйом однієї стопи великим пальцем другої.

Мати дивилася кудись над його головою.

— Ну, говори. Щось сталося. Що з тобою не так? І не кажи мені: «Нічого».

Ґрейс Тернер стала прибиральницею у Толлісів через тиждень після того, як пішов Ернест. Джек Толліс був не такою людиною, щоб прогнати молоду жінку з дитиною. У селі він знайшов іншого садівника й підручного, якому не потрібне було житло. Наразі погодилися, що Ґрейс житиме в котеджі рік чи два, поки не переїде чи не вийде знову заміж. Приємний характер і вправність у поліруванні меблів — щира відданість поверхні речей, як жартували в сім’ї — завоювали їй симпатії, але справжнім спасінням, яке посприяло й вихованню Робі, стала глибока прихильність до неї шестирічної Сесилії та її восьмирічного брата Леона. Під час шкільних канікул Ґрейс дозволяли приводити з собою шестирічного сина. Робі виростав, маючи вільний доступ у дитячу кімнату й усі інші приміщення, куди пускали дітей, а також у парк. По деревах він лазив разом із Леоном, Сесилія була маленькою сестричкою, яка довірливо тримала його за руку, а він відчував себе мудрим не по літах. Через кілька років, коли Робі виграв стипендію в місцевій класичній школі, Джек Толліс зробив свій перший крок на шляху довготривалого опікування, заплативши за шкільну форму й підручники. Це було того року, коли народилася Брайоні. Після важких пологів Емілі довго хворіла. Самовіддана допомога Ґрейс ще більше зміцнила її становище в домі: на Різдво того року — то був 1922 — Леон, у циліндрі й бриджах для верхової їзди, прочалапав по снігу до котеджу із зеленим конвертом від батька. Нотаріально завірений лист інформував її, що відтепер вона володіє безумовним правом власності на котедж, незалежно від її становища в домі Толлісів. Проте вона залишилася у них, повернувшись, коли діти підросли, до хатньої роботи, а особливо в тих випадках, коли все мало блищати.

Про Ернеста вона думала, що він під чужим ім’ям подався на війну, з якої не повернувся. Інакше б нелюдським здавався його брак зацікавленості власним сином. У вільні хвилини, коли вона щодня йшла з котеджу у великий дім, Ґрейс часто думала про щасливі оказії в своєму житті. Вона завжди трошки боялася Ернеста. Можливо, їм би разом не було так добре, як їй одній, коли вона жила з улюбленим обдарованим сином у власному маленькому будиночку. А якби містер Толліс був іншою людиною… Деякі з тих жінок, які приходили до неї, щоб за шилінга зазирнути в майбутнє, були покинуті своїми чоловіками, ще більше втратили чоловіків на війні. Цим жінкам важко жилося, і те саме могло б чекати і її.

— Нічого, — сказав він, відповідаючи на її запитання. — Нічого такого зі мною не сталося. — Узявши в руки щітку й бляшанку з гуталіном, він додав: — Отже, в майбутньому у Моллі все буде гарно.

— Вона знову вийде заміж, не мине й п’яти років. І буде дуже щасливою. За когось із півночі, з хорошою кваліфікацією.

— Меншого вона й не заслуговує.

Вони сиділи в приємній тиші, і вона дивилася, як він надраює свої черевики жовтою ганчіркою. М'язи біля його гарних вилиць здригалися від рухів, а на руках вони здувалися й перекочувалися під шкірою складними візерунками. В Ернесті мало бути щось доброго, раз він подарував їй такого сина.

— Отже, ти йдеш кудись.

— Леон якраз приїхав, коли я йшов додому. Він привіз приятеля, знаєш, отого шоколадного магната. Вони вмовили мене прийти до них сьогодні на обід.

— О, а я цілий день чистила сьогодні срібло. І готувала для нього кімнату.

Він підняв черевики й підвівся.

— Коли я шукатиму в ложці своє відбиття, то бачитиму лиш тебе.

— Ой, перестань. Твої сорочки висять у кухні.

Він спакував скриньку, відніс її на місце, вибрав кремову лляну сорочку з трьох, що там висіли. Повернувшись, він хотів лиш пройти через вітальню і вже був на виході, але їй хотілося ще трошки поговорити.

— І оті дітлахи Квінсі. Той хлопчик, що навіть насюсяв у ліжко. Бідні пуцьвірінки.

Він затримався у дверях, знизав плечима. Він зазирнув сьогодні на басейн і бачив, як вони там веселилися й верещали в полуденній спеці. Вони затягли б у воду його тачку, якби він саме не нагодився. Денні Гардмен теж був там і пас очима їхню сестру, хоча мав би бути на роботі.

— Виживуть, — сказав Робі.

Кваплячись вийти вже з дому, він біг сходами нагору, перестрибуючи через три сходинки. У себе в кімнаті швиденько одягнувся і, немелодійно насвистуючи, змастив і причесав волосся, нахилившись до дзеркальця, що висіло з внутрішньої сторони шафи. Музичного слуху в нього не було ніякого, і він не зумів би сказати, яка нота нижча, яка вища. Зараз, вже вирішивши все щодо сьогоднішнього вечора, він почувався збудженим і, як це не дивно, вільним. Гірше, ніж є, вже все одно не буде. Методично, отримуючи задоволення від власної вправності, наче готуючись до якоїсь небезпечної мандрівки чи військової операції, він виконав усі знайомі дрібнички — поклав у кишеню ключі, упевнився, чи лежить у гаманці десятишилінгова банкнота, почистив зуби, перевірив, хухнувши в долоню, чи не пахне з рота, схопив зі столу лист і вклав його в конверт, наповнив портсигар і перевірив запальничку. Ще раз затримався перед дзеркалом. Вишкірив зуби, повернувся в профіль, глянув на себе через плече. Нарешті поплескав долонями по кишенях, збіг сходами, знову через три сходинки, голосно попрощався з матір’ю і вийшов на вузеньку, викладену цеглою доріжку, що бігла між клумбами до воріт у частоколі.

У наступні роки він часто згадуватиме цей вечір, як він ішов стежкою, що вела навпрошки краєчком дубового гаю і виходила на головну дорогу там, де та повертала до озера й до будинку. Він не запізнювався, але не міг втриматися, щоб не поспішати. Ці хвилини були переповнені багатством і безпосередніх, і не таких явних приємних відчуттів: згасаючі червонуваті сутінки, тепле нерухоме повітря, насичене запахами пересохлих трав і розігрітої землі, тіло, розслаблене цілоденною роботою в саду, гладенька після ванни шкіра, відчуття сорочки на тілі і цього єдиного його костюма. Передчуття того, що він побачить її, і побоювання цієї зустрічі теж дарували своєрідне чуттєве задоволення, і все це оповите, наче обіймами, душевним піднесенням — це може боліти, це страшенно неприємно, нічим добрим це не скінчиться, але він відкрив для себе, що значить бути закоханим, і це надзвичайно збуджувало його. Усе інше лише посилювало його щастя; він і досі діставав задоволення від думки про свій диплом з відзнакою — найкращий на курсі, як було сказано. А тепер ще й підтвердження від Джека Толліса, що підтримка триватиме. Попереду нова пригода, а зовсім не вигнання, йому раптом стало це ясно. І добре, і правильно, що він вивчатиме медицину. Він і сам не міг би пояснити свого оптимізму — він був щасливий, а отже приречений на успіх.

Одне-єдине слово містило все, що він відчував, і пояснювало, чому він пізніше повертатиметься до цих хвилин. Свобода. Свобода в житті, свобода в рухах. Колись давно, коли він ще й не чув про класичні школи, його відправили на іспит, який привів його в одну з них. Хоч як сильно подобався йому Кембридж, він був усе ж вибором його честолюбного директора. Навіть майбутня спеціальність була успішно вибрана для нього улюбленим учителем. Тепер — нарешті — він з власної волі почав доросле життя. Він наче писав оповідання, зробивши себе головним героєм, і вже його початок певною мірою шокував його друзів. Ландшафтний дизайн був не більш ніж богемною вигадкою, а ще хворобливим прагненням — цього висновку він дійшов з допомогою Фройда — замінити чи перевершити відсутнього батька. Вчителювання в школі — через п’ятнадцять років керівник секції англістики містер Р.Тернер, магістр мистецтв, Кембридж — не було в цьому оповіданні, як і викладання в університеті. Незважаючи на диплом з відзнакою, вивчення англійської літератури з відстані часу здавалося цікавою салонною грою, а читання книжок і судження про них — бажаним додатком до цивілізованого існування. Але не головним стрижнем, що б там не казав на лекціях доктор Лівіс. Це не було жертовним служінням, ані найбільш життєво необхідним заняттям допитливого розуму, ані першим і останнім бастіоном на шляху варварських орд, не більш ніж навчання живопису, музики чи вивчення історії або природознавства. На різних зустрічах і бесідах протягом випускного року Робі чув, як психоаналітик, профспілковий діяч-комуніст і фізик агітували кожен за свою сферу діяльності так само пристрасно і переконливо, як Лівіс за свою. Те саме робили, мабуть, і медики, але для Робі справа виглядала простіше й мала більш особистий характер: його практична натура і нездійснені наукові поривання знайдуть для себе вихід, він матиме значно досконаліший фах, аніж той, котрий набув у галузі літературної критики, а найголовніше — це буде його власне рішення. Він оселиться в чужому місті — і почне.

Він проминув дерева й опинився в тому місці, де стежка виходила на дорогу. Розлоги парку в сутінках ставали неначе більшими, а м’яке жовте світло у вікнах по той бік озера робило будинок величним і прекрасним. Там була вона, можливо, у своїй кімнаті, готується до обіду — схована від очей, у задній частині будинку на третьому поверсі. Вікна виходять на фонтан. Він прогнав ці надто живі, денні думки про неї, бо не хотів з’являтися в збентеженому стані. Тверді підошви його черевиків голосно стукали по щебінці, наче гігантський годинник, і він став думати про час, про його невичерпні запаси, про розкіш нерозтраченого майбутнього. Ніколи раніше не почувався він таким непристойно молодим і не відчував такої жаги, такої нетерплячки, щоб його історія вже почалася. В Кембриджі були викладачі з живим розумом, які все ще цілком пристойно грали в теніс, все ще займалися веслуванням, а були ж на двадцять років старшими за нього. Ще щонайменше двадцять років, протягом яких історія його життя розгортатиметься принаймні на такому ж рівні фізичної справності — майже стільки, скільки він прожив досі. Ці двадцять років перенесуть його в якийсь футуристичний 1955 рік. Що такого важливого знатиме він тоді, що зараз приховане від нього? І чи залишаться в нього потім ще років із тридцять, які можна буде прожити з більшою розважливістю?

Він почав думати про те, яким буде в 1962 році, коли йому буде п’ятдесят, коли він буде старий, щоправда, ще не такий старий, аби не приносити користі; про того загартованого, знаючого лікаря, яким він буде тоді, з його професійними таємницями, з усім накопиченим досвідом успіхів і трагедій. І ще назбираються тисячі книжок, бо в нього буде кабінет, величезний і похмурий, весь заповнений трофеями мандрів і роздумів усього життя — рідкісні рослини з тропічних лісів, отруєні стріли, невдалі електричні винаходи, фігурки з мильного каменю, засушені черепи, зразки мистецтва туземців. На полицях, звичайно, медичні довідники й плоди власних роздумів, але й книжки, які зараз заповнюють його комірчину на горищі котеджу — поезія вісімнадцятого сторіччя, яка мало не переконала його зайнятися парковим мистецтвом, третє видання Джейн Остін, Еліот, Лоуренс і Вілфред Оуен, повне зібрання Конрада, неоціненне видання «Села» Кребба 1783 року, Гаусмен, екземпляр «Танцю смерті» Одена з автографом. Бо це, безумовно, вкрай важливо: він буде кращим лікарем, якщо добре знатиме літературу. Як глибоко зможе проникнути його витончена чулість у людські страждання, в самовбивчу безрозсудність чи у звичайні невдачі, які ведуть людей до втрати здоров’я! Народження, смерть, а між ними — тлінність. Злети й падіння — ось із чим має справу лікар, і з цим же має справу література. Він думав про роман дев’ятнадцятого сторіччя. Безмежна поблажливість і широта поглядів, ненав’язлива добросердечність і тверезі оцінки; того лікаря, яким він хоче бути, характеризуватиме живий відгук на жахливі повороти долі та на марні й комічні заперечення неминучого; він намацуватиме слабкий пульс, слухатиме завмираюче дихання, відчуватиме, як холоне після гарячки рука, й міркуватиме — як цьому вчать тільки література й релігія — про жалюгідність і шляхетність людського роду…

Його кроки відлунювали в тиші літнього вечора в такт його екзальтованим думкам. Попереду в якійсь сотні метрів був міст, а на ньому, як йому здалося, контрастуючи з темною дорогою, вирізнявся якийсь білий силует, який спершу видався частиною білого кам’яного парапету. Якщо дивитися просто на нього, його обриси розмивалися, але через декілька кроків він почав набирати людської подоби. З цієї відстані неможливо було сказати, чи дивиться та людина на нього, чи в протилежний бік. Вона не рухалася, і Робі вирішив, що вона спостерігає за ним. Кілька секунд пробував погратися з думкою про привид, але він не вірив у надприродне, навіть у ту абсолютно невибагливу істоту, яка окупувала норманську церкву в селі. Це була дитина, він уже бачив, а отже, це має бути Брайоні в тому білому платтячку, в якому він бачив її вдень. Тепер він ясно бачив її, тому підняв руку й гукнув: «Це я, Робі», але вона все одно не ворухнулася.

Поки він наближався, йому спало на думку, що було б краще, якби лист потрапив у дім раніше за нього. Інакше йому, можливо, доведеться вручати його Сесилії в присутності інших, можливо, на очах у матері, яка досить холодно ставилася до нього після його приїзду. Або він взагалі не зможе віддати листа Сесилії, бо та уникатиме його. Якщо ж його передасть Брайоні, у Сесилії буде час прочитати його і подумати на самоті. Кілька зайвих хвилин можуть зробити її лагіднішою.

— Я якраз думав, чи не зможеш ти зробити мені послугу, — сказав він, підходячи до неї.

Вона кивнула на знак згоди й чекала.

— Можеш побігти вперед і віддати цю записку Сі?

Говорячи це, він вклав конверт їй в руку, а вона без слова взяла його.

— Я прийду через декілька хвилин, — почав він говорити, але вона вже розвернулася й бігла мостом. Він сперся на парапет, дістав цигарку й дивився, як вона, підстрибуючи, зникає в сутінках. У дівчаток це складний вік, відсторонено подумав він. Скільки їй, дванадцять? чи вже тринадцять? На мить вона зникла йому з очей, потім він побачив, як вона перебігає острів, вирізняючись на тлі темної маси дерев. Потім знову загубив її, і лише коли вона з’явилася по той бік другого мосту й звернула з дороги, щоб побігги навпрошки по траві, він раптом завмер, охоплений жахом і абсолютною впевненістю. Мимовільний, неартикульований вигук вирвався з його грудей, коли він зробив кілька поспішних кроків, затримався, знову побіг, тоді знову зупинився, знаючи, що вже не наздожене. Він уже не бачив її, коли склав рупором долоні й загорлав їй услід: «Брайоні!» Теж марно. Він стояв, напружуючи зір, щоб розгледіти її — наче це могло допомогти, — і напружував також у відчаї пам’ять, прагнучи повірити, що він помилився. Проте ніякої помилки не було. Писаний від руки лист він поклав на розкриту «Анатомію» Ґрея, розділ «Внутрішні органи», сторінка 1546, вагіна. Надрукований аркуш, що лежав біля машинки — це саме той, який він узяв і вклав у конверт. І не потрібні ніякі фройдистські мудрування — пояснення дуже просте й суто механічне: безневинний лист лежав на рисунку 1236 з його розкішною відвертістю й дражливим віночком лобкового волосся, а непристойний лист був на столі, якраз під рукою. Він ще раз загорлав: «Брайоні!», хоча й знав, що вона вже десь біля вхідних дверей. І справді, через пару секунд далекий ромб жовтого світла вихопив її силует, потім звузився й зник, коли вона зайшла в дім, і двері за нею зачинилися.

IX

Протягом півгодини Сесилія двічі виходила зі своєї кімнати, ловила своє відбиття в дзеркалі в позолоченій рамі, що висіло на вершечку сходів, і одразу ж, незадоволена собою, поверталася до свого гардероба переодягатися. Спершу вона обрала чорну крепдешинову сукню, яка, якщо вірити трюмо туалетного столика, завдяки своєрідному покрою надавала їй певної суворості. Враження неприступності, створюване сукнею, посилювалося темним кольором очей. Замість згладити цей ефект низкою перлів, Сесилія в мить натхнення потяглася за намистом із натурального гагату. Губи обвела помадою ідеально з першого ж разу. Декілька нахилів голови, щоб оглянути себе в трельяжі з усіх боків, упевнили її, що лице в неї не видовжене, принаймні сьогодні. Її чекали в кухні, де вона повинна була замінити матір; Леон, наскільки вона знала, чекав на неї у вітальні. І все ж, збираючись уже виходити, вона ще знайшла час повернутися до туалетного столика і торкнутися парфумами кінчиків ліктів — грайливий штрих, який відповідав її настрою, коли вона зачиняла за собою двері кімнати.

Проте погляд зі сторони, коли вона підійшла до дзеркала на сходах, показав їй жінку, яка зібралася на похорон, до того ж сувору, засмучену жінку, чий чорний панцир уподібнював її до якоїсь комахи, що живе в сірниковій коробці. Жук-рогач! Такою вона буде колись, у вісімдесят п’ять років, в удовиній жалобі. Ні секунди не зволікаючи, вона крутнулася на каблучку й повернулася до себе в кімнату.

Сумніви в неї з’явилися, бо вона знала, які каверзи може спричинити душевний стан. Душею ж вона в цей час була — у всіх смислах — там, де проведе сьогодні вечір і має почуватися невимушено. Вона скинула з пліч чорну крепдешинову сукню, залишивши її лежати на підлозі, і стояла в самих лиш туфельках і нижній білизні, оцінюючи можливості, які пропонував її гардероб, свідома того, що час біжить. Їй була ненависна думка, що вона виглядатиме суворою. Розкутою — ось якою хотіла вона бути, і в той же час стриманою. Передовсім же вона хотіла виглядати так, наче й ні на мить не замислювалась, як їй одягтися, а це вимагає часу. Внизу, в кухні вже, мабуть, уривається терпець, спливають хвилини, які вона збиралася провести на самоті з братом. Незабаром з’явиться мама, захоче обговорити розподіл місць за столом. Пол Маршал спуститься зі своєї кімнати, і його треба буде розважати, а там і Робі підійде. Ну, і як тут бути розважливою?

Вона провела рукою по декількох футах особистої історії, короткій хроніці її смаків. Ось її підліткові платтячка всіх попередніх років; якими ж вони сьогодні здаються смішними, безформними, ніякими, і хоча на одному з них плями від вина, а в іншому дірка, пропалена її першою цигаркою, вона все ще не наважувалася викинути їх. Ось сукня з першим несміливим натяком на підкладні плечика, за нею інші, вже значно виразніші, сформовані старші сестри, які вже відкинули дитячі роки, відкрили для себе лінію талії і всілякі округлості й видовжили подоли, самовпевнено ігноруючи сподівання чоловіків. Найновішою і найкращою, купленою, щоб відзначити закінчення університету, ще коли вона не знала про свій вбогенький диплом третього класу, була обтисла темно-зелена, скроєна по діагоналі вечірня сукня з відкритою спиною і комірцем-хомутиком. Надто розкішна, щоб уперше одягти її заради домашнього обіду. Вона провела рукою ще далі й витягла муарову шовкову сукню з плісированим ліфом і подолом із фестонами — безпомилковий вибір, оскільки рожевий колір був не крикливим і достатньо традиційним для вечора. Трельяж був такої ж думки. Вона поміняла туфельки, замінила гагати перлами, поправила макіяж, кількома рухами змінила зачіску, торкнулася парфумами ямочки на шиї, яка була тепер більш відкритою, і не минуло й п’ятнадцяти хвилин, як вона вже знову була в коридорі.

Ще вдень вона бачила, як старий Гардмен ходив по дому з кошиком, міняючи електричні лампочки. Можливо, світло на сходах стало різкішим, бо таких неприємностей із дзеркалом у неї раніше ніколи не було. Ще тільки йдучи до нього, вона метрів із п’ятнадцяти вже побачила, що воно її не пропустить; рожевий колір був насправді невинно блідим, талія була надто високо, сукня блищала, як святкове платтячко у восьмирічної дівчинки. Не вистачало тільки ґудзиків із зайчиками. Коли вона підійшла ближче, якісь нерівності на поверхні старого дзеркала зменшили її відбиття, і вона побачила себе саму п’ятнадцятирічної давності. Вона зупинилася і для експерименту підняла руки до голови й зібрала волосся в два хвостики. Десятки разів, мабуть, бачило це дзеркало, як вона бігла сходами, поспішаючи на день народження до ще однієї подружки. Її настрій навряд чи покращиться, якщо вона спуститься вниз, виглядаючи або вважаючи, що виглядає, як Шерлі Темпл[6].

Радше покірна долі, ніж у стані роздратованості чи паніки, вона повернулася до себе в кімнату. Жодної неясності в думках не було: всі ці надто живі, немислимі уявлення, внутрішні сумніви, нав’язлива виразність і жахлива несхожість, яка оповила все знайоме і звичне, — все це було лиш продовженням, варіаціями того, що вона бачила й відчувала протягом усього дня. Відчувала, але воліла не думати про це. А крім того, вона знає, що треба зробити, і знала це весь час. У неї був лиш один наряд, який їй по-справжньому подобався, і саме в ньому вона повинна бути. Рожева сукня впала на чорну, вона зневажливо переступила через цю купу й витягла свою вечірню, свою зелену випускну сукню з відкритою спиною. Одягаючи її, вона із задоволенням вловлювала міцний пестливий дотик діагонального крою через шовкову нижню спідницю і відчувала себе лискуче-неприступною, верткою і безпечною; у високому трюмо її привітала русалка. Вона залишила перли, знову перевзулася в чорні шпильки, ще раз поправила зачіску і макіяж, ще раз торкнулася себе парфумами й, відчинивши двері, перелякано скрикнула. Перед нею, буквально в кількох сантиметрах, було чиєсь обличчя й стиснутий кулак. Перед її запамороченим зором відразу постала картина якогось радикального художника типу Пікассо, де сльози, набряклі червоні очі, мокрі губи й розпухлий, зашмарканий ніс перемішалися в мокро-малиновому горі. Вона трошки оговталася, поклала руки на худенькі плечика й лагідно розвернула усе тільце, щоб роздивитися ліве вухо. Це був Джексон, який саме збирався постукати до неї. У другій руці він тримав сіру шкарпетку. Відступивши назад, вона побачила, що він одягнений у випрасувані сірі шорти й білу сорочку, але босий.

— Хлопчику мій! Що сталося?

Якийсь час він просто не міг вимовити ні слова. Замість цього він простягнув до неї шкарпетку, а потім показав нею кудись у коридор. Сесилія виглянула й побачила в кількох метрах П’єро, теж босого, який теж тримав шкарпетку й дивився на неї.

— Отже, кожен із вас має одну шкарпетку.

Хлопчик кивнув, натужно ковтнув і аж тоді спромігся нарешті сказати:

— Міс Бетті сказала, що відлупцює нас, якщо ми зараз не спустимося пити чай, але в нас тільки одна пара шкарпеток.

— І ви через неї побилися.

Джексон рішуче труснув головою.

Коли вона йшла з хлопчаками по коридору до їхньої кімнати, спершу один, потім другий узяв її за руку, і її навіть здивувало, яке вона відчула задоволення. Водночас вона не могла не думати про свою сукню.

— А ви не просили сестру допомогти вам?

— Вона з нами зараз не розмовляє.

— Чому це?

— Вона нас ненавидить.

Кімната являла собою жахливе звалище: розкиданий одяг, мокрі рушники, шкірки від помаранчів, роздерті клапті коміксу, розкладені навкруг аркуша паперу, перекинуті стільці, напівприкриті ковдрами й постягуваними матрацами. Між ліжками на килимі — велика мокра пляма, в центрі якої лежав кусок мила й мокрі жмути туалетного паперу. Напівзірвана штора криво звисала з-під ламбрекена, і хоча вікна були відчинені, повітря було вогким, наче ним уже довго дихали. Усі шухляди в комоді були відкриті й порожні. Складалося враження, що тут замкнули нудьгу, яка час від часу переривалася пустуванням і різними вигадками — стрибали з ліжка на ліжко, будували табір, майже вигадали якусь настільну гру, потім покинули. В домі Толлісів ніхто не займався близнятами, і щоб якось приховати свою вину, вона весело сказала:

— Поки кімната в такому стані, ми нічого тут не знайдемо.

Вона почала наводити лад, перестилати ліжка, скинула свої шпильки й вилізла на стілець, щоб закріпити штору, і давала близнятам маленькі й нескладні завдання. Вони слухняно виконували їх, але були якимись тихими й зніченими, коли щось робили, наче вона пропонувала їм покарання, а не спасіння, сварила, а не заспокоювала. Вони соромилися своєї кімнати. Поки вона стояла на стільці в своїй облягаючій темно-зеленій сукні, їй у голову прийшла простенька думка: як же їм тоскно і страшно бути позбавленими любові й конструювати своє життя з нічого в якомусь чужому домі.

З трудом, бо майже не могла зігнути колін, вона злізла зі стільця, сіла на краєчку ліжка й поплескала долонями по обидва боки від себе. Хлопці, однак, залишилися стояти, очікувально на неї дивлячись. Вона вдалася до злегка наспівного тону виховательки дитячого садочка, яку колись обожнювала.

— Але ж ми не будемо плакати через загублені шкарпетки, правда?

— Власне кажучи, ми б краще поїхали додому, — сказав П’єро.

Відчувши докір, вона повернулася до тону дорослої розмови.

— Зараз це неможливо. Ваша мама в Парижі з… ну, поїхала трошки відпочити, а тато зайнятий у коледжі, тому вам якийсь час треба побути тут. Мені шкода, що про вас забули. Але ж вам було так добре на басейні.

— Ми хотіли грати в спектаклі, — сказав Джексон, — а Брайоні пішла геть і ще й досі не повернулася.

— Правда? — Ну от, ще про когось треба турбуватися. Брайоні вже давно слід би було повернутися. Це, в свою чергу, нагадало їй про людей, які чекають внизу: мама, кухарка, Леон, гість, Робі. Навіть вечірнє тепло, яке пливло в кімнату через відчинені вікна в неї за спиною, накладало певну відповідальність; це був той літній вечір, про який мрієш цілий рік, і ось він нарешті настав, зі своїм п’янким ароматом, багатий на різні приємні речі, а її відволікають проханнями й дрібними неприємностями. Але ж вона просто мусить. Інакше це буде неправильно. Як чудово було б сидіти на терасі з Леоном, попиваючи джин з тоніком. І це ж зовсім не її вина, що тітка Герміона втекла з якимось поганцем, який щотижня виголошує по радіо душевні проповіді. Досить сумувати. Сесилія підвелася й плеснула в долоні.

— Що ж, дуже шкода, що спектакль не вдався, але тут ми нічого не можемо зробити. Давайте знайдемо вам якісь шкарпетки й житимемо далі.

Пошуки виявили, що шкарпетки, в яких вони приїхали, були випрані і що захоплена пристрастю тітка Герміона забула спакувати ще одну запасну пару. Сесилія пішла до Брайоні в кімнату і, порившись у шухляді, знайшла найменш дівочі — білі, до кісточок, з червоними й зеленими полуничками по верху. Вона гадала, що тепер буде бійка за сірі шкарпетки, але все вийшло навпаки, і щоб уникнути нового горя, вона вимушена була повернутися в кімнату Брайоні за ще однією парою. Цього разу вона затрималася, щоб виглянути у вікно й подумати, де ж може бути її сестра. Втопилася в озері, викрали цигани, збила якась проїжджа машина — вона думала згідно з ритуалом, головний принцип якого полягав у тому, що ніколи не буває так, як це собі уявляєш, і це дуже дієвий засіб, щоб уникнути найгіршого.

Повернувшись до хлопців, вона причесала Джексона, вмочивши гребінець у вазу з квітами; міцно тримаючи хлопчика двома пальцями за підборіддя, вона зробила на голові гарний, рівненький проділ. П’єро терпляче чекав своєї черги, а потім вони без слова побігли разом униз на зустріч із Бетті.

Сесилія, не кваплячись, рушила за ними, глянула по дорозі у фатальне дзеркало, повністю задоволена тим, що там побачила. Точніше кажучи, це вже не так турбувало її, бо після спілкування з близнюками настрій у неї змінився, стрій думок розширився, формуючи невиразне рішення, позбавлене конкретного змісту і якогось чіткого плану. Вона мусить виїхати звідси. Ця думка заспокоювала і була приємною, а зовсім не розпачливою. Вона дійшла до площадки другого поверху і зупинилася. Внизу її мати, відчуваючи провину, що сім’я так довго залишалася без її опіки, сіятиме навкруг себе неспокій і збентеження. До цього слід додати звістку, що й досі немає Брайоні, якщо це дійсно так. Її пошуки теж вимагатимуть часу й нових хвилювань. Потім подзвонять із міністерства сказати, що містер Толліс працюватиме допізна й ночуватиме в місті. Леон, який має справжній талант уникати відповідальності, не візьме на себе батькових функцій. Номінально вони перейдуть до місіс Толліс, але в кінцевому підсумку успіх цього вечора залежатиме від Сесилії. З цим усе ясно, і не варто навіть опиратися — слід розпрощатися з думками про приємний літній вечір, не буде довгої бесіди з Леоном, не буде прогулянок босоніж по траві під нічними зірками. Під рукою вона відчувала чорне лаковане соснове дерево поручнів, непорушних, надійних і підробних, імітація неоготики. В неї над головою висіла на трьох ланцюгах величезна чавунна люстра, яку, скільки вона себе пам’ятає, ніколи не запалювали. Замість неї користувалися парою настінних світильників із китицями у напівкруглих абажурчиках із фальшивого пергаменту. В їх туманно-жовтому світлі вона тихенько пройшла через площадку й глянула в бік материної кімнати. Напівпрочинені двері, смуга світла, що падала на палас коридора, підтверджували, що Емілі Толліс піднялася зі своєї канапи. Сесилія повернулася на сходи й знову нерішуче зупинилася. Їй не хотілося йти вниз. Проте вибору не було.

В усьому цьому не було нічого нового, і вона не страждала через це. Два роки тому її батько повністю занурився в підготовку якихось загадкових реферативних документів для Міністерства внутрішніх справ. Мама завжди жила в своєму царстві хвороб, Брайоні завжди потребувала материнської опіки з боку старшої сестри, а Леон завжди був вільним птахом, і вона його завжди любила за це. Вона лиш не думала, що повернення до старих ролей відбудеться так легко. Кембридж кардинально змінив її, і вона вже вважала себе вільною. Проте ніхто в сім’ї не помітив у ній ніяких змін, а вона була не в силах опиратися настійливості їх звичних сподівань. Вона нікого не винуватила, але ціле літо тинялася домом, підбадьорюючи себе неясною думкою, що відновлює якісь важливі зв’язки з родиною. Однак зв’язки ці, як вона зараз бачила, ніколи не поривалися, і як би там не було, але її батьки були постійно відсутніми, кожен по-своєму, Брайоні повністю занурилась у свої фантазії, а Леон жив у місті. Тепер настав час і на неї. Їй потрібна пригода. Вона мала запрошення від дядька з тіткою поїхати разом з ними до Нью-Йорка. Тітка Герміона була в Парижі. Вона могла переїхати в Лондон і знайти там роботу — саме цього очікував від неї батько. Вона відчувала збудження, а не неспокій, і не допустить, щоб цей вечір розчарував її. Будуть ще й інші вечори, схожі на цей, і щоб діставати від них задоволення, вона має бути деінде.

Підбадьорена цією новою впевненістю — правильно вибрана сукня, безумовно, допомогла, — вона пройшла через хол, розсунула портьєри й рушила викладеним шаховою плиткою коридором до кухні. Увійшла вона в хмару пари, в якій на різній висоті висіли безтілесні обличчя, як ескізи в альбомі художника, і всі очі були звернені на щось, що стояло на кухонному столі й чого Сесилія не бачила за широкою спиною Бетті. Розпливчастий червоний відблиск на висоті щиколоток — то було розжарене вугілля у величезній плиті, дверцята якої саме в цю мить затріснули зі страшним брязкотом і роздратованим вигуком. Густа пара піднімалася над казаном киплячої води, на який ніхто не звертав уваги. Помічниця куховарки, Долл, худенька дівчина з села із зібраним у простий вузол волоссям, стояла біля мийки, роздратовано брязкала кришками від каструль, які вона шкребла й мила, проте й вона напівобернулася подивитися, що Бетті поставила на столі. Одне з облич належало Емілі Толліс, друге — Денні Гардмену, третє — його батькові. Над усіма іншими, стоячи, мабуть, на ослонах, височіли Джексон і П’єро з урочистими виразами на лицях. Сесилія відчула на собі погляд молодшого Гардмена. Вона розлючено глянула на нього й була задоволена, коли той відвернувся. Робота в кухні в таку спеку була важкою і тривала весь день, і сліди її були повсюди: кам’яна підлога була слизькою від розлитого жиру з-під смаженого м’яса і розтоптаного лушпиння; мокрі кухонні рушники, данина героїчній і забутій вже роботі, звисали над плитою, як старі полкові прапори в церкві; в гомілку Сесилії впирався переповнений кошик з овочевими відходами, які Бетті забере додому для своєї ґлостерської старої плямистої[7], котру вона відгодовувала на грудень. Кухарка глянула через плече, хто це там прийшов, і перш ніж вона відвернулася, Сесилія встигла побачити розлюченість в очах, які через товсті щоки виглядали вузенькими, наче мармеладні дольки.

— Та здойміть його к бісу! — вереснула вона. Роздратування, без сумніву, було скероване на місіс Толліс. Долл метнулася від мийки до плити, посковзнулася, аж мало не впала, і схопила дві ганчірки, щоб відтягти баняк з вогню. Коли пара трохи розійшлася, стало видно Поллі, покоївку, яку всі вважали простацькою і яка завжди залишалася допізна, коли була якась робота. Її широко розставлені й довірливі очі теж були прикуті до кухонного столу. Сесилія обійшла Бетті ззаду, аби побачити те, що бачили всі інші — велике засмалене деко, яке недавно витягли з духовки, повне печених картоплин, які ще тихенько шкварчали. Їх було, мабуть, близько сотні, укладених блідо-золотистими рядами, а Бетті металевою лопаточкою підколупувала й перевертала їх. Нижні поверхні були липкими, жовтогарячими, подекуди лискучі краєчки були перламутрово коричневими, а навколо тріснутої скоринки, мов пелюстки, розходилися філігранні тріщинки. Пропечені вони були ідеально.

Перевернувши останній ряд, Бетті сказала:

— І ви, пані, хочете оце пустити в картопляний салат?

— Саме так. Обріжте припечені шматочки, обітріть жир, покладіть їх у велику тосканську салатницю, добре скропіть оливковою олією, а тоді… — Емілі недбало махнула рукою в бік виставлених біля дверей спіжарні фруктів, де могла бути — або й не бути — цитрина.

Бетті звернулася до стелі:

— А салату з брюссельської капусти вам не захочеться?

— Ох, Бетті.

— А салату з цвітної капусти в сухариках? Чи салату з часниковим соусом?

— Ви чините багато галасу з нічого.

— Може, салату з хлібного пудингу?

Один із близнюків пирхнув.

Не встигла ще Сесилія здогадатися, що зараз буде, як воно вже почалося. Бетті повернулася до неї, схопила за руку і заволала:

— Міс Сі, було сказано зробити печеню, і ми поралися коло цього цілий день, та ще в такій температурі, що кров закипає.

Ситуація була новою, незвичним додатком була присутність глядачів, але сама дилема була достатньо знайомою: як усе залагодити, не образивши при цьому мами. А ще Сесилія знову вирішила, що посидить із братом на терасі, тому важливо було приєднатися до переможної фракції і швидко знайти якесь рішення. Вона відвела маму набік, а Бетті, яка достатньо добре була ознайомлена з ритуалом, поквапила всіх інших до роботи. Емілі й Сесилія Толліс стояли біля відчинених дверей, що вели з кухні на невеличкий город.

— Кохана, надворі спека, і я не поміняю свого рішення щодо салату.

— Емілі, я знаю, що спека страшна, але Леон аж вмирає за печенею Бетті. Він весь час про неї торочить. Я чула, як він розхвалював її містеру Маршалу.

— О Господи, — зітхнула Емілі.

— Я згодна з тобою. Я теж не хочу печені. Але найкраще буде, щоб усі мали вибір. Пошли Поллі на город, нехай наріже трохи салату. В спіжарні є буряки. Бетті може зварити ще трохи картоплі й дати їй остигнути.

— Кохана, ти маєш рацію. Мені б не хотілося розчарувати Леончика.

І все чудово вирішилося, і печеня була врятована. Тактовна Бетті люб’язно погодилася посадити Долл оббирати картоплю, а Поллі відправила з ножем на город.

Коли вони вийшли з кухні, Емілі одягла темні окуляри й сказала:

— Я так рада, що все владналося, бо по-справжньому мене турбує лиш Брайоні. Вона напевне переживає і десь там кисне в парку. Я хочу знайти її й привести додому.

— Дуже хороша думка. Я й сама хвилююся за неї, — відповіла Сесилія. Вона не збиралася переконувати матір не віддалятися далеко від тераси.

Вітальня, яка вранці зачарувала Сесилію своїми паралелограмами, була зараз темною, горіла одна-єдина лампочка біля каміна. Розчинені навстіж засклені двері обрамлювали зеленувате небо, на тлі якого, трошки далі, виділявся силует знайомої братової голови й плечей. Ідучи кімнатою, вона чула тихенький дзенькіт кубиків льоду у склянці, а вийшовши на терасу, відчула запахи м’яти, ромашок і піретруму, розтоптаних під ногами й зараз ще п’янкіших, ніж уранці. Ніхто вже не пам’ятав імені й навіть вигляду тимчасового садівника, який кілька років тому придумав засадити щілини між плитами. В той час ніхто не зрозумів його задуму. Можливо, саме тому він і був звільнений.

— Сестричко! Я вже тут сорок хвилин, мало не зварився.

— Вибач. Де моя склянка?

На низенькому дерев’яному столику, присунутому до стіни будинку, стояла кругла гасова лампа, а навкруг неї був влаштований простенький бар. Нарешті в руках у неї опинився джин-тонік. Вона взяла в нього цигарку, закурила, і вони цокнулися склянками.

— Мені подобається твоя сукня.

— А ти її бачиш?

— Повернися. Шикарно. Я й забув про цю родимку.

— Як там у банку?

— Нудно й цілком приємно. Ми живемо вечорами й вікендами. Коли ти збираєшся приїхати?

Вони зійшли з тераси на гравійну доріжку, що бігла між трояндами. Попереду чорнильно-темною масою здіймався фонтан з Тритоном, химерні обриси якого були чітко окреслені на тлі неба, що ставало ще зеленішим у міру того як густішали сутінки. Чути було дзюрчання води, і Сесилії здалося, що вона навіть відчуває її запах, різкий і сріблястий. Можливо, це був запах коктейлю в її руці.

Помовчавши, вона сказала:

— Я тут потихеньку дурію.

— Знову мамуся для всіх. А знаєш, зараз дівчата можуть отримати будь-яку роботу. Навіть складають іспити для вступу на державну службу. Старий був би задоволений.

— Мені нічого не світить з моїм дипломом.

— Коли почнеш працювати, то побачиш, що все це нічого не значить.

Вони дійшли до фонтана, повернулися лицем до будинку і якийсь час мовчали, спираючись на парапет, у місці її позорища. Безрозсудного, смішного, а передовсім соромітного. Всього лиш час, святенницька ширма кількох годин не дозволяла братові побачити її такою, якою вона тоді була. Але від Робі в неї не було такого захисту. Він бачив її, він завжди бачитиме її, навіть коли час згладить цей спогад до якоїсь розмови в барі. Вона все ще сердилася на брата за це запрошення, але він був їй потрібен, вона хотіла, щоб він поділився з нею своєю свободою. Щоб не бути неґречною, вона запитала, що в нього нового.

У Леоновому житті, а радше в його розповідях про своє життя не було поганих людей, ніхто не інтригував, не брехав, не зраджував. Усіх він розхвалював, принаймні якоюсь мірою, наче весь час чудувався, що такі люди взагалі існують. Він пам’ятав усі кращі риси своїх приятелів. Наслідком кожної історії, яку розповідав Леон, мало бути те, щоб слухач прихильніше ставився до людей з усіма їхніми недоліками. Кожен у нього був щонайменше «хорошим хлопцем» чи «цілком порядним», і він ніколи не вважав, що внутрішні мотиви розходяться із зовнішніми проявами. Якщо в приятелеві було щось незрозуміле чи суперечливе, то Леон обачливо знаходив якесь прихильне пояснення. Література й політика, наука і релігія його не зачіпали — для них просто не було місця в його світі, як і для будь-чого, що зумовлювало серйозні розбіжності між людьми. Він отримав диплом юриста і тут же з радістю забув про нього. Його важко було уявити самотнім, чи знудьгованим, чи зажуреним; незворушність його була безмежною, так само як і брак амбіцій, і він вважав, що всі інші схожі на нього. І незважаючи на все це, його лагідність була цілком приємною, навіть заспокійливою.

Спершу він заговорив про свій веслувальний клуб. До недавнього часу він був загрібним у другій вісімці, і хоча всі ставилися до нього добре, сам він вважав, що буде краще, якщо темп задаватиме хтось інший. Те саме в банку: коли пішли чутки про підвищення і нічого з цього не вийшло, він навіть відчув полегшення. Потім про дівчат: акторка Мері, яка чудово грала в «Приватних життях», раптом без будь-яких пояснень переїхала до Ґлазґо, і ніхто не знав чому. Він підозрював, що вона поїхала доглядати помираючого родича. Франсіна, яка прекрасно говорила французькою і шокувала світ тим, що носила монокль, ходила з ним минулого тижня на оперу Ґілберта й Саллівана, а в антракті вони бачили короля, який начебто подивився в їхній бік. Мила, надійна, хорошого походження Барбара, з якою, як вважали Джек і Емілі, йому слід одружитися, запросила його на тиждень у замок своїх батьків у Шотландії. Він гадає, що не поїхати було б неввічливо.

Щоразу, коли здавалося, що він готовий вичерпатися, Сесилія підкидала йому нове запитання. З нез’ясовних причин йому в Олбені[8] знизили плату за житло. Старий приятель зробив шепеляву дівчину вагітною, одружився з нею і тепер страшенно щасливий. Інший купує собі мотоцикл. Батько одного приятеля купив фабрику порохотягів і говорить, що це все одно як ліцензія на друкування грошей. Чиясь бабка виявилася відважною старушенцією, пройшовши півмилі зі зламаною ногою. Ця свіжа, як вечірнє повітря, розмова пронизувала й огортала її, витворюючи в уяві світ добрих намірів і приємних наслідків. Плече в плече, напівстоячи, напівсидячи, вони дивилися на дім їхнього дитинства, підробно середньовічні архітектурні мотиви якого здавалися зараз дивно легковажними; мігрень їхньої матері була комічною інтерлюдією в опереті, смуток близнюків — сентиментальними примхами, інцидент на кухні — всього лиш веселою метушнею життєрадісних людей.

Коли настала її черга розповідати про події останніх місяців, вона не змогла позбутися впливу Леонового тону, хоча її версія всупереч її намірам звучала як насмішка. Вона висміювала власні спроби в генеалогії; родинне дерево виявилося зимовим і голим, до того ж без коріння. Дід Гаррі був сином сільського робітника, який з невідомих причин поміняв прізвище з Картрайт на Толліс і дати народження й одруження якого не були задокументовані. Щодо «Клариси» — коли вона цілими днями валялася на ліжку, поки не терпла рука, — то та справді виявилася «Втраченим раєм» навпаки: героїня заслуговувала тим більшої зневаги, чим більше проявлялися її схибнуті на думці про смерть чесноти. Леон кивав, стуливши губи; він не прикидався, ніби розуміє, про що вона говорить, але й не переривав її. Вона у фарсовому тоні розповіла про тижні нудьги й самотності, як вона приїхала побути з родиною, якось компенсувати свою довгу відсутність, і виявила, що ні батьків, ні сестри — кожного у свій спосіб — немає. Заохочена великодушними братовими підсміюваннями, вона зімпровізувала комічні скетчі про те, як їй з дня на день треба було все більше цигарок, про близнюків за порогом її кімнати, і у кожного по шкарпетці, і як Брайоні дерла афішу, і про мамине бажання чуда під час бенкету — печена картопля в картопляний салат. Леон тут не вловив біблійної алюзії. В усьому, що вона говорила, був якийсь відчай, якась внутрішня порожнеча, чи щось випущене, чи неназване, і це примушувало її говорити швидше й перебільшувати чимраз непереконливіше. Погідна вбогість Леонового життя була блискучою вигадкою, його невимушеність — оманливою, його обмеженість досягалася невидимою нікому важкою працею і тими непередбачуваними якостями характеру, яким вона нічого не могла протиставити. Вона взяла його під руку й притиснула. Ось ще одна особливість Леона: такий привітний і чарівний в компанії, але рука його під піджаком твердістю нагадувала тропічне дерево. Вона ж була м’якою в усіх відношеннях — і якоюсь прозорою. Він дивився на неї з любов’ю.

— Щось сталося, Сі?

— Нічого, абсолютно нічого.

— Ти й справді повинна приїхати й пожити у мене і трошки порозглядатися.

На терасі рухалася якась постать, а у вітальні загорілося світло. Брайоні покликала брата й сестру.

— Ми тут, — гукнув у відповідь Леон.

— Треба вертатися, — сказала Сесилія, і все ще тримаючись за руки, вони рушили до будинку. Коли вони проходили повз троянди, вона задумалася, чи й справді було щось таке, про що вона хотіла розповісти йому. Признаватися в тому, що вона утнула сьогодні вранці, було, ясна річ, неможливо.

— Мені б дуже хотілося приїхати до міста. — Ще тільки вимовляючи ці слова, вона уявила, як щось тягне її назад, як вона не може спакувати валізу, як запізнюється на поїзд. Може, вона взагалі не хоче їхати, проте повторила ще рішучіше:

— Дуже б хотілося приїхати.

Брайоні нетерпляче вичікувала на терасі, прагнучи привітатися з братом. Хтось щось сказав їй з вітальні, і вона відповіла через плече. Наблизившись, Сесилія і Леон знову почули той голос — це була мама, яка намагалася бути суворою.

— Кажу тобі останній раз. Ти негайно підеш нагору, помиєшся і переодягнешся.

Не відриваючи від них погляду, Брайоні рушила до засклених дверей. У руці вона щось тримала.

— Ми б миттю влаштували тебе, — сказав Леон.

Коли вони увійшли в кімнату, залиту світлом декількох ламп, Брайоні все ще була там, все ще боса і в брудній білій сукні, а мама стояла біля дверей у протилежному кінці кімнати й поблажливо усміхалася, Леон простяг вперед руки й промовив смішною лондонською говіркою кокні, яку приберігав тільки для неї:

— Ано, чи ж то не є моя мацьопа сестричечка?

Пробігаючи мимо Сесилії, Брайоні тицьнула їй в руку складений удвоє аркушик паперу, потім заверещала «Леон!» і кинулася йому в обійми.

Свідома того, що мати дивиться на неї, Сесилія із зацікавлено здивованим виразом на обличчі розгорнула аркуш. І дуже доречно, бо лиш такий вираз і міг з’явитися, коли вона проглянула невеличкий друкований текст і сприйняла його весь з першого ж погляду — вся його забарвленість і вся суть зумовлювались одним-єдиним двічі повтореним словом. Поряд із нею Брайоні розповідала Леонові про п’єсу, яку написала для нього, і жалілася, що не зуміла її поставити. «Випробування Арабелли», весь час повторювала вона. «Випробування Арабелли». Ніколи вона не була такою жвавою, такою дивно збудженою. Вона все ще обнімала брата за шию і стояла навшпиньках, притулившись щокою до його щоки.

Спершу в думках Сесилії бриніла, повторюючись, лиш одна простенька фраза: «Звичайно ж, звичайно ж». Як вона цього не бачила? Все з’ясувалося. Весь цей день, минулі тижні, дитинство. Все життя. Усе тепер стало ясно. А чому ж іще вона так довго вибирала сукню, воювала за вазу, чому все їй здавалося таким інакшим, чому вона не може наважитися виїхати? Чому вона була такою сліпою, такою тупою? Секунди нестримно збігали, непристойно було її далі стояти, втупившись в аркуш паперу. Складаючи його, вона раптом ясно усвідомила: такий лист не можна було послати без конверта. Обернулася, щоб глянути на сестру.

— А що, як зробимо так? — саме говорив Леон. — Я добре наслідую голоси, ти навіть ще краще. Ми разом прочитаємо її вголос.

Сесилія обійшла його, щоб опинитися перед Брайоні.

— Брайоні? Брайоні, ти читала це?

Але Брайоні, яка радісно верещала у відповідь на братову пропозицію, крутнулася в його руках, відвернулася від сестри й зарилася обличчям у піджак Леона.

— Втихомиртеся вже, — лагідно промовила Емілі з другого кінця кімнати.

Сесилія знову обійшла брата, опинившись по інший його бік.

— Де конверт?

Брайоні знову відвернулася й несамовито зареготала у відповідь на якісь слова Леона.

А тоді Сесилія усвідомила, що з ними в кімнаті є ще хтось, краєм ока помітила якийсь рух за собою і, обернувшись, побачила Пола Маршала. В одній руці він тримав срібний піднос, на ньому стояли п’ять склянок для коктейлів, наполовину наповнені якоюсь в’язкою коричневою рідиною. Він зняв одну склянку і вручив її Сесилії.

— Я наполягаю, щоб ви це покуштували.

X

Вже сама складність переживань підтверджувала переконаність Брайоні, що вона виходить на арену дорослих емоцій і лицедійства, від яких її твори тільки виграють. У якій казці може міститися стільки суперечностей? Нестримна й бездумна цікавість підштовхнула її розірвати конверт і витягти лист — вона прочитала його в холі, після того як Поллі впустила її в дім, — і хоча весь жах послання повністю її виправдовував, вона все одно почувалася винною. Негарно відкривати чужі листи, але їй можна, бо їй просто необхідно знати про все. Вона рада була знову зустрітися з братом, але все одно, перебільшувала свої почуття, щоб уникнути звинувачувальних запитань сестри. А пізніше вона лиш прикидалася, що спішить виконати мамин наказ, коли прожогом бігла до своєї кімнати; вона не тільки хотіла втекти від Сесилії, їй треба було залишитись на самоті, щоб заново продумати все про Робі й скласти перший абзац оповідання, яке буде пронизане справжнім життям. Ніяких більше принцес! Сцена біля фонтана, ця атмосфера гидких погроз, а в кінці, коли вони обоє пішли кожен у свій бік, той блиск порожнечі над вогкою плямою на гравії, який усе пояснював — це все треба продумати ще раз. Лист додав до всього цього щось дуже суттєве, щось брутальне, можливо, навіть злочинне, якусь темну першооснову, і навіть украй збуджена схованими тут можливостями, Брайоні не сумнівалася, що сестрі щось загрожує і потрібна буде її допомога.

Це слово: вона намагалася заглушити його, а воно все одно непристойно витанцьовувало в її думках, типографське чортеня, підсуваючи невиразні, скрадливі анаграми — «палка», «зад», «лизати», якесь латинське «pistorius»[9]. Малюнки з дитячих книжечок — киця, яка себе вилизує, собака, якого б’ють дрючком. Ясна річ, вона ніколи не чула, щоб вимовляли це слово, ніколи не бачила його надрукованим чи навіть позначеним зірочками. Ніхто в її присутності ніколи не згадував, що таке слово існує, більш того, ніхто, навіть мама, ніколи не говорив про існування тієї частини її тіла, якої — Брайоні була впевнена — стосувалося це слово. Вона не сумнівалася, що йдеться саме про це. Допомагав контекст, але ще більшою мірою те, що саме слово повністю збігалося зі своїм змістом, майже ономатопея. Гладенько заокруглені, частково замкнені обриси літер були чіткими, як малюнки в підручнику анатомії. Дев’ять букв біля знаку оклику, мов дев’ять постатей, що зібралися біля підніжжя хреста. І те, що слово було написане чоловіком, який подумки сповідався цьому образу, ввіряючи йому єдину свою пристрасть, викликало в неї глибоку огиду.

Вона прочитала записку, безсоромно стоячи посеред вестибюлю, і одразу ж відчула небезпеку, що крилася в цьому грубіянстві. Щось нездоланно людське, навіть чоловіче, загрожувало нормальності їхнього домашнього укладу, і Брайоні знала, що якщо вона не допоможе сестрі, вони всі страждатимуть. Було також ясно, що допомагати треба буде дуже делікатно, дуже тактовно. Інакше, як Брайоні знала з власного досвіду, Сесилія неодмінно напуститься на неї.

Вона була повністю поглинута цими думками, поки мила руки, лице, поки вибирала чисту сукню. Вона не знайшла шкарпеток, які хотіла одягти, але не стала витрачати час на пошуки. Одягла якісь інші, затягла ремінці на туфельках і сіла за стіл. Вони там унизу пили коктейлі, і вона матиме для себе принаймні двадцять хвилин. Причешеться вона, коли буде виходити. За відчиненим вікном співав цвіркун. Перед нею лежав стосик малоформатного паперу з батькової роботи, настільна лампа кидала заспокійливу жовту пляму світла, в руці вона тримала авторучку. Тварини, гарненько вишикувані на підвіконні, і суворі, високоморальні ляльки, розсаджені в кімнатах свого розкритого з одного боку дому, чекали на клейнод її першого речення. У цей момент саме бажання писати було значно сильнішим за будь-яке уявлення, про що ж вона хоче написати. Вона хотіла повністю зануритися в розгортання неспростовної думки, хотіла бачити, як чорна нитка розмотується з кінчика її рипучого срібного пера і скручується в слова. Але як віддати належне тим змінам, котрі перетворили її нарешті в справжню письменницю, і хаотичній мішанині вражень, і тій огиді, й тим чарам, які вона відчувала? Має бути якийсь порядок. Їй слід почати, як вона вже вирішила раніше, з простої розповіді про те, що вона бачила біля фонтана. Але цей епізод, освітлений сонцем, був зовсім не такий цікавий, як сутінки, як ті порожні хвилини на мості, віддані марним мріям, а потім із напівтемряви з’явився Робі, покликав її, тримаючи в руці маленький білий прямокутник, у якому був той лист, у якому було те слово. А що було в слові?

Вона написала: «Одна стара пані проковтнула муху».

Безумовно, не було ніякої дитячості в тому, аби сказати: має бути оповідання; і це буде оповідання про чоловіка, який усім подобався, але щодо якого в героїні завжди були певні сумніви, і врешті-решт вона зуміла виявити, що він є живим втіленням зла. Але чи не повинна вона — тобто Брайоні-письменниця, — озброєна тепер житейською мудрістю, піднятися над такими поняттями з дитячих казочок, як добро і зло? Адже має існувати якесь піднесене, божественне місце, звідки всіх людей можна судити однаково, коли вони не нацьковані одні на одних, як у якомусь довічному хокейному матчі, а просто юрмляться і галасують усі разом в усій своїй хваленій недосконалості. Якщо таке місце існує, то воно не для неї. Вона ніколи не пробачить Робі його гидких думок.

Розриваючись між бажанням подати простий, як у щоденнику, опис того, що сталося з нею протягом дня, і прагненням зробити з нього щось більше, щось відшліфоване, важливе саме по собі й загадкове, вона довго сиділа нахмурена над своїм аркушиком паперу з його інфантильною фразою і так і не написала жодного слова. Вона вважала, що достатньо добре вміє описувати дії, і в неї гарно виходять діалоги. Могла описати зимовий ліс і похмурі стіни замку. Але як описати почуття? Дуже просто сказати: «Їй було сумно» чи описати, що може робити засмучена людина, але що стосовно самого суму, як порадити собі з ним, щоб відчути всю його гнітючу природу? А ще важче із загрозами чи із заплутаними від суперечливих думок почуттями. З пером у руці, вона дивилася через усю кімнату на своїх суворих ляльок, чужих вже приятелів дитинства, яке, як вона вважала, закінчилося. Яке це холодне відчуття — дорослішати. Ніколи більше не сидітиме вона на колінах у Емілі чи Сесилії, хіба що жартома. Два роки тому, влітку, на одинадцяті уродини, її батьки, брат і сестра і ще хтось п’ятий, кого вона не пам’ятає, вивели її на лужок і підкидали на ковдрі одинадцять разів, а потім ще один раз на щастя. Як у це повірити сьогодні, в радісну свободу польоту, в сліпу довіру до лагідної надійності дорослих рук, якщо тим п’ятим цілком міг бути Робі?

Від звуку тактовного жіночого покашлювання вона здригнулася й підвела очі. То була Лола. Вона нерішуче заглядала в кімнату, а коли їхні очі зустрілися, тихенько постукала у двері.

— Можна увійти?

І одразу ж увійшла, а її рухи були дещо скутими, бо одягнена вона була у вузьку синю єдвабну сукню. З розпущеним волоссям, босоніж. Поки вона підходила, Брайоні відклала ручку й прикрила оте речення книжкою. Лола обережно сіла на краєчку ліжка й, роздувши щоки, драматично видихнула повітря. Виглядало це так, ніби вони завжди під кінець дня ділилися, мов сестри, враженнями.

— У мене був абсолютно жахливий вечір.

Коли Брайоні, спонукувана вимогливим поглядом кузини, вимушена була здивовано підняти брови, та продовжила:

— Близнюки катували мене.

Брайоні думала, що це образний вислів, поки Лола не повернулася до неї плечем і не показала високо на руці довгу подряпину.

— Який жах!

Лола простягла вперед руки. Навколо кожного зап’ястя були червоні розтерті пруги.

— Китайські тортури!

— Ага.

— Я принесу якийсь антисептик, щоб промити.

— Я вже сама все це зробила.

І справді, жіночий аромат Лолиних парфумів не міг приглушити дитячого запаху «гермолену». Найменше, що Брайоні могла зробити, це підійти й сісти поруч із кузиною.

— Ах ти ж бідолаха!

Коли Брайоні пожаліла Лолу, очі в тієї наповнилися сльозами, а голос став хрипким.

— Усі думають, що вони ангели, лиш тому, що вони однакові, а це справжні маленькі тварюки.

Вона придушила в собі ридання, немовби затиснувши його зубами, підборіддя в неї тремтіло, потім кілька разів глибоко втягла повітря розширеними ніздрями. Брайоні взяла її за руку й подумала, що тепер знає, як можна полюбити Лолу. Потім підійшла до комода, вийняла хусточку, розгорнула й подала Лолі. Та вже готова була скористатися нею, але побачивши на ній веселенький малюнок дівчаток-ковбоїв із ласо в руках, почала тихенько підвивати, як це роблять діти, коли вдають привидів. Внизу хтось подзвонив у двері, і за мить — ледь чутний швидкий цокіт каблучків по плитках вестибюля. Це, мабуть, Робі, а Сесилія сама побігла до дверей. Занепокоєна, що плач Лоли можуть почути внизу, Брайоні знову підвелася й зачинила двері в кімнату. Горе кузини породжувало в ній якийсь неспокій, збудження, що межувало з радістю. Вона повернулася до ліжка й обняла Лолу за плечі, а та закрила руками обличчя й почала плакати. Те, що така різка й владна дівчина може бути так принижена двома дев’ятирічними хлопчиськами, дивувало Брайоні й дозволяло відчути, що сама вона сильна. Цим і пояснювалося її мало не радісне почуття. Можливо, вона не така вже й слабенька, якою завжди себе вважала; врешті-решт, треба оцінювати себе, порівнюючи з іншими людьми, — бо ж більше нема з чим порівнювати. Час від часу хтось цілком несвідомо навчає тебе чогось про тебе саму. Не знаходячи слів, вона ніжно погладила кузину по плечу й подумала, що самі лиш Джексон і П’єро не можуть нести відповідальності за таке горе; вона пригадала, що в Лолиному житті є ще й інша біда. Родинний дім на півночі — Брайоні уявила собі вулиці, вздовж яких тягнуться задимлені фабрики, і похмурих людей, що плетуться на роботу, несучи бляшанки із сендвічами. Дім Квінсі замкнений, і його, можливо, ніколи більше не відімкнуть.

Лола помаленьку заспокоювалася. Брайоні лагідно запитала:

— То що ж сталося?

Старша дівчинка прочистила ніс і на хвильку замислилася.

— Я збиралася прийняти ванну. Вони увірвалися й накинулися на мене. Повалили на підлогу… — Згадавши це, вона замовкла, щоб здолати нові ридання.

— Але чому вони таке зробили?

Лола глибоко втягла повітря й заспокоїлася. Порожніми очима вона дивилася просто себе.

— Вони хочуть додому. Я їм сказала, що не можна. Вони гадають, що це я тримаю їх тут.

Близнюки, які безрозсудно зганяють свій відчай на старшій сестрі — це Брайоні могла зрозуміти. Але зараз її дисциплінований дух непокоїла думка, що вже скоро всіх покличуть вниз, і кузині необхідно взяти себе в руки.

— Вони просто не розуміють, — глибокодумно сказала Брайоні, підходячи до рукомийника й наповнюючи його гарячою водою. — Вони ж просто маленькі діти, яким добряче дісталося.

Глибоко зажурена Лола похилила голову й кивнула з таким виразом, що Брайоні відчула до неї приплив ніжності. Вона підвела Лолу до рукомийника й дала їй фланельку. А потім, внаслідок різних спонук — безпосередньої потреби змінити тему, бажання поділитися секретом і показати старшій дівчинці, що в неї теж є життєвий досвід, а передовсім тому, що вона мала тепер до Лоли теплі почуття й хотіла зблизитися з нею, — Брайоні розповіла їй про зустріч із Робі на мості, і про лист, і як вона відкрила його, і що в ньому було. Щоб не вимовляти того слова вголос, бо це було немислимо, вона назвала його по буквах ззаду наперед. Те, який вплив це виявило на Лолу, повністю задовольнило її сподівання. Та підняла з-над рукомийника мокре лице і широко відкрила рота. Брайоні подала їй рушник. Пройшло кілька секунд, поки Лола вдавала, що не знаходить слів. Вона трошки перегравала, але робила це дуже мило, і таким же був її хрипкий шепіт.

— Думає про це весь час?

Брайоні кивнула й відвернулася, наче змагаючись із трагічним відчаєм. Тепер настала Лолина черга заспокоювати Брайоні, обійнявши її за плечі, і Брайоні могла повчитися в кузини, як треба виявляти емоції.

— Як це жахливо для тебе. Цей чоловік — маніяк.

Маніяк. Слово мало в собі вишуканість, а також вагомість медичного діагнозу. Вона стільки років знала його — і ось ким він виявився. Коли вона була маленькою, він часто носив її на спині й удавав, що він дикий звір. Стільки разів вона була з ним сам на сам на озері, де він колись навчав її триматися на воді й плавати брасом. Тепер, коли з ним усе стало ясно, вона навіть певним чином втішилася, хоча сцена біля фонтана стала ще загадковішою. Вона вже вирішила не розповідати про неї Лолі, підозрюючи, що пояснення тут дуже просте і що краще не виявляти свого невігластва.

— Що твоя сестра збирається робити?

— Просто не знаю. — Знову ж таки, вона не згадала, що боїться наступної зустрічі з Сесилією.

— А знаєш, я першого ж дня подумала, що він чудовисько, коли почула, як він кричав на близнюків біля басейну.

Брайоні намагалася пригадати схожі моменти, коли можна було побачити симптоми манії. Вона сказала:

— Він завжди прикидався таким хорошим. Він обманював нас роками.

Зміна теми виконала своє завдання, бо червоні кола навкруг Лолиних очей зникли, шкіра знову стала блідою і вкритою ластовинням; вона знов була схожою на себе. Взяла Брайоні за руку.

— Я гадаю, що про нього треба сповістити поліції.

Сільський констебль був доброю людиною з нафабреними вусами, а його дружина розводила курей і розвозила на велосипеді свіжі яйця. Розповісти йому про лист і про те слово, навіть назвавши його по буквам ззаду наперед, було немислимо. Вона хотіла забрати руку, але Лола стиснула її міцніше, немовби читаючи думки молодшої дівчинки.

— Нам треба просто показати їм лист.

— Вона може не погодитися.

— Закладаюся, що погодиться. Маніяк може напасти на кого завгодно.

Лола раптом замислилася, наче збиралася розказати кузині ще щось. Але замість цього відскочила, схопила щітку Брайоні для волосся й, ставши перед дзеркалом, почала енергійно розчісуватися. Не встигла вона цим зайнятися, як вони почули, що місіс Толліс кличе їх вниз на обід. Лола тут же роздратувалася, і Брайоні подумала, що ці різкі зміни настрою теж є наслідком її недавнього горя.

— Безнадійно. Я ж зовсім не готова, — сказала старша, знову мало не плачучи. — Я ж іще навіть не починала робити лице.

— Я вже йду вниз, — заспокоїла її Брайоні. — Я скажу їм, що ти трошки затримаєшся. — Проте Лола вже виходила з кімнати й, схоже, навіть не почула цих слів.

Пригладивши волосся, Брайоні продовжувала стояти перед дзеркалом, вивчаючи своє обличчя, і думала, як же то буде, коли вона сама почне «робити» його, а це, як вона знала, вже скоро настане. Ще одна вимога часу. Принаймні в неї немає веснянок, які треба ховати й замальовувати, а це, безумовно, заощадить зусилля. Колись дуже давно, ще коли їй було десять років, вона вирішила, що губна помада робить її схожою на клоуна. Це теж треба буде переглянути. Вона зупинилася біля столу й машинально закрутила ручку ковпачком. Писати оповідання — це безнадійна, нікчемна справа, коли навкруг діють такі могутні й хаотичні сили і коли нові події послідовно поглинають і трансформують усе, що відбулося раніше. Одна стара пані проковтнула муху. Вона стала думати, чи не вчинила страшну помилку, довірившись своїй кузині — Сесилія навряд чи буде задоволена, якщо екзальтована Лола почне натякати, що вона все знає про записку Робі. І як же можна йти зараз униз і сидіти за одним столом із маніяком? Якщо поліція заарештує його, то її, Брайоні, можуть викликати в суд і примусити вголос — для доказу — вимовити те слово.

Дуже неохоче вийшла вона з кімнати й рушила обшитим гнітючими панелями коридором до сходів, де знову зупинилася й прислухалася. Голоси продовжували долинати з вітальні — вона почула мамин голос, потім містера Маршала, потім голоси близнюків, які розмовляли один з одним. Отже, Сесилії немає, маніяка теж. Брайоні відчула, як починає калатати серце, коли через силу ступала зі сходинки на сходинку. Її життя перестало бути простим. Усього лиш три дні тому вона закінчувала «Випробування Арабелли» й чекала на приїзд кузенів. Їй хотілося, щоб усе стало іншим, — ось воно й стало, і все було не просто погано, а ставало чимраз гіршим. На першій площадці вона знову зупинилася, щоб обдумати свій план; вона щосили уникатиме своєї норовливої кузини, навіть погляду її уникатиме — вона не дасть втягнути себе у змову, не хоче стати причиною катастрофічного вибуху. А до Сесилії, яку вона повинна захищати, не можна навіть наближатися. Робі, ясна річ, вона уникатиме просто заради безпеки. Мама з її метушнею нічим не допоможе. Неможливо навіть думати ясно в її присутності. Їй слід зайнятися близнюками — вони стануть її спасінням. Вона весь час буде поряд і доглядатиме за ними. Ці літні обіди завжди починаються так пізно — вже минула десята, і хлопчики будуть втомлені. А ще вона спілкуватиметься з містером Маршалом і питатиме його про цукерки — хто їх придумав, як їх роблять. Це був план для боягуза, але нічого більше вона вигадати не могла. Зараз, коли от-от подаватимуть обід, навряд чи було доречно викликати з села констебля Вокінса.

Вона знову рушила сходами вниз. Варто було порадити Лолі переодягтися, щоб приховати подряпину на руці. Щоправда, та від подібної поради могла знову розплакатися. Та й у кожному разі було б, мабуть, неможливо переконати її відмовитися від сукні, в якій так важко ходити. Дорослішання ж якраз і пов’язане з тим, щоб охоче погоджуватися на такі незручності. Вона й сама з цим згодна. То була не її подряпина, але вона почувалася відповідальною за неї, як і за все, що мало статися. Коли тато бував удома, все йшло відповідно до встановленого порядку. Він нічого не організовував, не ходив по дому, непокоячись чужими неспокоями, не вказував іншим, що їм робити — він, власне кажучи, переважно сидів у бібліотеці. Але сама його присутність усе впорядковувала й наділяла почуттям свободи. Знімала будь-який тягар. Коли він був тут, не мало ніякого значення, що мама усамітнюється у себе в кімнаті; достатньо було знати, що він сидить унизу з книжкою на колінах. Коли він займав своє місце за обіднім столом, спокійний, привітний, дуже впевнений у собі, то будь-яка криза на кухні ставала не більш ніж смішним епізодом; без нього це була драма, від якої стискалося серце. Він знав майже все, що варто було знати, а коли не знав, то завжди міг підказати, де це можна подивитися, і забирав її в бібліотеку, щоб вона допомогла йому в пошуках. Якби він не був, як він називав це, рабом Міністерства і Планового Прогнозування, якби він був удома, посилав Гардмена вниз за вином, скеровував розмову, ненав’язливо вирішував, коли вже час «закруглятися», вона б зараз не чалапала через хол із відчуттям, наче ноги налиті свинцем.

Саме думки про нього примусили її уповільнити кроки, коли вона проходила повз двері бібліотеки, які, як це не дивно, були зачинені. Вона зупинилася й прислухалася. З кухні долинав брязкіт металу по порцеляні, з вітальні — лагідний голос матері, а трошки ближче хтось із близнюків говорив високим, чистим голосом: «А все одно тут має бути ‘е’», а брат йому відповідав: «Не має значення. Засунь його в конверт». А потім, з-за дверей бібліотеки — якесь шкрябання, тоді глухий удар і бурмотіння, чи то чоловіче, чи жіноче. Наскільки вона пам’ятала — а Брайоні не раз потім думала про це, — вона не передчувала нічого особливого, коли взялася рукою за мідну клямку й натиснула її. Але вона бачила лист Робі, вона призначила себе на роль оборонця сестри, і кузина їй багато чого розтлумачила: те, що вона побачила, частково було сформоване тим, що вона вже знала чи думала, що знала.

Спочатку, коли вона штовхнула двері й увійшла, вона не побачила нічого. Горіла одна-єдина настільна лампа з зеленим абажуром, що освітлювала лише вичинену шкіряну поверхню, на якій стояла. Зробивши ще кілька кроків, вона побачила їх — темні обриси в найдальшому кутку. Хоча стояли вони непорушно, вона одразу зрозуміла, що перервала напад, сутичку врукопаш. Уся сцена настільки виразно втілювала найгірші її побоювання, що їй здалося, ніби це її надмірно збуджена уява спроектувала людські постаті на переповнені книжками полиці. Ця ілюзія чи надія на ілюзію розвіялася, коли її очі звикли до напівтемряви. Ніхто не рухався. Брайоні над плечем Робі дивилася в перелякані очі своєї сестри. Робі обернувся, щоб глянути, хто це увійшов, але не відпускав Сесилію. Він притиснув її всім тілом, задерши їй сукню вище колін, загнавши туди, де полиці сходилися під прямим кутом. Лівою рукою він обіймав її за шию, схопивши за волосся, а правою тримав за руку, підняту на знак протесту чи для самозахисту.

Він здавався таким величезним і диким, а Сесилія, з оголеними плечима й тоненькими руками, такою тендітною, що Брайоні не уявляла, чого зможе домогтися, коли рушила до них. Вона хотіла закричати, але подих у неї перехопило, а язик став важким і неповоротким. Робі повернувся так, що повністю затулив собою сестру. Потім Сесилія спробувала вивільнитися, і він відпустив її. Брайоні зупинилася і промовила сестрине ім’я. Коли Сесилія проскочила повз неї, в її погляді не було й натяку на вдячність чи полегшення. Обличчя було позбавлене будь-якого виразу, майже спокійне, і дивилася вона просто себе, на двері, якими збиралася вийти. А потім її вже не було, і Брайоні лишилася з ним сам на сам. Він теж уникав погляду. Він взагалі обернувся лицем у куток і став обтягати піджак і поправляти краватку. Вона обережно позадкувала від нього, але він зовсім не збирався нападати на неї, навіть не глянув. Тож вона розвернулася й вибігла з кімнати, щоб розшукати Сесилію. Але хол був порожній, і неможливо було сказати, куди та пішла.

XI

Незважаючи на подрібнену м’яту, додану до суміші з розтопленого шоколаду, яєчного жовтка, рому, джину, розтертого банана й цукрової пудри, коктейль зовсім не освіжав. Апетит, вже й так зіпсований вечірньою духотою, тепер зовсім пропав. Майже всі дорослі, входячи до задушливої їдальні, відчували нудоту від самої думки про печеню чи навіть холодне м’ясо з салатом і задовольнилися б скляночкою холодної води. Але вода була призначена тільки для дітей, усі інші повинні були відновлювати сили за допомогою десертного вина кімнатної температури. Три відкорковані пляшки вже стояли на столі — за відсутності Джека Толліса, Бетті, як правило, керувалася власним натхненням. Жодне з трьох високих вікон не було відчинене, бо їх рами давним-давно розсохлися й деформувалися, і запах перегрітого пилу з перського килима зустрічав усіх, хто входив до кімнати. Єдиною втіхою було те, що фургон торгівця рибою, який повинен був привезти крабове м’ясо, зламався, і першої страви не було.

Відчуття задухи посилювалося темними панелями, які піднімалися від підлоги й покривали всю стелю, і великим полотном, що висіло над каміном, який ніколи не розпалювали, — помилка в проекті не передбачила для нього ні димоходу, ні комина. Картина в стилі Ґейнсборо зображала аристократичну родину — батьки, двоє дівчаток-підлітків і немовля, усі з тонкими губами й бліді, наче привиди — на тлі невиразного тосканського пейзажу. Ніхто не знав, ким були ці люди, але схоже було, ніби Гаррі Толліс вважав, що вони додадуть домові відчуття солідності.

Стоячи в головах столу, Емілі вказувала гостям по мірі надходження, куди їм сідати. Праворуч від себе вона посадила Леона, ліворуч — Пола Маршала. Справа від Леона сиділа Брайоні і близнюки, зліва від Маршала — Сесилія, потім Робі, потім Лола. Робі стояв позаду свого стільця, міцно тримаючись за нього й дивуючись, що ніхто, схоже, не чує, як калатає його серце. Він зумів уникнути коктейлю, але апетиту в нього теж не було. Він злегка відвернувся, щоб не дивитися на Сесилію, і коли всі зайняли свої місця, з полегшенням виявив, що опинився серед дітей.

Коли мати кивнула Леонові, той пробурмотів коротку молитву — за все, що нам було даровано, — а рипіння стільців замінило традиційне «амінь». Тишу, яка настала після того, як вони посідали й розгорнули свої серветки, легко б розвіяв Джек Толліс, запропонувавши якусь необов’язкову тему, поки Бетті обходила гостей, розносячи, м’ясо. Тепер же вони просто спостерігали за нею і слухали, як вона бурмоче, нахиляючись біля кожного з них і шкрябаючи ложкою і виделкою по срібній тарелі. А чому ще могли вони приділити увагу, якщо єдиним іншим заняттям у кімнаті було їхнє мовчання? Емілі Толліс ніколи не вміла вести невимушену бесіду та й не дуже старалася. Леон, повністю вірний собі, розгойдувався разом зі стільцем, розглядаючи етикетку на пляшці з вином, яку тримав у руці. Сесилія все ще переживала події, що сталися десять хвилин тому, і не могла б скласти навіть найпростішого речення. Робі добре знав усіх домашніх і міг би почати якусь розмову, але він теж був сильно збентежений. Він і без того робив вигляд, що не помічає оголеної руки Сесилії коло себе — він відчував жар, який ішов від неї, — і ворожого погляду Брайоні, яка сиділа по діагоналі від нього. І навіть якби вирішили, що діти також можуть запропонувати якусь тему, вони б теж не зуміли цього зробити: Брайоні могла думати тільки про те, свідком чого вона стала, Лола була пригнічена тим, що її побили, і розмаїттям суперечливих почуттів, а близнюки були поглинені власним планом.

Більш ніж трихвилинну паузу гнітючої тиші розірвав Пол Маршал. Відкинувшись на стільці назад, він за спиною Сесилії заговорив із Робі.

— Послухайте, так ми граємо завтра в теніс?

Робі помітив, що від куточка Маршалового ока паралельно до носа бігла невеличка подряпина, привертаючи увагу до того, як усі його риси були розташовані у верхній частині обличчя, зібравшись навколо очей. Не вистачало якоїсь дещиці, щоб він постав мужнім красенем. А так він мав якийсь глупий вигляд — гладеньке масивне підборіддя контрастувало зі стурбованим, вкритим зморшками чолом. З ввічливості Робі теж відкинувся на стільці, щоб відповісти на запитання, але навіть у тому стані, в якому він перебував, його аж пересмикнуло. Негоже було Маршалу на самому початку обіду відвернутися від господині й почати приватну бесіду.

— Гадаю, що так, — стисло відповів Робі, а потім, щоб згладити його невихованість, додав, звертаючись до всіх: — Чи була хоч колись в Англії така спека?

Сталося так, що, відхилившись від того жару, який випромінювала Сесилія, і уникаючи погляду Брайоні, він скерував питання до П’єро, який сидів навскіс від нього й дивився на нього переляканими очима. Хлопчик широко роззявив рота і гарячково шукав відповідь, наче в класі на контрольному опитуванні з історії. Чи це була географія? Чи природознавство?

Брайоні перехилилася через Джексона й торкнулася плеча П’єро, ні на мить не відводячи очей від Робі.

— Лиши його будь ласка, в спокої, — сказала вона гучним шепотом, а потім лагідно звернулася до хлопчика: — Можеш йому не відповідати.

Зі свого кінця столу втрутилася Емілі:

— Брайоні, це було найзвичайнісіньке зауваження про погоду.

Або ти негайно вибачишся, або зараз же відправишся до себе в кімнату.

Щоразу, коли місіс Толліс демонструвала батьківський авторитет за відсутності свого чоловіка, діти вважали своїм обов’язком поводитися так, щоб марність цих зусиль не була помітною. Брайоні, яка в жодному разі не залишила б сестру без захисту, похилила голову й сказала, втупившись у скатертину:

— Прошу мені вибачити. Мені дуже жаль, що я так сказала.

Овочі в накритих салатницях чи на вицвілих споудівських блюдах передавали з одного кінця столу на інший, і такою була загальна неуважність, а чи ввічливе бажання приховати відсутність апетиту, що всі врешті-решт наклали собі і печеної картоплі, і картопляного салату, і брюссельської капусти з бурячками, і зеленого салату під соусом.

— Наш старий буде не дуже задоволений, — сказав, підводячись, Леон. — Це «барсак» 1921 року, але пляшка все одно вже відкрита. — Він наповнив келих матері, потім сестрі й Маршалу, а коли стояв біля Робі, додав: — І цілющий ковток для майбутнього лікаря. Я б хотів почути про цей новий план.

Але відповіді чекати не став. Повертаючись на своє місце, він сказав:

— Я люблю Англію, коли настає спека. Це зовсім інша країна. Змінюються всі правила.

Емілі Толліс узяла в руки виделку й ніж, і всі інші зробили те саме.

— Дурниці, — сказав Пол Маршал. — Назви хоч одне правило, яке б змінилося.

— Добре. Єдине місце в клубі, де дозволено знімати піджаки, це більярдна. Але коли температура до третьої години сягає дев’яноста градусів[10], то наступного дня піджаки вже можна знімати в барі нагорі

— Наступного дня! Дійсно зовсім інша країна.

— Ти ж розумієш, про що я говорю. Люди почуваються невимушеніше — кілька сонячних днів, і ми стаємо італійцями. Минулого тижня на вулиці Шарлотти вже навіть обідали за столиками на тротуарах.

— Мої батьки завжди вважали, — сказала Емілі, — що спекотна погода сприяє падінню моралі серед молоді. Менше одягу, значно більше місць, де можна зустрічатися. Поза домом, поза наглядом. Особливо непокоїлася твоя бабуся, коли наставало літо. Вона вигадувала тисячі причин, щоб втримати моїх сестер і мене вдома.

— Отакої, — сказав Леон. — А ти що скажеш, Сі? Ти поводилася сьогодні ще гірше, ніж зазвичай?

Усі очі звернулися до неї, а братове кепкування було безжальним.

— Сили небесні, вона почервоніла. Отже, відповідь ствердна.

Відчуваючи, що повинен втрутитися, Робі почав говорити:

— Власне кажучи…

Але Сесилія перебила його.

— Мені страшенно жарко, от і все. А відповідь ствердна. Я поводилася дуже погано. Я переконала Емілі — проти її бажання, — щоб у нас на твою честь була печеня на обід, без огляду на погоду. А ти тепер наминаєш салат, а всі інші через тебе страждають. Тому передай йому овочі, Брайоні, і може, він нарешті закриє рота.

Робі здалося, що голос у неї тремтить.

— Чудо, а не Сі. І в прекрасній формі, — сказав Леон.

— І поставила тебе нарешті на місце, — додав Маршал.

— Гадаю, мені краще обрати когось меншого, — Леон усміхнувся до Брайоні, яка сиділа поруч. — А ти сьогодні зробила щось погане через оту спеку? Ти порушила правила? Прошу тебе, скажи, що так, — у жартівливому благанні він узяв її за руку, але вона висмикнула її.

Вона ж іще дитина, думав Робі, і цілком може признатися або вибовкати, що читала його записку, а потім розповісти про те, що вона перервала. Він уважно стежив за нею, поки вона зволікала, взяла серветку, витерла губи, але особливого страху не відчував. Якщо має статися — нехай станеться. Хоч який жахливий, цей обід не триватиме вічно, а пізніше увечері він знайде спосіб знову зустрітися з Сесилією, і вони разом подивляться в очі цьому новому дивовижному факту в їхньому житті — їхньому зміненому житті — і продовжать. Від цієї думки в нього в животі все опустилося. А поки це не станеться, все інше не матиме ніякого значення, і він нічого не боїться. Він добряче ковтнув солодкого теплого вина і чекав.

— Мені дуже жаль, — сказала Брайоні, — але я сьогодні не зробила нічого поганого.

Він недооцінив її. Цей наголос призначався тільки для нього і для її сестри.

Джексон, який сидів біля нього, раптом сказав:

— Якраз зробила. Ти не дала поставити п’єсу. А ми всі хотіли грати в спектаклі. — Хлопчик обвів поглядом стіл, його зелені очі засмучено блищали. — А сама казала, що хочеш, аби ми грали.

— Це правда, — його брат згідно кивав. — Ти сама хотіла, щоб ми брали участь. — Ніхто не знав усього безміру їхнього розчарування.

— Ну, і от вам, — сказав Леон. — От вам рішення Брайоні на гарячу голову. А в прохолодніший день ми б сиділи зараз у бібліотеці й дивилися спектакль.

Ці безневинні балачки, значно приємніші за мовчання, дозволили Робі сховатися за маскою уважної зацікавленості. Сесилія лівою рукою підперла щоку, мабуть, щоб відгородитися й не бачити його навіть краєм ока. Роблячи вигляд, що слухає Леона, який саме детально розповідав, як він бачив короля у вест-ендському театрі, Робі мав змогу розглядати її оголену руку й плече і думав при цьому, що вона відчуває його подих на своїй шкірі — ця думка збуджувала його. На її плечі була невеличка заглибника — в кістці чи між двома кісточками — з ледь помітним пушком по краєчку. Його язик невдовзі оббіжить цей овал, а тоді заглибиться в ямочку. Його збудженість була мало не болючою і ще й загострювалась під тягарем суперечностей: вона була знайомою, як сестра, вона була екзотичною, як коханка; він завжди знав її, він нічого не знав про неї; вона була негарною, вона була прекрасною; вона була меткою — з якою легкістю вона присадила брата, — а двадцять хвилин тому вона плакала; його дурний лист обурив її, але й відімкнув її. Він шкодував, що написав його, і його радувала його помилка. Невдовзі вони опиняться сам на сам, удвох, і буде ще більше суперечностей — бурхлива радість і чуттєвість, бажання і страх перед власною безрозсудністю, благоговіння й нетерплячість почати. В порожній кімнаті десь на третьому поверсі чи далеко від дому, під деревами біля річки. Де? Мати місіс Толліс була зовсім не дурною. Надворі. Їх огорне шовкова темрява, і вони почнуть знову. І це не фантазії, це реальність, це його найближче майбутнє, бажане і неминуче. Це ж отой нікчемний Мальволіо так думав, якого він колись грав на лужку в коледжі — «ніщо не стоїть тепер між мною і повним здійсненням моїх надій»[11].

Півгодини тому він ні на що не смів надіятися. Після того, як Брайоні зникла в будинку з листом, він ще гуляв якийсь час, панічно думаючи про те, щоб повернутися. Навіть підійшовши до вхідних дверей, він ще нічого не вирішив і декілька хвилин тупцювався під ґанковою лампою, навколо якої вірно кружляв один-єдиний нічний метелик, і намагався вирішити, який із двох поганих виборів матиме менш згубні наслідки. Усе зводилося до того, щоб увійти зараз, зіткнутися з її гнівом і презирством, дати пояснення, які не будуть прийняті, і найімовірніше бути вигнаним — такого приниження він не витримає; або повернутися зараз додому, без слова, витворивши враження, що саме такого листа він і хотів написати, промучитися всю ніч, а потім ще багато днів у роздумах, нічого не знаючи про її реакцію, — це було ще нестерпніше. І боягузливо. Він ще раз усе обдумав — і нічого не змінилося. Виходу не було, доведеться з нею говорити. Він поклав руку на дзвінок. І все-таки навіть зараз кортіло розвернутися й піти геть. Боягуз! Вказівний палець лежав на холодній кнопці, і перш ніж знову почнеться розважування всіх «за» і «проти», він примусив себе натиснути її. Відступив від дверей, почуваючи себе як людина, котра щойно випила смертельну отруту, — не залишається нічого, окрім як чекати. За дверима почулися кроки, швидкий цокіт жіночих каблучків по плитках вестибюля.

Коли вона відчинила двері, він побачив у неї в руці згорнутого листа. Кілька секунд вони мовчки дивилися одне на одного. Через свої сумніви він так і не придумав ніяких слів. Єдина думка в голові — це що вона ще прекрасніша, ніж він уявляв. Шовкова сукня, яка була на ній, немовби освячувала всі виступи й заглибини її невеличкого тіла, але маленький рот був міцно стиснутий, виражаючи чи то несхвалення, чи, може, навіть презирство. Лампи в домі за її спиною засліплювали його, не даючи можливості точно прочитати вираз її обличчя.

Нарешті він сказав:

— Сі, це була помилка.

— Помилка?

До нього долинали голоси з відчинених дверей вітальні. Він почув голос Леона, потім Маршала. Можливо, страх, що хтось втрутиться, примусив її зробити крок назад і ширше відчинити двері. Він пішов за нею через хол у бібліотеку, в якій було темно, і почекав біля дверей, поки вона намацає вимикач настільної лампи. Коли та загорілася, він зачинив за собою двері. Він гадав, що через декілька хвилин ітиме назад, через парк, до свого котеджу.

— Це не та версія, яку я хотів послати.

— Не та.

— Я поклав у конверт не той аркуш.

— Так.

Ці короткі відповіді нічого йому не говорили, і він усе ще не бачив як слід виразу її обличчя. Вона рухалася за межею світла, відступаючи вздовж полиць. Він пройшов далі в кімнату, не так слідуючи за нею, як не бажаючи, щоб вона відійшла надто далеко. Вона ж могла прогнати його ще від вхідних дверей, а зараз він принаймні має шанс усе пояснити, перш ніж піде.

Вона сказала:

— Брайоні прочитала його.

— О Господи! Пробач мені.

Він уже збирався задурити їй голову розповіддю про суто приватний момент напливу почуттів, про минучий стан забуття всіх умовностей, про прочитаного «Коханця леді Чаттерлей» видавництва «Оріолі», якого він купив з-під ляди у Сого. Але цей новий елемент — невинна дитина — позбавив його ляпсус будь-якого виправдання. Він лиш спромігся повторити, цього разу пошепки:

— Пробач мені…

Вона продовжувала відступати, аж у кут, у найглибшу тінь. І хоча він думав, що вона робить це від огиди до нього, проте наблизився ще на кілька кроків.

— Це була жахлива дурниця. Ти ніколи не повинна була цього читати. Ніхто не повинен був.

Вона продовжувала задкувати. Один лікоть спирався на полиці, вона немов ковзала вздовж них, немов хотіла розчинитися між книжками. Він почув тихий, плямкаючий звук, як коли хтось збирається заговорити й відриває язик від піднебіння. Вона, однак, не сказала нічого. І тільки тоді до нього дійшло, що вона, можливо, зовсім не відступає від нього, а тягне його за собою, глибше у темряву. Відколи він натиснув дзвінок, йому вже нічого було втрачати. Тож він повільно пішов до неї, а вона все відходила, аж опинилася в самому кутку, де зупинилася й дивилася, як він наближається. Він теж зупинився, у якомусь метрі від неї. Тепер він стояв достатньо близько, а світла якраз вистачало, аби побачити, що очі в неї повні сліз, і вона намагається щось сказати. Наразі не спромоглася і похитала головою, показуючи, щоб він почекав. Відвернула голову й прикрила складеними руками нижню частину обличчя, втуливши пальці в куточки очей.

Узявши себе в руки, промовила:

— Це тривало цілими тижнями… — Горло в неї перехопило, вона замовкла. У ту ж мить він збагнув, що вона хоче сказати, але прогнав цю думку. Вона набрала в груди повітря й задумливо про довжувала: — Можливо, місяцями. Не знаю. Але сьогодні… весь день усе здавалося дивним. Я хочу сказати, що бачила все в якомусь дивному світлі, наче вперше. Усе виглядало не так — надто різким, надто реальним. Навіть мої руки виглядали по-іншому. Часом я бачила всі події, наче вони сталися давним-давно. І весь день я була зла на тебе — і на себе. Я думала, що буду щаслива ніколи не бачити тебе, ніколи більше з тобою не розмовляти. Що ти поїдеш у свою медичну школу, і я буду щасливою. Я була така сердита на тебе. Гадаю, що то був спосіб не думати про це. Досить зручний…

Вона нервово засміялася.

Він запитав:

— Про це?

До цього моменту очі в неї були опущені. Заговоривши знову, вона подивилася на нього. Він бачив тільки, як світяться її білки.

— Ти здогадався раніше за мене. Щось сталося, правда? І ти здогадався раніше за мене. Це так, наче наблизився до чогось такого великого, що навіть не бачиш його. Я навіть зараз не впевнена, що бачу. Але знаю, що воно є.

Вона опустила очі. Він чекав.

— Я знаю, що воно є, бо воно примушувало мене якось безглуздо поводитися. І тебе теж, звичайно… Але цього ранку — я ще ніколи не робила нічого подібного. Потім я так злилася. Навіть коли це сталося. Я казала собі, що даю тобі зброю проти мене. А потім увечері, коли я почала розуміти — ох, як я могла так нічого не знати про себе? І бути такою дурною? — Вона раптом здригнулася, охоплена неприємною думкою. — Ти ж знаєш, про що я говорю. Скажи, що знаєш. — Вона злякалася, що її почуття нерозділені, що всі її припущення хибні, що своїми словами вона лиш більше віддаляє себе від нього, а він вважатиме її дурепою.

Він присунувся ближче.

— Знаю. Я все це знаю. Але чому ти плачеш? Є ще щось?

Він гадав, що вона збирається сповістити йому про якусь жахливу перешкоду, і, звичайно, мав на думці «когось», але вона не зрозуміла. Вона не знала, що сказати, і лиш дивилася на нього спантеличеним поглядом. Чому вона плаче? Як же вона може пояснити йому, коли стільки емоцій, так багато емоцій просто переповнюють її? А він, у свою чергу, відчував, що його питання не справедливе, недоречне, і намагався придумати, як змінити його. Вони розгублено дивилися одне на одного, нездатні говорити, відчуваючи, що щось дуже непевне, що виникло між ними, може раптом зникнути. Те, що вони були давніми друзями, мали спільне дитинство, стало раптом перешкодою — вони ніяковіли перед колишніми собою. Їхня дружба останнім часом послабшала, стала навіть якоюсь нещирою, але вони віддавна звикли до неї, і щоб розірвати її зараз, аби стати інтимно близькими незнайомцями, потрібна була ясна мета, яка поки що вислизала від них. Слова зараз нічим не могли допомогти.

Він поклав руки їй на плечі й відчув прохолоду її шкіри. Коли їхні обличчя зблизилися, він усе ще був непевний і думав, що вона зараз відскочить від нього чи, як у кіно, вріже йому ляпаса. Вуста її мали смак помади й солі. На мить вони відірвалися одне від одного, він обійняв її, і вони поцілувалися знову, вже впевненіше. Відважно торкнулися кінчиками язиків, і саме тоді в неї вирвався низький, схожий на зітхання звук, який, як він зрозумів пізніше, знаменував метаморфозу. До цього моменту відчувалася усе ж якась ніяковість від подібної близькості знайомого обличчя. Їм здавалося, що вони самі збентежено дивляться на себе з дитинства. Але доторк язиками, цією вогкою, слизькою, пружною плоттю, і дивний звук, який вирвався у неї, все змінили. Цей звук наче проник у нього, пронизав його з ніг до голови, так що все його тіло розкрилося, він немовби вийшов з нього й зміг поцілувати її без будь-якого збентеження. Те, що примушувало ніяковіти, стало безособовим, майже абстрактним. Те зітхання, яке в неї вирвалося, бриніло бажанням і в ньому теж породило бажання. Він заштовхав її в куток, поміж книжки. Цілуючись, вона шарпала його одяг, незграбно пробувала висмикнути сорочку, тягла за ремінь. Голови в них хилиталися, губи блукали обличчями, поцілунки стали жадібнішими, жагучішими. Вона зовсім не жартома вкусила його за щоку. Він відсахнувся, знову притиснувся, і вона сильно вкусила його за нижню губу. Він цілував їй шию, відкидаючи її голову назад, притискаючи до полиць, вона потягла його за волосся, притискаючи голову до своїх грудей. Якийсь час він незграбно порпався, поки знайшов сосок, маленький і твердий, і обхопив його губами. Вона застигла, потім її всю пронизав дрож. Якусь мить йому здавалося, що вона зомліє. Руками вона обхопила його голову, міцно затисла її, аж йому стало важко дихати, він випростався, розриваючи кільце її рук, міцно обійняв, притиснув її голову до своїх грудей. Вона знову вкусила його, шарпнула за сорочку. Почувши, як ґудзик зацокотів по підлозі, вони не посміхнулися й відвели погляди. Комедія погубила б їх. Вона стиснула зубами його сосок. Відчуття було нестерпно болючим. Він закинув їй голову, щосили пригорнув до себе, цілував очі, розсував язиком губи. Від безпомічності вона знову видала отой звук, схожий на стогін розчарування.

Нарешті вони відчули себе незнайомцями, минуле було забуте. Вони й самі для себе були незнайомими, забувши, хто вони, де вони. Двері бібліотеки були масивними, і сторонні звуки, які могли б їм щось нагадати, примусили б їх стриматися, до них не долинали. Вони опинилися поза цією хвилиною, поза часом, без спогадів, без майбутнього. Не було нічого, лиш це всепоглинаюче почуття, яке пронизувало й наростало, лиш тертя тканини по тканині й шкіри по тканині, коли їхні руки ковзали їхніми тілами у цій невгамовній, чуттєвій боротьбі. Він був не надто досвідчений і лише з чужих розповідей знав, що лягати не обов’язково. Щодо неї, то незважаючи на всі фільми, на всі прочитані романи й любовні вірші, вона взагалі не мала ніякого досвіду. Попри таку необізнаність, їх зовсім не дивувало, як добре вони знають, чого хочуть. Вони знову цілувалися, руками вона обхопила його голову. Лизала йому вухо, потім почала покусувати мочку. Мало-помалу ці покусування ще більше розхвилювали його, розпалили, підштовхували. Під платтям він знайшов її сідниці, міцно стиснув їх, потім розвернув її впівоберта, аби дати втихомирливого ляпанця, але місця не вистачило. Не відводячи від нього очей, вона потяглася вниз і скинула свої шпильки. Знову вони порпалися з одягом, з ґудзиками, з розміщенням рук, ніг. Досвіду вона не мала ніякого. Нічого не кажучи, він поставив її ногу на нижню полицю. Все в них виходило незграбно, але в своєму забутті вони не звертали на це уваги. Коли він знову задер обтислу шовкову сукню, йому здалося, що в її очах відбивається його власна невпевненість. Проте вихід неминуче мав бути тільки один, і їм нічого не лишалося, як прямувати просто до нього.

Затиснута в кутку його тілом, вона знову обхопила руками його голову й сперла лікті на його плечі, продовжуючи цілувати лице. Сам критичний момент відбувся легко. Перед тим, як пліва розірвалася, вони затримали подих, а коли це сталося, вона швидко відвернула голову, але не видала ні звуку — не дозволила гордість. Вони тулилися одне до одного, ближче, глибше, а потім і довгі секунди все зупинилося. Замість безумної пристрасті — недвижність. Їх вгамував не дивовижний акт звершення, а трепетне відчуття повернення — вони знову були разом, лице в лице, дивлячись одне одному в сховані у напівтемряву очі, і їхня безособовість кудись зникла. Нічого абстрактного в обличчях не було. Син Ґрейс і Ернеста Тернерів та донька Емілі й Джека Толлісів, друзі дитинства, університетські приятелі, в стані нестримної, спокійної радості переживають величезну зміну, яка з ними відбулася. Близькість знайомого обличчя не була абсурдною, вона була чудесною. Робі дивився на жінку, на дівчину, яку він знав завжди, й думав, що зміна відбулася саме в ньому і була такою ж істотною, такою ж істотно біологічною, як і народження. Нічого настільки виняткового чи настільки важливого не траплялося з ним від самого дня появи на світ. А вона дивилася на нього, приголомшена відчуттям свого власного перетворення і вражена красою цього обличчя, яке вона віддавна звикла не помічати. Вона прошептала його ім’я, обережно, як дитина, котра вперше вимовляє осмислені звуки. Коли він у відповідь вимовив її ім'я, воно прозвучало, як зовсім нове слово — звуки ті самі, а зміст інший. Нарешті він промовив три простих слова, яких ані дешеве мистецтво, ані віроломство ніколи не можуть споганити. Вона повторила їх, з таким же помітним наголосом на другому слові, так наче це вона промовила їх першою. Він не був релігійною людиною, але неможливо було не думати про присутність у кімнаті невидимого свідка, і що ці слова, вимовлені вголос, були наче підписи на невидимій угоді.

Вони стояли, не рухаючись, десь із півхвилини. Довший час вимагав би володіння могутнім мистецтвом тантризму. Вони знову стали кохатися, спираючись на полиці з книжками, які порипували в такт їхнім рухам. Дуже часто в такі хвилини фантазуєш, що знаходишся в якомусь віддаленому й високому місці. Він уявляв, що йде гладенькою заокругленою вершиною гори, яка стоїть між двома вищими піками. Він нікуди не спішить, уважно все розглядає, має ще час, щоб підійти до кам’янистого краю і зазирнути в майже вертикальну прірву, куди незабаром вимушений буде скочити. Йому кортіло вже зараз кинутися в цей чистий простір, але він — людина, навчена досвідом, він може відійти й почекати. Це нелегко було зробити, бо його тягнуло назад, і він вимушений був опиратися. Поки він не думатиме про край, він не наближатиметься до нього й не відчуватиме спокуси. Він примушував себе пригадувати найнудніші з відомих йому речей — гуталін, вступні анкети, мокрий рушник на підлозі в лазничці. А ще перекинута кришка відра для сміття, і в ній трохи дощової води, і напівкругла пляма від склянки з чаєм на обкладинці віршів Гаусмена. Цей вишуканий інвентарний список був перерваний звуком її голосу. Вона кликала його, запрошувала його, муркотіла щось йому у вухо. Саме так. Вони стрибнуть разом. Зараз він разом із нею заглядав у прірву, і вони бачили, як безодня обривається вниз крізь пелену хмар. Тримаючись за руки, вони падатимуть горілиць. Вона знову щось повторила, бурмочучи йому у вухо, і цього разу він ясно почув слова.

— Хтось зайшов у кімнату.

Він розплющив очі. Бібліотека, будинок, повна тиша. На ньому його кращий костюм. Так, усе повернулося відносно легко. Із зусиллям повернувши голову, він глянув через плече й побачив лише слабо освітлений стіл, на тому ж самому місці, наче спогад зі сну. З кутка, де вони стояли, дверей не було видно. І не було ніяких звуків, взагалі нічого. Вона помилилася, він відчайдушно хотів, щоб вона помилилася, і так воно й було. Він обернувся до неї, щоб сказати їй про це, і тут вона стиснула йому руку, а він знову обернувся. В поле їхнього зору повільно увійшла Брайоні, зупинилася біля столу — і побачила їх. Глупо стояла там, дивлячись на них, а руки звисали по боках, як у ґанфайтера в якомусь вестерні. У цю коротку мить він виявив, що досі ні до кого не відчував ненависті. Це відчуття було таким же чистим, як і любов, але спокійним і раціонально холодним. У ньому не було нічого особистого, бо він так само ненавидів би кожного, хто зайшов у кімнату. У вітальні чи на терасі були напої, і саме там повинна бути Брайоні — з мамою, з братом, якого вона так любить, з маленькими кузенами. У неї нема жодних причин бути зараз у бібліотеці, хіба що аби знайти його й відняти те, що належить йому. Він ясно бачив, як це було: вона відкрила запечатаний конверт, прочитала його записку, їй стало гидко, й вона немовби відчула, що її зрадили. Вона шукала сестру — без сумніву, з твердим наміром захистити чи застерегти її, і почула якісь звуки за зачиненими дверима бібліотеки. Підштовхувана повною необізнаністю, нерозумною уявою та дівчачою прямолінійністю, вона увійшла, щоб покласти цьому край. І їй навіть не довелося цього робити — вони з власної волі відсунулися одне від одного, відвернулися, і зараз обоє крадькома обсмикували свої одежі. Все скінчилося.

***

Тарілки з-під головної страви давно вже винесли, і Бетті повернулася з хлібним пудингом. Чи йому тільки так здавалося, гадав Робі, чи вона дійсно злостиво зробила порції дорослих удвічі більшими за дитячі? Леон вже розливав третю пляшку вина. Він зняв піджак, дозволивши таким чином двом іншим чоловікам зробити те саме. Від вікон долинало тихеньке постукування, коли різні летючі нічні істоти вдаряли у скло. Місіс Толліс торкнулася серветкою губ і розчулено подивилася на близнюків. П’єро щось шепотів Джексону на вухо.

— Ніяких секретів за столом, хлопчики. Якщо ви не заперечуєте, ми всі з радістю послухаємо.

Джексон, якому доручено було говорити, проковтнув слину. Його брат дивився на свої коліна.

— Тітонько Емілі, чи не могли б ви нас відпустити? Можемо ми піти у вбиральню?

— Звичайно. Але треба казати «можна нам», а не «можемо ми». І не треба так детально розказувати, куди ви зібралися.

Близнюки зісковзнули зі стільців. Коли вони вже були біля дверей, Брайоні раптом заволала, показуючи пальцем:

— Мої шкарпетки! На них мої шкарпетки з полуничками!

Хлопчаки застигли на місці, обернулися й соромливо перевели погляд зі своїх ніг на тітку. Брайоні вже підводилася зі стільця. Робі здогадався, що це могутні емоції шукають у дівчинці виходу.

— Ви були в моїй кімнаті й узяли їх із моєї шухляди.

Уперше за весь обід озвалася Сесилія. Вона теж дала вихід притлумленим емоціям.

— Та заткнися ти, Бога ради! Не вдавай із себе капризну примадонну. У хлопців не було чистих шкарпеток, і я взяла твої.

Брайоні ошелешено дивилася на неї. Її зрадила, на неї напала та, кого вона так хотіла захистити. Джексон і П’єро все ще дивилися на тітку, яка добродушно кивнула їм, дозволивши нарешті піти. Вони зачинили за собою двері з перебільшеною, навіть комічною обережністю, і як тільки вони відпустили клямку, Емілі взяла в руки ложечку, і всі інші зробили те саме.

Вона м’яко сказала:

— Не варто так кричати на сестру.

Коли Сесилія повернулася до матері, Робі вловив запах поту з-під пахви, який нагадав йому запах свіжоскошеної трави. Незабаром вони вже будуть надворі. Він на мить заплющив очі. Біля нього поставили великий глек із заварним кремом, і він навіть здивувався, що спромігся його підняти.

— Вибач, Емілі. Але вона весь день якась навіжена.

Брайоні заговорила спокійно, наче доросла.

— Дуже дивно чути це саме від тебе.

— Що ти маєш на увазі?

Цього питання, подумав Робі, не треба було ставити. На даному етапі свого життя Брайоні перебувала в невизначеному, перехідному просторі між дитячим і дорослим світом і непередбачувано переступала з одного в другий. У даній ситуації вона була менш небезпечна як обурена маленька дівчинка.

Власне кажучи, Брайоні й сама не усвідомлювала, що вона має на увазі, але Робі цього не міг знати й швидко втрутився, щоб змінити тему. Він повернувся ліворуч, до Лоли, й сказав, прагнучи залучити до розмови всіх, хто сидів за столом:

— Ваші брати — хороші хлопці.

— Ха! — Брайоні не приховувала агресивності й не дала кузині можливості відповісти. — Це лиш показує, як погано ти їх знаєш.

Емілі відклала ложечку.

— Люба, якщо це негайно не припиниться, я вимушена буду просити тебе вийти з-за столу.

— Але ж подивися, що вони з нею зробили. Подряпали обличчя і влаштували їй китайські тортури!

Всі погляди звернулися на Лолу. Вона почервоніла під своїм ластовинням, і подряпина стала не такою помітною.

— Все це виглядає не так страшно, — сказав Робі.

Брайоні люто зиркнула на нього. Її матір сказала:

— Дитячі нігті. Треба накласти мазь.

Лола трималася мужньо.

— Та я вже сама змастила. Я вже почуваюся значно краще.

Пол Маршал прочистив горло.

— Я сам це бачив — вимушений був втрутитися й відтягти їх від неї. Мушу сказати, я був здивований — щоб оті малюки так себе повели. Вони так на неї накинулися…

Емілі підвелася зі свого місця. Вона підійшла до Лоли й узяла її за руки.

— Подивися на свої руки! Це не просто подразнення. Тут же синці до самих ліктів. Як вони змогли таке зробити?

— Я не знаю, тітонько Емілі.

Маршал знову відкинувся на стільці. За спинами Сесилії й Робі він звернувся до дівчинки, яка дивилася на нього повними сліз очима.

— Тут зовсім нема чого соромитися. Ти мужня дівчинка, але тобі добряче дісталося.

Лола докладала всіх зусиль, щоб не розплакатися. Емілі притулила племінницю до себе й погладила по голові.

— Ви маєте рацію, — звернувся Маршал до Робі, — вони хороші хлопці. Гадаю, на них просто багато всього звалилося.

Робі цікаво було знати, чому Маршал мовчав про все це раніше, якщо Лола так серйозно постраждала, але тут усі за столом заворушилися. Леон через стіл звернувся до матері: «Хочеш, я подзвоню лікарю?» Сесилія підвелася з-за столу. Робі торкнувся її руки, вона обернулася, і вперше після бібліотеки їхні очі зустрілися. Вони просто глянули одне на одного, на інше не було часу, бо вона тут же поспішила до матері, яка вже давала розпорядження приготувати холодний компрес. Емілі, дивлячись на племінницю згори, примовляла щось заспокійливе. Маршал залишився сидіти й наповнив собі склянку вином. Брайоні теж підвелася, а тоді знову пролунав її пронизливий дівчачий скрик. З Джексонового стільця вона взяла конверт і підняла, показуючи всім.

— Лист!

Вона вже збиралася відкрити його. Робі не втримався, щоб не запитати:

— Кому він адресований?

— Тут написано: «Всім».

Лола вивільнилася з тітчиних рук і витерла серветкою обличчя. Емілі вирішила і в цьому випадку утвердити свою владу.

— Ти не будеш відкривати його. Зробиш так, як тобі сказано, і віддаси його мені.

Брайоні вловила в голосі матері якісь незвичні нотки й слухняно пішла до неї з конвертом. Емілі відступила на крок від Лоли й витягла з конверта аркушик розлінованого паперу. Поки вона читала його, Робі й Сесилія через її плече теж змогли прочитати, що там було написано.

Ми хочимо втикти бо Лола і Бетті знушчаються з нас а ми хочимо до дому. Вибачьте ми взяли трохи фруктів І пьєси теж не було.

Обидва поставили підписи з кривулястими розчерками.

Коли Емілі вголос прочитала це, запала тиша. Лола підвелася, зробила кілька кроків до вікна, потім передумала й повернулася до столу. Вона розгублено озиралася на всі боки й тихенько повторювала: «О чорт, о чорт…»

До неї підійшов Маршал і поклав їй на плече руку.

— Все буде добре. Ми зараз організуємо кілька пошукових груп і моментально знайдемо їх.

— Безперечно, — сказав Леон. — Вони ж усього кілька хвилин, як пішли.

Проте Лола не слухала їх і начебто вже щось вирішила. Ідучи до дверей, вона сказала:

— Мамуся мене вб’є.

Коли Леон спробував затримати її, взявши за плече, вона відсахнулася, а тоді вийшла з кімнати. Вони всі чули, як вона біжить холом.

Леон повернувся до сестри.

— Сі, ми з тобою підемо разом.

— Місяць не світить, — сказав Маршал. — Там же зовсім темно.

Усі разом рушили до дверей. Емілі сказала:

— Хтось повинен лишитися тут, це можу бути я.

— У підвалі є смолоскипи, — згадала Сесилія.

Леон звернувся до матері:

— Гадаю, тобі варто подзвонити констеблю.

Робі виходив з їдальні останнім і був, як гадав, останнім, хто змирився з цією новою ситуацією. Першою його реакцією, яка так і не зникла, коли він вийшов у відносну прохолоду холу, було відчуття, що його обдурили. Він не вірив, що близнюкам загрожує якась небезпека. Вони злякаються корів і повернуться додому. Весь безмір ночі за межами будинку, темні дерева, гостинні тіні, прохолодна свіжоскошена трава — все було готове, він же вирішив, що це належатиме тільки йому і Сесилії. Все це чекало їх, мало їм слугувати, стати їхньою власністю. І раптом дім вивернув усе, що в ньому було, в цю ніч, яка тепер належала напівкомічному домашньому непорозумінню. Вони ходитимуть там годинами, гукатимуть, розмахуватимуть смолоскипами, близнюків врешті-решт знайдуть, брудних і втомлених, Лола заспокоїться, і після взаємних поздоровлень із чарками в руках цей вечір закінчиться. Через декілька днів чи навіть годин він стане лиш забавним спогадом, до якого вертатимуться на різних сімейних посиденьках: та ніч, коли втекли близнюки.

Пошукові групи вже вирушали, коли він підійшов до вхідних дверей. Сесилія з братом трималися за руки, і коли вони рушали, вона озирнулася й побачила його, як він стоїть, скупаний світлом. Глянувши на нього, вона знизала плечима, наче кажучи — зараз ми нічого не можемо зробити. Перш ніж він устиг дати їй якийсь знак, що любить її і все розуміє, вона вже відвернулася, і вони з Леоном рушили вперед, гукаючи хлопчиків по іменах. Маршал був уже далеко попереду, пішов він головною дорогою, і видно було тільки смолоскип. Лоли ніде не було. Брайоні завертала за ріг будинку. Вона, звичайно, не схоче бути разом із Робі, і це лише до кращого, бо він уже вирішив: якщо він не може бути з Сесилією, з нею і тільки з нею, то він також, як і Брайоні, вирушить на пошуки сам. Це рішення, як йому ще не раз доведеться визнати, змінило все його життя.

XII

Попри всю елегантність старого будинку в стилі Роберта Адама, попри те, як чудово він вписувався колись у парк, його стіни не могли зрівнятися в міцності зі стінами майже феодальної будівлі, яка постала на його місці, а його кімнати ніколи не знали такої гнітючої тиші, яка іноді заповнювала дім Толлісів. Емілі відчувала її незриму присутність зараз, коли зачинила вхідні двері за пошуковими групами й обернулася, щоб пройти через хол. Вона вважала, що Бетті та її помічники все ще їдять у кухні десерт і не знають, що в їдальні вже нікого немає. В домі не чулося жодного звуку. Стіни, обшивка, повсюдна масивність майже нової арматури, величезні підставки для дров у камінах, самі каміни з нового світлого каменю, в які можна було зайти не згинаючись, — усе це відсилало на багато століть назад, у часи поодиноких замків у дрімучих лісах. Вона гадала, що наміром її тестя було витворення атмосфери солідності й сімейних традицій. Людина, яка все життя присвятила вигадуванню залізних засувів і замків, добре знає ціну усамітненості. Шум з-поза будинку був усунутий повністю, і навіть усілякі домашні звуки були приглушені, а часом навіть якимось чином заглушалися зовсім.

Емілі зітхнула, не почула сама себе й зітхнула знову. Вона стояла біля напівкруглого телефонного столика з кутого заліза коло дверей бібліотеки, поклавши руку на телефонну слухавку. Щоб поговорити з констеблем Вокінсом, їй спершу доведеться розмовляти з його дружиною, дуже балакучою жіночкою, яка любила говорити про яйця і все, що з ними пов’язане, — і ціни на корми для курчат, і лисиць, і ненадійність нових паперових пакетів. Її чоловік не квапився виявляти тієї поштивості, якої очікуєш від поліцейського. Застебнутий на всі ґудзики, він щедро сипав банальностями, примушуючи їх звучати так, наче це перлини набутої важким трудом мудрості: якщо дощ, то як з відра; ледачий завжди робить двічі; паршива вівця все стадо псує. В селі ходили чутки, що перш ніж поступити в поліцію і відростити собі вуса, він був профспілковим діячем. У часи Загального страйку хтось навіть бачив, як він у поїздах роздавав листівки.

А крім того, чого вона проситиме у сільського констебля? Поки він розкаже їй, що хлопці — це хлопці, поки сформує пошукову групу з півдесятка місцевих жителів, піднявши їх з ліжка, мине година, й близнюки вже самі повернуться, до смерті перелякані тим, яким величезним є світ уночі. Власне кажучи, думала вона зовсім не про близнюків, а про їхню матір, свою сестру, а радше навіть про її втілення в тоненькій і гнучкій Лолі. Коли Емілі встала від столу, щоб заспокоїти дівчинку, її саму здивувало почуття обурення. І чим більше вона його відчувала, тим більше бідкалася над Лолою, щоб приховати його. Подряпина на її обличчі була беззаперечною, жахливими були й синці на руках, особливо якщо подумати, що зробили це маленькі хлопчики. Але Емілі охопив давній антагонізм. Це свою сестру Герміону вона заспокоювача — Герміону, яка завжди була на першому плані, яка вже змалечку так майстерно влаштовувала спектаклі, пригортала вона до своїх грудей. І як і колись, чим більше Емілі закипала, тим дбайливішою була. І коли нещасна Брайоні знайшла хлопчачого листа, саме отой антагонізм примусив Емілі так різко повестися з малою. Яка несправедливість! Але думка про те, що її донька чи будь-хто, молодший за неї саму, відкриватиме конверт і ще й загострюватиме ситуацію, роблячи це дещо сповільнено, потім читатиме всім вголос, сповіщаючи новини й опиняючись таким чином у самому центрі драми, викликала старі спогади й ниці помисли.

Протягом усього їхнього спільного дитинства Герміона воркувала, гарцювала й танцювала, викаблучуючись при кожній зручній нагоді й зовсім не думаючи про те — так принаймні вважала її мовчазна й сердита старша сестра, — як безнадійно смішно все це виглядає. І коли, як усі добре знають, одинадцятирічна Емілі до смерті перелякала повну кімнату гостей, влетівши з розгону в засклені двері, й так розпанахала собі склом руку, що фонтан крові витворив яскраво-червоний букет на білій мусліновій сукні дівчинки, яка стояла поруч, то саме дев’ятирічна Герміона опинилася в центрі уваги, влаштувавши дику істерику. Поки забута всіма Емілі лежала на підлозі в тіні канапи, а її дядько-лікар професійно накладав тугу пов’язку, десяток інших родичів робив усе можливе, щоб заспокоїти її сестру. А тепер вона в Парижі розважається з отим, що працює на радіо, а Емілі піклується про її дітей. Plus ça change[12], міг би сказати констебль Вокінс.

А Лолу, як і її матінку, також нічим не стримаєш. Не встигли ще прочитати листа, як вона тут же перевершила братів-втікачів власним драматичним виходом. Мамуся-бо мене вб’є. Але ж саме мамусин характер жив у ній самій. Можна закластися, що коли близнюки повернуться, Лолу ще доведеться шукати. Керована незламною засадою самолюбства, вона побуде в темряві трошки довше, ще й сфабрикує собі якесь нещастя, і всі відчують величезне полегшення, коли вона повернеться, і вся увага буде прикута до неї. Сьогодні вдень, навіть не встаючи з канапи, Емілі здогадалася, що Лола хоче зіпсувати Брайоні спектакль, і ця підозра була підтверджена роздертою навпіл афішею. І як вона й передбачала, Брайоні ховалася десь поза домом, ображалася, і її неможливо було знайти. Як же Лола схожа на Герміону — залишатися безневинною, поки інші через неї впадають у відчай.

Емілі нерішуче стояла в холі, не маючи бажання йти в якусь іншу кімнату, прислухаючись до голосів шукачів знадвору і — якщо бути чесною — відчуваючи полегшення, що нічого не чує. Усе це зникнення хлопчиків — це драма на пустому місці; це життя Герміони, яке наклалося на її власне. Немає жодних причин хвилюватися за близнюків. До річки вони навряд чи доберуться. Вони, безперечно, втомляться і повернуться додому. Вона стояла, оточена товстими стінами тиші, яка сичала в її вухах, стаючи то гучнішою, то тихішою, згідно з якимсь власним ритмом. Емілі зняла руку з телефону, потерла чоло — Богу дякувати, жодних слідів клятої мігрені — і рушила до вітальні. Ще однією причиною не дзвонити констеблю Вокінсу було те, що незабаром Джек телефонуватиме з вибаченнями. Спершу додзвониться міністерська телефоністка, потім вона почує гугнявий з підвиваннями голос молодого помічника, і аж тоді — голос свого чоловіка, який сидітиме за столом, а голос резонуватиме у величезній кімнаті з кесонною стелею. В тому, що він працює допізна, вона не сумнівалася, але знала також, що спить він не у себе в клубі, а він знав, що вона це знає. Але тут нічого не можна було сказати. Або радше надто багато можна було сказати. Вони однаково боялися будь-яких конфліктів, і регулярність його вечірніх дзвінків додому, при тому що вона зовсім не вірила йому, обох їх заспокоювала. І якщо це прикидання було традиційним лицемірством, то вона мусила визнати, що користь від цього була. В її житті були свої власні радості — дім, парк, передовсім діти, — і вона прагнула зберегти їх тим, що не сварилася з Джеком. І їй не так бракувало його присутності, як його голосу по телефону. І нехай він її постійно обманює і навряд чи любить, але завжди уважний до неї; він піклується про неї, раз так винахідливо й протягом уже такого довгого часу годує її вигадками. Його брехня — це свого роду визнання важливості їхнього шлюбу.

Ображена дитина, ображена дружина. Проте вона не почувалася такою нещасливою, як повинна би. Одна роль підготувала її до другої. Вона затрималася у дверях вітальні й помітила, що вимазані шоколадом склянки для коктейлів досі не винесли, а двері в сад усе ще відчинені, і найменший вітерець шелестів тепер осокою у високій вазі, що стояла перед каміном. Дві-три товсті нетлі кружляли навколо лампи, що стояла на клавесині. Чи хтось іще на ньому коли-небудь гратиме? Те, що нічні істоти летять на світло, де їх легко можуть пожерти інші істоти, було однією з тих загадок, які приносили їй скромне задоволення. І вона воліла, щоб ніхто їй цього не пояснював. Колись під час офіційного обіду професор якихось там наук, підтримуючи світську бесіду, показав на кількох комах, що кружляли навколо люстри. Він сказав їй тоді, ніби їх притягає візуальне уявлення ще більшої темряви, що лежить за межею світла. І хоча їх можуть з’їсти, вони вимушені коритися інстинкту, який примушує їх шукати найтемніше місце зі зворотного боку світла — що в даному випадку є ілюзією. Для неї це звучало, як софістика, як пояснення заради пояснення. Хіба може хтось думати, що здатен бачити світ очима комахи? Не все має свою причину, і прикидатися, що це не так, означає втручання в життя природи, а це безнадійно і може навіть стати причиною лиха. Деякі речі є просто такими, як вони є.

Вона не хотіла знати, чому Джек стільки ночей поспіль проводить у Лондоні. Точніше, вона не хотіла, щоб їй казали. І не хотіла нічого знати про роботу, яка допізна тримає його в міністерстві. Кілька місяців тому, невдовзі після Різдва, вона зайшла в бібліотеку розбудити його після пообіднього сну і побачила на столі відкриту папку. Виключно з жіночої цікавості вирішила зазирнути туди, бо урядові справи мало її обходили. На одній сторінці вона побачила список заголовків: валютне регулювання, нормування продуктів, масова евакуація великих міст, трудова повинність на період війни. Протилежна сторінка була списана від руки. Якісь арифметичні підрахунки чергувалися з абзацами тексту. Прямим каліграфічним Джековим почерком, коричневим чорнилом було сказано, що все слід множити на п’ятдесят. На кожну тонну скинутих бомб приймаємо п’ятдесят жертв. Припустимо, що за два тижні буде скинуто 100000 тонн бомб. Результат: п'ять мільйонів жертв. Вона ще не розбудила Джека, і його тихеньке посвистування носом зливалося зі співом якоїсь зимової пташки, що долинав знадвору. Водянисте сонячне світло мерехтіло на корінцях книжок, і всюди стояв запах перегрітого пилу. Вона підійшла до вікна й виглянула, намагаючись розгледіти ту пташку серед голих дубових гілок, що чорніли на тлі сірого, ледь блакитнуватого неба. Вона добре знала, що повинні існувати подібні форми бюрократичного прогнозування. І були, звичайно ж, передбачливі чиновники, які прагнули застрахувати себе від будь-яких випадковостей. Однак ці дивовижні цифри були, безумовно, свого роду самовозвеличенням, були безрозсудними до безвідповідальності. На далекоглядність Джека, захисника дому, гаранта його спокійного існування, можна було покластися. Але ж тут були явні дурниці. Коли вона розбудила його, він щось буркнув і швидко нахилився вперед, закриваючи папку, а потім, усе ще сидячи, підніс її руку до губ і сухо поцілував.

***

Вона вирішила не зачиняти двері на терасу й сіла скраєчку честерфілдівської канапи. Вона не те щоб чекала, вона віддавалася власним відчуттям. Ніхто з тих, кого вона знала, не мав більше такого вміння перебувати в стані повного спокою, навіть без книжки на колінах, повільно перебирати власні думки, наче оглядаєш новий сад. Вона навчилася цій терплячості завдяки багаторічним намаганням уникнути мігреней. Хвилювання, зосереджене мислення, читання, розглядання, бажання — від усього цього треба було відмовитися заради повільного плину асоціацій, коли хвилини накопичуються, наче відгорнутий сніг, а навкруг густішає тиша. Сидячи зараз тут, вона відчувала, як нічний вітерець приємно лоскоче гомілки крайкою сукні. Її дитинство було таким же реально відчутним, як і переливчастий шовк — смак, звук, запах, усе це, злите воєдино, було, безумовно, чимось більшим, ніж настрій. Крім неї в кімнаті був ще хтось — ображена, занедбана, десятирічна вона сама, дівчинка, ще тихіша від Брайоні, яка дивувалася величезній порожнечі часу й чудувалася тим, що дев’ятнадцяте сторіччя наближається до кінця. Як це схоже на неї — сидіти отак у кімнаті, не «беручи участі». Цей привид був викликаний не тим, що Лола наслідувала Герміону, і не тим, що незбагненні близнюки втекли в ніч. Це було повільне западання, відступ у замкнений самодостатній простір, які означали, що дитинство Брайоні наближається до кінця. Це відчуття знову переслідувало Емілі. Брайоні була в неї останньою, і відтепер і аж до могили не буде нічого такого ж вкрай важливого і приємного, як доглядання дитини. Вона ж не дурна. Вона прекрасно розуміла, що ця жалість до самої себе, ця пом’якшена експансивність зумовлена роздумами про те, що виглядало як її власний кінець: Брайоні, безумовно, вступить до того ж коледжу, що і її сестра, в Ґертон, а вона, Емілі, робитиметься чимраз скутішою в рухах, чимраз непотрібнішою з кожним днем; вік і втома примусять Джека повернутися до неї, і нічого не буде сказано, і не треба буде нічого казати. А це лиш привид з її дитинства розплився по кімнаті, щоб нагадати їй про обмеженість круговороту життя. Як швидко усе скінчилося. Не було воно ні важким, ні порожнім — а нестримним. Безжальним.

Настрій у неї не так щоби й погіршувався від цих банальних роздумів. Вона пливла десь над ними, безпристрасно дивлячись униз, неуважно сплітаючи їх з іншими турботами. Вона планувала висадити цикламени вздовж доріжки, що вела до басейну. Робі хотів переконати її збудувати перголу, а вздовж неї насадити гліцинію, яка росте дуже повільно і чиї квіти й запах дуже йому подобалися. Але їх із Джеком давно вже поховають, перш ніж вдасться домогтися якогось ефекту. Все вже скінчиться. Вона подумала про Робі за обідом, коли в його погляді було щось несамовите, а очі наче скляні. Може, він покурює ріфери[13], про які вона читала в журналі, оті цигарки, які затягують молодих людей з богемними схильностями за край безумства? Не можна сказати, щоб він їй не подобався, і вона була рада за Ґрейс Тернер, що він виявився таким здібним. Але він був, по суті, Джековим хобі, живим доказом якогось зрівняльного принципу, який Джек утверджував роками. Коли він — не так вже й часто — говорив про Робі, то завжди звучали нотки самовдоволеного вихваляння. Щось тоді між ними витворювалося, що Емілі вважала критикою на свою адресу. Вона була проти, коли Джек запропонував платити за хлопцеве навчання, для неї це попахувало втручанням у чужі справи й було несправедливо по відношенню до Леона й дівчат. І вона не збиралася визнавати, що була неправа, тільки тому, що Робі повернувся з Кембриджа, маючи диплом із відзнакою. Власне кажучи, від цього тільки гірше стало Сесилії з її дипломом третього класу, хоча з її боку безглуздо було прикидатися розчарованою. Піднесення Робі. «Нічого доброго з цього не вийде» — фраза, яку вона часто повторювала й на яку Джек самовдоволено відповідав, що з цього вже вийшло багато чого доброго.

Попри все це, Брайоні аж ніяк не повинна була розмовляти з Робі за обідом подібним чином. Якщо вона мала щось проти Робі, Емілі поділяла її почуття. Цього слід було сподіватися. Але виявляти їх при всіх — такого не годиться робити. І знову згадуючи обід — як майстерно містер Маршал зняв загальну напругу. Чи підходяща він партія? Шкода, що в нього такий вигляд, половина обличчя схожа на захаращену спальню. Можливо, з часом воно виглядатиме грубим, і це підборіддя — як трикутний шмат сиру. Чи шоколаду. Якщо він справді постачатиме всій британській армії оті батончики «Амо», то може стати страшенно багатим. Але Сесилія, засвоївши в Кембриджі всі види сучасного снобізму, вважала людину з дипломом хіміка неповноцінною істотою. Це її буквальні слова. Вона три роки пробайдикувала в Ґертоні, займаючись книжками, які з таким же успіхом могла прочитати вдома, — Джейн Остін, Діккенс, Конрад, усі вони стоять унизу в бібліотеці, повні зібрання. Чому це заняття, читання книжок, яке інші вважають дозвіллям, дає їй право думати, що вона краща за інших? Навіть від хіміка може бути якась користь. А цей хімік винайшов спосіб виробляти шоколад із цукру, хімікалій, коричневого барвника й рослинної олії. І ніякого какаового масла. Виробництво тонни такої суміші, як він розповідав, коли вони пили його чудернацькі коктейлі, майже нічого не коштує. Він зможе продавати дешевше за конкурентів і одночасно збільшити чистий дохід. Досить вульгарно висловлено, але який комфорт, які спокійні роки можуть бути забезпечені цим дешевим варивом.

Більш як тридцять хвилин промайнули непомітно, поки ці клаптики — спогадів, суджень, непевних рішень, запитань — неспішно розкручувались у її думках, а вона навіть не поворухнулася й не чула, як кожні п’ятнадцять хвилин бив годинник. Почула, як зірвався вітер, причинив одне з вікон, потім знову все стихло. Пізніше її відволікли Бетті та її помічниці, які прибирали в їдальні, потім і ці звуки зникли, і Емілі знову опинилася десь па перехресних стежках власних марень, пливучи за асоціаціями і з майстерністю, витвореною тисячами головних болів, уникаючи всіх несподіваних і неприємних речей. Коли нарешті задзвонив телефон, вона одразу ж підвелася, не здригнувшись, не здивувавшись, повернулася в хол, зняла трубку й озвалася, як завжди, з питальною інтонацією.

— Будинок Толлісів?

Телефоністка на комутаторі, гугнявий помічник, пауза і потріскування на лінії, нарешті безбарвний голос Джека.

— Скарбе мій. Я сьогодні пізніше, ніж завжди. Мені страшенно прикро.

Було пів на дванадцяту. Проте вона поставилася до цього спокійно, бо він приїде під кінець тижня, а одного прекрасного дня повернеться додому назавжди, і не буде ніяких неприємних слів.

— Усе гаразд, — сказала вона.

— Довелося переглянути звіт по обороні. Треба буде ще раз друкувати. А потім то одне, то інше.

— Переозброєння? — лагідно запитала вона.

— Побоююся, що так.

— Знаєш, усі виступають проти цього.

Він пирхнув.

— Тільки не в нашій конторі.

— І я теж проти.

— Що ж, люба. Сподіваюся, що колись переконаю тебе.

— А я тебе.

В цьому обміні репліками відчувалася взаємна симпатія, а його звичність заспокоювала. Як завжди, він запитав, як у неї пройшов день. Вона розповіла про страшну спеку, про провал спектаклю Брайоні, про приїзд Леона з приятелем, про якого вона сказала:

— Він із твого табору. І йому потрібно щонайбільше солдатів, щоб він міг продати уряду шоколадні батончики.

— А, знаю. Плужні лемехи, загорнені у фольгу.

Вона розповіла про обід, про дикий вигляд Робі за столом.

— Ми справді мусимо посилати його в медичний коледж?

— Так. Це сміливий крок. Типовий для нього. Я знаю, що він зуміє скористатися цим.

Потім вона розповіла, як обід завершився листом близнюків і як були відправлені пошукові групи.

— Маленькі негідники. І де ж їх знайшли?

— Я не знаю. Я все ще чекаю.

На лінії запала тиша, яку переривали лиш далекі механічні клацання. Коли старший державний службовець нарешті заговорив, він уже все для себе вирішив. Те, що він звернувся до неї по імені, що траплялося дуже рідко, підтверджувало, наскільки він серйозний.

— Емілі, я кладу трубку, бо збираюся подзвонити в поліцію.

— Гадаєш, це справді потрібно? Поки вони доберуться сюди…

— Якщо буде щось нове, сповісти мені негайно.

— Почекай…

Вона обернулася на звук. Через головні двері входив Леон. Одразу за ним — Сесилія, обличчя якої було спантеличено застиглим. Потім увійшла Брайоні, обіймаючи за плечі кузину. Лолине обличчя було білим і мертвим, наче гіпсова маска, і Емілі, яка нічого не могла прочитати на ньому, одразу ж подумала про найгірше. Де близнюки?

Леон перетнув хол, підійшов до неї, простяг руку до телефону. Штани його від колін до щиколоток були брудними. Де він знайшов болото в таку сушу? Дихав він важко, знесилено, липке волосся звисало з чола. Він вихопив у неї трубку й повернувся спиною.

— Це ти, тату? Так. Слухай, я гадаю, тобі краще приїхати. Ні, не знайшли, але сталося щось гірше. Ні, ні, про це не по телефону. Якщо зможеш, то зараз. Нам все одно треба їм подзвонити. Краще, якщо ти це зробиш.

Вона приклала руку до серця й зробила кілька кроків у напрямку Сесилії й дівчат, які стояли й дивилися на неї. Леон стишив голос і щось швидко бурмотів у трубку, прикривши її рукою. Емілі не чула ні слова й не хотіла почути. Вона б воліла зараз втекти нагору, в свою кімнату, але Леон завершив розмову, грюкнув трубкою і обернувся до неї. Погляд у нього був важкий, очі примружені, і їй подумалося, чи вона справді бачить у них гнів. Він намагався глибоко дихати, губи розтягайся в якійсь дивній гримасі.

— Ходімо до вітальні, де ми зможемо сісти, — сказав він.

Вона чудово все зрозуміла. Він не хотів говорити їй тут, не хотів, щоб вона впала, непритомна, на кам’яну підлогу й розбила собі голову. Вона дивилася на нього, але не рухалася.

— Ходімо, Емілі, — повторив він.

Гаряча синова рука важко лягла їй на плече, і вона відчула крізь шовк, що рука вогка. Цілком безпомічна, вона дозволила повести себе у вітальню, і весь жах зосередився в тому простому факті, що він хотів посадити її, перш ніж розповість, що сталося.

XIII

Через півгодини Брайоні скоїть свій злочин. Свідома того, що в цьому нічному просторі опинилася разом із маніяком, вона спершу трималася густої тіні під стінами будинку й низько пригиналася попід підвіконнями, проходячи повз освітлені вікна. Вона знала, що він рушить головною дорогою, бо саме туди пішла її сестра з Леоном. Коли Брайоні вирішила, що попереду вже безпечно, вона звернула від дому по широкій дузі, яка привела її до стаєнь і до басейну. Безумовно, варто було глянути, чи не сюди побігли близнюки, чи не пустують вони зі шлангами, а може, плавають долілиць на воді, мертві, нічим вже тепер не відрізняючись один від одного. Вона подумала, як могла б описати їх — як вони легенько погойдуються на підсвітленій розколиханій воді, як розповзлося, мов щупальці, їхнє волосся, як їхні одягнені тіла легенько зіштовхуються й знову розходяться. Сухе нічне повітря проникало між шкірою і тканиною сукні, і вона почувалася гладенькою і в’юнкою у темряві. Немає нічого, чого б вона не могла описати: глухий стукіт кроків маніяка, як він скрадається вздовж дороги, тримаючись узбіччя, щоб не почули, як він наближається. Проте з Сесилією був її брат, тому хоч цей тягар був з неї знятий. Вона могла описати також і це чудове повітря, трави з їх солодким коров’ячим ароматом, розпечену землю, яка все ще була вкрита жаринками денної спеки й видихала мінеральний запах глини, і легенький вітерець, який віяв від озера і мав присмак зелені й срібла.

Вона підстрибцем побігла но траві, думаючи, що могла б так бігти всю ніч, розтинаючи шовкове повітря, підштовхувана сталевою пружиною твердої землі під ногами й тим, як темрява подвоює відчуття швидкості. Вона часом бігла так у снах, потім нахилялася вперед, розкидала руки й, докладаючись на власну віру — це взагалі-то найважче, але досить легко уві сні, — покидала землю, просто сходила з неї і пролітала низенько над огорожами, над воротами, над дахами, потім злітала вгору й радісно ширяла під самими хмарами, над полями, перш ніж знову пірнути вниз. Зараз вона відчувала, як можна домогтися цього завдяки самому лиш бажанню; світ, яким вона бігла, любить її і дасть їй усе, чого вона захоче, і дозволить, щоб це здійснилося. А потім, коли це станеться, вона це все опише. Хіба писання не є свого роду злетом, доступною формою польоту, фантазії, уяви?

Але зараз крізь ніч крадеться маніяк із чорною, ненаситною душею — вона вже сьогодні звела нанівець його наміри, — і їй потрібно залишатися на землі, щоб його теж описати. Спочатку вона має захистити від нього сестру, а потім знайти спосіб безпечно відтворити його на папері. Брайоні вже не бігла, а йшла й думала, як же він має ненавидіти її за те, що вона перешкодила йому в бібліотеці. І хоч їй було страшно, але це була ще одна ініціація, момент початку існування, ще щось, що діється вперше: коли тебе ненавидить доросла людина. Діти ненавидять щиросердно, примхливо. Їхня ненависть не має значення. Але бути об’єктом ненависті дорослого — це вже введення у справжній новий світ. Це вже вирізнення. Він міг обійти її ззаду й тепер вичікувати зі злочинними намірами за рогом стайні. Вона намагалася не виказувати свого страху. Вона ж витримала його погляд там, у бібліотеці, коли її сестра просковзнула повз неї, ніяк не відреагувавши на факт свого спасіння. Справа не в подяках, вона розуміла це, не в якійсь винагороді. Коли йдеться про самовіддану любов, ніякі слова не потрібні, і вона захищатиме сестру, навіть якщо Сесилія не визнаватиме за нею права на вдячність. І Брайоні зараз не боялася Робі; значно краще, як він стане об’єктом її огиди й зневаги. Вони ж, родина Толлісів, дали йому все, що тільки можна: сам будинок, у якому він виріс, незліченні поїздки до Франції, шкільну форму, книжки, потім Кембридж — а він у відповідь вжив оте жахливе слово проти її сестри й «віддячився» їм за гостинність, вдавшись до фізичного насильства, а потім нахабно сидів за їхнім столом, прикидаючись, що нічого й не сталося. О, це прикидання, як же вона прагнула викрити його! Справжнє життя, те, яке зараз починалося, послало їй негідника у вигляді давнього приятеля сім'ї, з сильними, незграбними руками й суворим, дружнім обличчям, який часто носив її на плечах і плавав із нею в річці, притримуючи, щоб її не знесло течією. І це, мабуть, правильно — правда завжди дивна й оманлива, за неї треба боротися, протистояти потоку звичної буденності. Адже саме цього ніхто навіть сподіватися не міг, бо ж, ясна річ, появу негідників не оголошують свистом і звинувачувальними монологами, вони не з’являються в чорних плащах і з гидким виразом на обличчі. По той бік дому від неї віддаляються Леон і Сесилія. Вона, можливо, розказує йому про напад на неї. Якщо це так, то він обнімає її рукою за плечі. Усі разом, діти Толлісів проженуть цю тварюку, виженуть його назавжди зі свого життя. Їм треба буде поговорити з батьком, переконати його і вгамувати його гнів і розчарування. Його протеже виявився маніяком! Лолине слово стерло порохи з інших слів, що оточували його — мужик, варіят, тесак, атака, обман — і підтверджували діагноз.

Вона обійшла стайню й зупинилася біля арочного входу, під вежею з годинником. Вигукнула імена близнюків і у відповідь почула лише шурхіт, звуки копит і глухий удар чогось важкого об стінку стійла. Вона порадувалася, що ніколи не хотіла коня чи поні, бо вже б, мабуть, занедбала їх. І зараз вона теж не підійшла до тварин, хоча вони й відчували її присутність. Геніальна, божественна, з їхнього погляду, істота затрималася на краєчку їхнього світу, і вони прагнули її уваги. Проте вона розвернулася й попрямувала до басейну, Ішла й думала, чи повна відповідальність за когось іншого, навіть за тварину, як кінь чи собака, не суперечитиме в основах своїх такій несамовитій і самозаглибленій подорожі, якою є письменництво. Турботи, захист, перейнятість думками іншого, коли ти входиш у них, домінуюча роль у визначенні долі іншого — навряд чи це можна назвати свободою розуму. Можливо, вона стане однією з тих жінок — яких жаліють чи яким заздрять, — котрі воліють не мати дітей. Вона йшла цегляною доріжкою, що бігла навколо стайні. Як і земля, рудуваті цеглини випромінювали тепло, якого набрали вдень. Ідучи ними, вона відчувала це тепло на щоках і на голих литках. Спіткнулася, кваплячись пробігти темним бамбуковим тунелем, і вискочила нарешті в геометрично надійний простір, викладений кам’яними плитами.

Підводне освітлення, встановлене цієї весни, все ще сприймалося як новація. Скероване вгору синювате світло надавало всьому, що знаходилося довкола басейну, знебарвленого, наче освітленого місяцем вигляду, як на фотографії. На старому металевому столику були дві склянки, скляний глечик і шмат марлі. Третя склянка з кусочками розм’яклих фруктів стояла на краєчку дошки для стрибків. Тіла в басейні не плавали, не чулося смішків із пітьми павільйону, ніхто не шикав із густої тіні бамбукових заростей. Вона повільно обійшла басейн, нічого вже не шукаючи, а просто приваблена цим світлом і скляною нерухомістю води. Попри всю ту загрозу, яку становив для сестри маніяк, приємно було бути надворі в таку пізню годину, та ще й маючи дозвіл. Насправді вона не думала, що близнюкам щось загрожує. Навіть якщо вони бачили карту місцевості, що висить у рамці на стіні в бібліотеці, і зуміли її прочитати, навіть якщо вони збиралися вийти за ці межі і йти всю ніч на північ, їм все одно доведеться йти дорогою через ліс, що тягнеться уздовж залізниці. У цю пору року, коли над дорогою нависали густі крони дерев, там було зовсім темно. Єдиний інший маршрут вів через хвіртку до річки. Але там теж немає ніякого світла, неможливо триматися стежки, уникати гілок, які низько нависли над нею, чи не залізти в кропиву, що густо росла по обидва боки. Їм не вистачить сміливості наражатися на небезпеку.

Тому їм ніщо не. загрожує, а Сесилія зараз з Леоном — і вона, Брайоні, може вільно блукати собі в темряві й обдумувати цей незвичайний день. Її дитинство скінчилося, вирішила вона, виходячи з басейну, в ту мить, коли вона роздерла афішу. Казочки залишилися в минулому, а вона протягом кількох годин стала свідком загадкових подій, бачила слово, яке неможливо вимовити, перешкодила гидкому вчинку і, наразившись на ненависть дорослого, якому всі вірили, стала учасником життєвої драми, що вже не належала дитинству. Тепер їй залишається придумати оповідання — не просто сюжети, а те, як їх розгорнути, щоб віддати належне її новому знанню. Чи, може, вона має на увазі лиш глибше розуміння власного невігластва?

Те, що вона так довго дивилася на воду, навернуло її думки до озера. Може, хлопчики ховаються в храмі на острові. Там темно, але він не дуже далеко від дому, цілком мирний, затишний куточок, де вода заспокоює, і тіней не так багато. Інші можуть піти просто через міст, навіть не заглянувши туди. Вона вирішила триматися свого маршруту й вийти до озера, обійшовши дім ззаду.

Вже через кілька хвилин вона йшла повз трояндові клумби посиланою гравієм доріжкою біля фонтана з Тритоном, де відбулася ще одна загадкова подія, яка явно передрекла всі наступні неподобства. Коли вона минала фонтан, їй здалося, що вона почула слабкий крик, а ще здалося, що вона куточком ока побачила миготіння якогось світла. Вона зупинилася й прислухалася, намагаючись почути щось окрім дзюрчання води. Вигук і світло добігли з діброви над річкою, в кількох сотнях метрів попереду. Якусь хвильку вона рухалася в тому напрямку, потім зупинилася й знову прислухалася. Нічого там не було, крім темної маси дерев, ледь видної на тлі сірувато-синього неба на заході. Трошки почекавши, вона вирішила повернутися. Щоб вийти на свою стежку, вона пішла просто до будинку, до тераси, де серед склянок, пляшок і відерця з льодом горіла гасова лампа. Скляні двері вітальні все ще були широко відчинені в ніч. Вона могла заглянути просто в кімнату. І у світлі одної-єдиної лампи вона побачила частково затінений бархатною портьєрою краєчок канапи, на якому під дивним кутом лежав якийсь циліндричний предмет, що наче завис у повітрі. Лише пройшовши ще метрів сорок, вола зрозуміла, що дивиться на людську ногу, відділену від тіла. Підійшовши ще ближче, вона побачила все в цілості; це, звичайно ж, була мама, яка чекала на близнюків. Її було майже не видно за шторами, а одна нога в панчосі лежала на коліні другої, що й надавало їй дивного, похиленого вигляду, наче вона висіла в повітрі.

Підійшовши до самого будинку, Брайоні пересунулася до лівого вікна, щоб не потрапити на очі Емілі. Вона опинилася далеко за материною спиною і не могла бачити її очей. Бачила тільки ямочку в куточку ока, біля вилиці. Брайоні була певна, що очі в мами заплющені. Голова була відкинута назад, руки лежали одна на одній на колінах. Праве плече легенько здіймалося й опадало в такт диханню. Брайоні не бачила губ, але знала, що кутики загнуті вниз, і це часто помилково приймали за знак — ієрогліф — докору. Але це було зовсім не так, бо мама була безмежно доброю, лагідною і хорошою. Дивитися, як вона сидить одна, пізно вночі, було, сумно, але й приємно. Зазираючи через вікно, Брайоні піддалася настрою, який охопив її, настрою прощання. Її мамі вже сорок сім — приголомшливо стара. Одного дня вона помре. В селі відбудеться похорон, на якому шляхетна стриманість Брайоні вказуватиме на весь безмір її горя. Коли підходитимуть друзі, щоб пробурмотіти свої співчуття, вони відчуватимуть благоговіння перед масштабом її трагедії. Їй уявлялося, як вона стоїть сама посеред величезної арени у височенному амфітеатрі на очах не тільки всіх тих, кого вона знала, але й усіх, кого вона ще пізнає, всіх людей у своєму житті, які зібралися, щоб виразити їй свою любов у зв’язку з її втратою. А на церковному цвинтарі, в куточку, який вони називали куточком предків, вона і Леон із Сесилією стоятимуть, обійнявшись назавжди, у високій траві, біля нового надгробка, знову на очах у всіх. Це треба буде бачити, І саме від співчуття всіх отих доброзичливців у неї закололо в очах.

Вона могла тоді увійти, підійти до матері, міцно притулитися до неї і почати підсумовувати цей день. Якби вона так і зробила, то не скоїла б свого злочину. Так багато всього не сталося б, нічого б не сталося, і час би усе згладив, перетворивши цей вечір на незначний спогад: ніч, коли втекли близнюки. Коли це було, в тридцять четвертому, чи п’ятому, чи шостому? Але без будь-якої видимої причини, якщо не брати до уваги невиразного обов’язку пошуків і задоволення від перебування надворі так пізно, вона відійшла від відчинених вікон, зачепивши при цьому одне з них плечем, і те з розмаху зачинилося. Звук був різкий — морена сосна по твердому дереву — і прогримів, як докір. Якщо вона залишиться, то повинна буде щось пояснювати, тому вона тихенько ковзнула в пітьму і пробігла навшпиньках кам’яними плитами й пахучими травами, що росли між ними. А тоді опинилася на газоні, між трояндовими клумбами, де вже можна було бігти безшумно. Вона оббігла кругом будинку, до фасаду, на посилану гравієм доріжку, якою шкутильгала босоніж сьогодні вдень.

Звернувши на дорогу, що вела до мосту, вона пішла повільніше. Вона знову опинилася там, звідки вирушала, і подумала, що мала б бачити або принаймні чути інших. Нікого, проте, не було видно. Побачивши темні силуети рідко посаджених у парку дерев, вона завагалася. Хтось ненавидить її, про це не можна забувати, і він непередбачуваний і готовий на все. Леон, Сесилія і містер Маршал, мабуть, десь далеко. Найближчі дерева, а принаймні їх стовбури, мали людські обриси. Або хтось міг там ховатися. Навіть якби хтось стояв перед деревом, а не за ним, вона б не помітила його. Вперше за цей вечір вона почула, як легкий вітерець пробігає верхівками дерев, і цей знайомий звук занепокоїв її. Мільйони окремих і виразних тривог бомбардували її відчуття. Коли вітер раптом схопився, потім завмер, то звук полетів кудись убік, мандруючи темним парком, як жива істота. Вона зупинилася й замислилася, чи вистачить їй відваги дійти до мосту, перейти його, зійти з нього й рушити крутим берегом до храму на острові. Особливо, коли на карту насправді поставлено так мало — просто її підозра, що хлопчики могли туди дістатися. На відміну від дорослих, смолоскипа в неї не було. Ніхто нічого від неї не очікував, вона ж була для них всього лиш дитиною. Близнюкам не загрожує небезпека.

Хвильку вона постояла на гравії, недостатньо налякана, щоб повернутися назад, недостатньо переконана, щоб іти далі. Вона може повернутися до мами й разом із нею чекати у вітальні. Вона може обрати безпечніший маршрут, вздовж дороги, а потім назад від місця, де дорога заглиблюється в ліс, — і все одно витвориться враження серйозних пошуків. Потім, саме тому, що цей день переконав її, що вона вже не дитина, що вона тепер є персонажем у значно важливішому оповіданні й має бути гідною цього, Брайоні примусила себе рушити вперед і перейти міст. Звідкись знизу, посилений кам’яною аркою, добігав шелест вітру в осоці, якийсь птах несподівано затріпотів крильми по воді й так само раптово стих. Усе це звичайні денні звуки, просто перебільшені пітьмою. А сама пітьма — це ніщо; це не матеріальний об'єкт, це не наявність чогось, це всього лиш відсутність світла. І міст вів усього лиш на штучний острів на штучному озері. Він тут уже майже двісті років, і його відособленість відрізняє його від решти землі, і належить він їй більше, ніж кому-небудь іншому. Вона єдина, хто ще сюди ходить. Для інших він був не більш ніж коридором, що веде до дому й від дому, місточком між двома мостами, орнаментом настільки звичним, що його вже й не помічають. Гардмен із сином приходять сюди двічі на рік косити траву навколо храму. Бродяги проходили тут, не затримуючись. Часом якісь заблукані перелітні гуси вшановували своєю присутністю порослий травою берег. В усіх інших відношеннях він був занедбаним царством кроликів, водяних птахів і водяних щурів.

Тому мало б бути дуже просто пройти трошки берегом, а потім по траві до самого храму. Проте вона знову завагалася і лишень дивилася, навіть не гукаючи близнюків. Біла будівля невиразно мерехтіла в пітьмі. Коли вона дивилася якраз на неї, та повністю розпливалася. Вона стояла метрах у тридцяти від храму, а трошки ближче, посеред вкритої травою галявинки був кущ, якого вона не пам’ятала. Точніше, пам’ятала, що він мав би бути ближче до берега. Дерева — ті, що вона бачила, — теж були не такими. Дуб був надто опуклим, в’яз — надто розлогим, вони ніби змовилися, щоб виглядати дивно. Коли вона простягла руку, щоб торкнутися парапету мосту, її налякала качка різким, неприємним криком із майже людськими інтонаціями. Це, ясна річ, крутий берег не давав їй зрушити з місця, а ще думка, що треба буде спускатися, і той факт, що нема в цьому особливої потреби. Але вона вже прийняла рішення. Вона пішла кругом, балансуючи на нерівній, порослій травою землі, лише внизу зупинилася, щоб витерти об плаття спітнілі руки.

Ішла вона просто до храму, пройшла сім чи вісім кроків і вже хотіла вигукнути імена близнюків, як раптом кущ, що був у неї на дорозі, — отой, що, як їй здавалося, мав бути ближче до берега, — почав перед нею розпадатися, чи розростатися, чи колихатися, а потім розділився надвоє. Він якось складно міняв форму, тоншаючи внизу, а з нього виростав півтораметровий чи й вищий стовп. Вона б, мабуть, відразу зупинилася, якби не була так абсолютно переконана, що це кущ і що вона спостерігає якісь фокуси пітьми й перспективи. Ще секунда, друга, ще кілька кроків, і вона раптом зрозуміла, що це не так. Тоді вона зупинилася. Вертикальний стовп — це чиясь постать, людина, яка зараз задкувала від неї і вже майже зникла серед ще темніших дерев. Темна пляма, яка залишилася на землі, теж була людиною, її обриси знову змінювалися, вона сіла й покликала її по імені.

— Брайоні?

Вона почула безпомічність у Лолиному голосі — це був той звук, який їй здався качиним криком, — і в одну мить Брайоні зрозуміла все. Її аж нудило від огиди й від страху. Більша постать знову з’явилася на краю галявини, обходячи її зліва направо й прямуючи до берега, звідки щойно спустилася Брайоні. Вона знала, що повинна допомогти Лолі, але не могла не стежити, як він швидко й без зусиль вибрався схилом нагору й розчинився на дорозі. Вона чула його кроки, коли він ішов у напрямку дому. Сумнівів у неї не було. Вона б могла його описати. Не існувало нічого, чого б вона не могла описати. Вона приклякла біля кузини.

— Лола. З тобою нічого не сталося?

Брайоні торкнулася її плеча, безуспішно пробувала намацати її руку. Лола сиділа, похилившись уперед, склавши руки на грудях, обнімаючи себе й тихенько розгойдуючись. Голос у неї був слабким і зміненим, наче їй заважала якась грудка, якийсь слиз у горлі, їй довелося відкашлятися. Вона нерозбірливо сказала:

— Пробач, я не… Пробач…

— Хто це був? — пошепки запитала Брайоні й, перш ніж та встигла відповісти, додала, з усіх сил намагаючись бути спокійною: — Я бачила його. Я бачила його.

— Так, — покірно сказала Лола, — так.

Удруге цього вечора Брайоні відчула приплив ніжності до кузини. Вони разом дивилися в обличчя жахам. Вони з кузиною зблизилися. Брайоні стояла на колінах, намагаючись обійняти Лолу й пригорнути її до себе, але тіло тієї було кістлявим і непіддатним, щільно схованим саме в себе, наче мушелька. Морська, черепашка. Лола обнімала себе й розхитувалася.

— Це був він, правда? — питала Брайоні.

Вона радше відчула грудьми, ніж побачила, як кузина кивнула, повільно, роздумливо. Можливо, від виснаження.

Минали секунди, і врешті Лола сказала тим самим слабким, покірним голосом:

— Так. Це був він.

Брайоні раптом захотілося, щоб та назвала його ім’я. Задокументувати злочин, обрамити його прокляттям жертви, винести вирок злочинцю завдяки чарам імені.

— Лола, — прошепотіла вона, не в силах приховати дивного збудження, яке зараз відчувала. — Лола. Хто це був?

Розхитування припинилося. На острові стало дуже тихо. Не змінюючи позиції, Лола, наче прагнучи відсунутися, повела плечима, чи то знизала ними, чи то крутнула, аби звільнитися від співчутливого дотику Брайоні. Вона відвернула голову й дивилася кудись у порожнечу, в напрямку озера. Може, вона збиралася заговорити, розпочати довгу сповідь, де дала б вихід своїм почуттям, висловлюючи їх, і перейшла б від ступору до чогось, що нагадувало б одночасно жах і радість. Те, що вона відвернулася, могло б виявитися не відчуженістю, а виявом близькості, спробою взяти себе в руки й вилити свої почуття тій єдиній людині, до якої вона — так далеко від дому — начебто відчувала довіру й могла розказати їй усе. Можливо, вона вже набрала в груди повітря й відкрила рота. Але все це не мало ніякого значення, бо Брайоні вже готова була перервати її, і нагода ця буде втрачена. Так багато збігло секунд — тридцять? сорок п’ять? — і молодша дівчинка не могла більше стримуватися. Все збіглося. Це було її власне відкриття. Це було її оповідання, яке писалося само довкола неї.

— Це був Робі, правда?

Маніяк. Їй кортіло вимовити це слово.

Лола не сказала нічого й не поворухнулася.

Брайоні повторила ще раз, тепер вже без питальної інтонації. Як ствердження факту.

— Це був Робі.

Хоча Лола не повернулася, взагалі не поворухнулася, але було ясно, що щось із нею діється; шкіра почала випромінювати тепло, щось проковтнулося, наче якісь сухі спазми пробігли горлом.

Брайоні повторила ще раз. Просто сказала:

— Робі.

Десь далеко на озері щось гучно ляснуло по воді — скочила риба; звук був чіткий і самотній, бо вітер стих повністю. Нічого лячного не було зараз ні у верхівках дерев, ні в осоці. Нарешті Лола повільно повернулася обличчям до Брайоні.

— Ти бачила його, — сказала вона.

— Як він міг, — Брайоні аж застогнала. — Як він посмів.

Лола обхопила руками голі передпліччя й стиснула пальці.

Між тихо вимовленими словами були великі паузи.

— Ти бачила його.

Брайоні присунулася ближче й накрила Лолину руку своєю.

— Ти ж навіть не знаєш, що сталося в бібліотеці, перед обідом, якраз після нашої розмови. Він напав на мою сестру. Якби я не зайшла, навіть не знаю, що б він зробив…

Хоч вони були дуже близько одна від одної, виразів обличчя неможливо було розпізнати. Темний овал Лолиного обличчя взагалі нічого не виражав, але Брайоні відчувала, що Лола майже не слухає її, і це підтвердилося, коли та перервала:

— Але ж ти бачила його. Ти справді бачила його.

— Звичайно ж, бачила. Як удень. Це був він.

Хоча ніч була теплою, Лола почала тремтіти, і Брайоні було жаль, що їй нічого зняти, аби накинути Лолі на плечі.

— Знаєш, він підійшов до мене ззаду, — сказала Лола. — Повалив мене на землю… а потім… відтягнув мені назад голову, закрив рукою очі. Я навіть не могла, я була не в стані…

— Ох, Лола. — Брайоні простягла руку, торкнулася обличчя кузини й намацала щоку. Та була сухою, але вона знала, що довго так не буде. — Послухай мене. Я не могла його сплутати. Я ж знаю його все життя. Я бачила його.

— Бо я не можу сказати напевне. Тобто, я думала, що це може бути він, по голосу.

— Що він сказав?

— Нічого. Я хочу сказати, це був звук його голосу, дихання, сопіння. Але я нічого не бачила. Я не можу сказати напевне.

— А я можу. І скажу.

Ось так у ці хвилини біля озера й визначилися їхні позиції, які будуть публічно підтверджені в наступні тижні й місяці, а потім, роками, настійливо обстоюватимуться ними приватно, причому впевненість Брайоні тільки зростатиме, тоді як її кузина начебто сумніватиметься в собі. Після цього від Лоли ніколи не вимагалося нічого особливого, бо вона завжди могла сховатися за маскою ураженої ніяковості й, немов пацієнт, якого оберігають, чи врятована жертва, чи загублена дитина, купатися в піклуванні й почутті вини всіх довколишніх дорослих. Як ми могли допустити, щоб таке сталося з дитиною? Лола нічим не могла їм допомогти, та їй і не було потреби цього робити. Брайоні дала їй шанс, і вона інстинктивно схопилася за нього; навіть ще менше — вона просто дозволила нав’язати його собі. Їй залишалося всього лиш мовчати, ховаючись за завзяттям кузини. Лолі не потрібно було брехати, дивитися своєму гаданому ґвалтівникові в очі й набиратися відваги, щоб звинуватити його, бо все це було щиро й без будь-якого лукавства зроблене за неї молодшою дівчинкою. Від Лоли вимагалося всього лиш не говорити правди, відкинути її, повністю забути й переконати себе навіть не в якійсь іншій версії, а всього лиш у власній непевності. Вона нічого не бачила, він закрив їй рукою очі, їй було страшно, вона не може сказати напевне.

Зате Брайоні допомагала на кожному кроці. Що стосується її, то все збігалося; жахливе теперішнє доповнювало недавнє минуле. Події, свідком яких була вона сама, провіщали нещастя її кузини. Якби ж то Брайоні не була такою наївною, такою дурною. Тепер вона бачила, що вся справа була надто логічною, надто симетричною, аби не узгоджуватися з тим, що вона про неї розказувала. Вона винуватила себе за своє дитяче припущення, що Робі всю свою увагу приділятиме тільки Сесилії. Про що вона думала? Він же, врешті-решт, був маніяком. Йому будь-хто згодиться. І він повинен був напасти на найбільш уразливу — худеньку дівчинку, яка, спотикаючись у темряві в незнайомому місці, хоробро шукає біля храму на острові своїх братів. Як і сама Брайоні хотіла зробити. І те, що його жертвою легко могла стати вона сама, тільки посилювало лють і завзятість Брайоні. І якщо її нещасна кузина не була в змозі сказати правду, то вона зробить це за неї. Я можу. І скажу.

Вже наступного тижня гладенька поверхня цієї переконаності мала свої плямки й тоненькі тріщинки. Щоразу, коли вона думала про них, а бувало це не часто, то з якимось неприємним відчуттям у животі усвідомлювала, що все, що вона знає, ґрунтується не тільки на тому, принаймні не буквально на тому, що вона бачила. Правду їй підказали не тільки очі. Для цього було надто темно. Навіть Лолине обличчя на відстані півметра від неї було всього лиш порожнім овалом, а та постать була в багатьох метрах, та ще й обернена спиною, коли тікала через галявину. Але ж сама постать не була невидимою, а її розміри й манера рухатися були їй знайомі. Очі підтвердили все, що вона знала і що зовсім недавно пережила. Істина полягала в симетрії або, говорячи інакше, основувалась на здоровому глузді. Істина підказувала очам. І коли вона знову і знову говорила: «я бачила його», то саме це вона й мала на увазі й була абсолютно чесною і пристрасною. Але те, що вона мала на увазі, було значно складнішим, ніж те, що всі інші з такою готовністю розуміли, і моменти неспокою приходили до неї тоді, коли вона відчувала, що не може виразити цих нюансів. Вона навіть і не намагалася серйозно це робити. Для цього не було ні можливостей, ні часу, ні дозволу. Протягом кількох днів, ні, навіть годин процес швидко пішов уперед і повністю вийшов з-під її контролю. Її слова викликали якісь страшні сили зі знайомого й мальовничого сусіднього містечка. Виглядало так, ніби ці жахливі сили, ці представники влади у формі лежали у засідці за фасадами гарненьких будинків, чекаючи на нещастя, яке, як вони знали, мало статися. Вони знали своє, знали, чого вони хочуть і як цього домогтися. Її розпитували знову і знову, і коли вона повторювала те, що вже казала, тягар логічності розчавлював її. Те, що вона вже казала, вона має сказати знову. Маленькі відхилення примушували мудрі брови хмуритися, і вона відчувала певне охолодження і брак симпатії. А вона дуже хотіла догодити й швидко засвоїла, що незначні уточнення, які вона могла додати, зашкодять процесові, який вона ж сама і розпочала.

Вона нагадувала майбутню наречену, яка у міру наближення вирішального дня починає відчувати неприємні сумніви, але не сміє висловити їх, бо вже стільки всього було заради неї зроблено. Щастя й благополуччя стількох хороших людей буде поставлене під загрозу. Усе це минучі моменти приватного неспокою, які можна розвіяти, тільки піддавшись радісному збудженню всіх тих, хто оточує її. Так багато хороших людей не можуть помилятися, а сумніви, подібні її сумнівам, будуть, як їй сказали, завжди. Брайоні не хотіла зіпсувати всю процедуру. Після такої її впевненості, після двох чи трьох днів терплячих, доброзичливих розпитувань вона не думала, що їй вистачить хоробрості відмовитися від своїх свідчень. І все ж вона воліла б уточнити — чи поглибити — використане нею слово «бачила». Вона не так бачила, як знала. Тоді б вона могла полишити слідчим вирішувати, чи працюватимуть вони далі разом в ім’я саме такого бачення. Вони ж ставали нетерплячими, коли вона вагалася, і рішуче повертали її до попередніх тверджень. Вона що, нерозумна дівчинка, немов запитували вони, яка збирається марнувати чужий час? І трималися буквального значення слова «бачила». Було встановлено, що світла було цілком достатньо — від зірок, від вуличного освітлення найближчого містечка, яке відбивалося від хмар. Вона або бачила, або не бачила. Нічого іншого бути не може; і хоч вони не говорили цього, але їхня різкість передбачала саме це. І саме в такі моменти, відчуваючи їхню холодність, вона відновлювала в собі свою первинну завзятість і повторювала все ще раз. Я бачила його. Я знаю, що це був він. І тоді приємно було відчувати, як вона підтверджує те, що вони вже й самі знали.

Вона ніколи не зможе втішити себе тим, що на неї чинили тиск чи залякували. Цього не було. Вона сама загнала себе в пастку, увійшла в лабіринт, який сама ж і створила, і була ще надто юною, надто переповненою шанобливим страхом, надто хотіла догодити, аби наполягати на тому, щоб відступитися. Вона не була наділена такою незалежністю характеру, не була достатньо дорослою, щоб мати її. Надто поважна конґреґація згромадилася навкруг її початкових переконливих свідчень і тепер чекала, і вона не могла розчарувати їх біля самого олтаря. Сумніви можна було розвіяти тільки ще глибшим зануренням. Твердо тримаючись того, що вона, як вважала, знає, виганяючи з думок усе зайве, знову й знову повторюючи свої свідчення, Брайоні зуміла не думати про ту шкоду, якої вона — як сама невиразно відчувала — завдає. Коли справу закрили, вирок було оголошено й конґреґація розпалася, саме це безжальне юнацьке забуття, свідоме стирання з пам’яті всього зайвого ще довго захищало її протягом усієї юності.

***

— А я можу. І скажу.

Якийсь час вони сиділи мовчки, і Лолине тремтіння помалу вгамовувалось. Брайоні подумала, що треба відвести кузину додому, але їй не хотілося зараз порушувати цієї близькості між ними — вона обнімала старшу дівчинку за плечі, і та, схоже, горнулася до неї. Далеко за озером вони побачили цяточку світла — хтось на дорозі розмахував смолоскипом, — але ніяк не відреагували на це. Коли Лола нарешті заговорила, голос у неї був задумливий, наче вона розважувала всі можливі «за» і «проти».

— Але ж це безглуздо. Він такий давній приятель вашої родини. Це міг бути й не він.

— Ти б не говорила так, якби була зі мною в бібліотеці, — пробурмотіла Брайоні.

Лола зітхнула й повільно похитала головою, наче намагаючись змиритися з цією неприємною правдою.

Вони знову замовкли й могли б так сидіти ще довго, якби не волога — ще не зовсім роса, — яка почала сідати на траву, коли хмари розійшлися і стало трошки прохолодніше.

Коли Брайоні пошепки запитала кузину: «Гадаєш, ти зможеш іти?», та хоробро кивнула. Брайоні допомогла їй підвестися, і вони рушили через галявину до мосту, спершу тримаючись за руки, а потім Лола сперлася Брайоні на плече. Вони дійшли до підніжжя схилу, і тут Лола нарешті заплакала.

— Я не зможу туди піднятися, — їй було важко говорити через ридання. — Я зовсім не маю сил.

Брайоні вирішила, що буде краще, якщо вона збігає додому за допомогою, і вже збиралася пояснити це Лолі й посадити її чекати, як раптом з дороги над ними почулися голоси, а потім вони побачили смолоскипи. Це чудо, подумала Брайоні, коли почула братів голос. Наче справжній герой, яким він і був, Леон кількома швидкими кроками зійшов схилом униз і, навіть не питаючи, що сталося, взяв Лолу на руки, наче це була маленька дитина. Сесилія щось гукала згори, і голос її був хрипким від тривоги. Ніхто їй не відповідав. Леон уже піднімався схилом з такою швидкістю, що важко було встигати за ним. І все одно, перш ніж вони вийшли на дорогу, перш ніж він опустив Лолу на землю, Брайоні вже почала розповідати йому, що сталося, саме так, як вона це бачила.

XIV

Згадки про допити, про підписані заяви й свідчення, про її благоговійний страх під стінами судової зали, куди її як малолітню не допустили, не так турбуватимуть Брайоні в наступні роки, як уривчасті спогади тієї пізньої ночі й літнього світанку. Як же вина відшліфовує всі способи самокатувань, витворюючи з намистинок подробиць одвічну петлю, чотки, які перебиратимуться протягом усього життя.

Коли вони нарешті дісталися додому, потяглися схожі на сон години важких рішень, сліз, стишених голосів, швидких кроків у холі і її власного гидкого збудження, яке повністю прогнало сонливість. Ясна річ, Брайоні була достатньо дорослою, аби розуміти, що вся увага зараз належатиме Лолі, але ту дуже скоро співчутливі жіночі руки повели в її кімнату чекати на лікаря і на лікарський огляд. Стоячи біля підніжжя сходів, Брайоні дивилася, як Лола, голосно схлипуючи, піднімається нагору, по боках її підтримують Емілі й Бетті, а ззаду йде Поллі з мискою і рушниками. Коли кузина пішла, на авансцені лишилася Брайоні — Робі ще не було, — і те, як її слухали, як їй вірили, повністю узгоджувалося з її щойно здобутою зрілістю.

Мабуть, саме в цей час перед домом зупинився «гамбер», і двох інспекторів поліції та двох констеблів провели в дім. Брайоні була єдиною, хто міг щось розповісти, тому вона намагалася говорити спокійно. Те, що вона була найголовнішою, додавало їй упевненості. Все це діялося в якомусь невизначеному часі, ще до офіційних опитувань, коли вона стояла в холі перед офіцерами поліції, і з одного боку був Леон, а з другого — мама. Але як мама так швидко дісталася сюди від Лолиного ліжка? У старшого інспектора було важке обличчя, все в глибоких зморшках, наче вирізьблене із зібганого граніту. Брайоні боялася його, коли розповідала свою історію цій нерухомій масці; а розповідаючи, відчувала, як з неї знімається тягар і якесь тепле, сумирне відчуття розходиться від живота до її рук і ніг. Це скидалося на любов, раптову любов до цього уважного чоловіка, який, не знаючи сумнівів, був на боці добра, який завжди був готовий за нього боротися і за яким стояли всі можливі сили й уся мудрість людства. Під його безпристрасним поглядом у неї перехопило горло, і вона почала затинатися. Вона хотіла, щоб інспектор обняв її, заспокоїв, пробачив їй, хоч вона ні в чому не була винна. Але він лиш дивився на неї і слухав. Це був він. Я бачила його. Її сльози були ще одним доказом тієї правди, яку вона відчувала й про яку розповідала, і коли мамина рука погладила її по голові, вона вже зовсім розплакалася, і її відвели до вітальні.

Але якщо мама заспокоювала її там, на честерфілдівській канапі, як же вона може пам’ятати прихід лікаря Макларена в чорному жилеті і звичній його старомодній сорочці зі стоячим комірцем, з його ґладстонівським саквояжем, що був свідком трьох народжень і всіх дитячих хвороб у домі Толлісів? Леон розмовляв із лікарем, нахилившись до нього, і тихо, стисло, по-чоловічому вводив його в курс подій. Де була зараз Леонова безжурна легковажність? Ця тиха нарада була типовою для всіх наступних годин. З кожним, хто приходив, говорили саме таким чином; різні люди — поліція, лікар, члени сім’ї, слуги — стояли групками, які розпадалися й утворювалися знову в кутках кімнат, у холі, на терасі за заскленими дверима. Ніщо не підсумовувалося, ні про що не сповіщалося. Усі знали про жахливий факт насильства, але він залишався спільним секретом, про який говорили пошепки, збираючись у маленькі групки, які тут же розпадалися, коли люди з поважним виглядом відходили, щоб зайнятися ще чимось. По суті, навіть ще важливішою була справа зниклих дітей. Проте всі вважали, постійно повторюючи це, як магічне заклинання, що вони спокійно сплять собі десь у парку. Таким чином, увага залишалася прикутою головно до стану дівчинки, що перебувала нагорі.

Повернувся з пошуків Пол Маршал і дізнався про те, що сталося, від інспекторів. Він ходив з ними туди-сюди по терасі, по черзі частуючи їх цигарками із золотого портсигара. Коли розмова закінчилася, він поплескав старшого по плечу й немовби відпустив їх до їхніх справ, після чого зайшов у дім поговорити з Емілі Толліс. Леон провів лікаря нагору, той незабаром спустився й немовби виріс в очах усіх інших після професійної зустрічі з безпосереднім об’єктом їхніх турбот. Він теж навстоячки провів довгу розмову з двома чоловіками в цивільному, потім із Леоном і, нарешті, з Леоном і місіс Толліс. Перед тим, як піти, лікар підійшов і приклав таку знайому, маленьку суху руку до чола Брайоні, помацав їй пульс і залишився задоволений. Він узяв свій саквояж, але перш ніж вийшов, відбулася ще одна тиха нарада біля вхідних дверей.

Де була Сесилія? Вона трималася десь збоку, ні з ким не розмовляла, весь час курила, підносячи цигарку до губ швидким, жадібним жестом, потім із нервовою огидою відриваючи від рота. Або ж крутила в руках хусточку, міряючи кроками хол. За нормальних умов вона б узяла подібну ситуацію під свій контроль, прослідкувала б за опікуванням Лолою, заспокоїла матір, вислухала поради лікаря, консультувалася б з Леоном. Брайоні була поряд, коли Леон підійшов поговорити з Сесилією, а та відвернулася, не в стані нічим допомогти, навіть говорити не могла. Щодо мами, то вона, як не дивно, повністю давала собі раду в цій непростій ситуації, забувши про мігрень і про потребу усамітнення. Вона, фактично, наче виростала в міру того, як її старша донька замикалася в своєму нещасті. Були такі моменти, коли Брайоні, яку знову просили повторити свою історію чи певні подробиці, бачила, як сестра наближається, щоб усе чути, й дивиться на неї пекучими, непроникними очима. Брайоні починала боятися її й тулилася ближче до матері. Очі в Сесилії були запалено-червоними. Поки інші стояли групками й щось тихо обговорювали, вона збуджено ходила по кімнаті чи з однієї кімнати в іншу, щонайменше двічі виходила постояти надвір. Вона нервово перекладала хусточку з однієї руки в іншу, скручувала її між пальцями, розкручувала, зминала в кульку, перекладала в іншу руку, закурювала ще одну цигарку. Коли Бетті й Поллі почали розносити чай, Сесилія до нього навіть не доторкнулася.

Принесли звістку, що Лола, якій лікар дав снодійне, нарешті заснула, і ця новина викликала тимчасове полегшення. Усі, що нечасто траплялося, зібралися у вітальні й пили чай у повній виснаження тиші. Ніхто нічого не казав, але всі вони чекали на Робі. А ще з хвилини на хвилину очікували з Лондона містера Толліса. Леон і Маршал схилилися над картою маєтку, яку малювали для інспектора. Той узяв її, вивчив і передав своєму помічнику. Двох констеблів відправили приєднатися до тих, хто ще шукав П’єро й Джексона, а кілька поліцейських пішли до котеджу на випадок, якщо Робі прийде туди. Як і Маршал, Сесилія сиділа осторонь, на ослінчику біля клавесина. Один раз вона підвелася, щоб прикурити у брата, але головний інспектор підніс їй свою запальничку. Брайоні сиділа на канапі поруч із мамою, а Бетті й Поллі розносили чай. Брайоні не пам’ятала, що раптом підштовхнуло її. Дуже чітка й переконлива думка з’явилася нізвідки, і їй не треба було нікому нічого говорити чи питати дозволу в сестри. Остаточний доказ, повністю незалежний від її власної версії. Підтвердження. А й навіть інший, окремий злочин. Охнувши від власної здогадки, вона примусила здригнутися всіх у кімнаті й, підхопившись, мало не скинула чашку з чаєм із маминих колін.

Усі вони дивилися, як вона вибігла з кімнати, але були настільки втомлені, що ніхто нічого не запитав. Вона ж бігла нагору, перестрибуючи через дві сходинки, гнана відчуттям, що вона нарешті робить щось добре, таке, що викличе загальний подив і за що її тільки хвалитимуть. Це було схоже на відчуття в різдвяний ранок, коли збираєшся зробити подарунок, який обов’язково принесе задоволення, радісне почуття безневинної любові до самої себе.

Вона добігла коридором до кімнати Сесилії. В якому ж свинюшнику й безладі живе її сестра! Дверцята обох гардеробів були широко розчинені. Сукні, що висіли там рядочками, були перекособочені, а деякі ледь трималися на плечиках. Дві сукні — одна чорна, одна рожева, шовкові, дорогі — лежали на підлозі безформною купою, а навкруг валялися туфлі. Брайоні переступила й обережно обійшла цей рейвах, щоб дістатися до туалетного столика. Ну що заважало Сесилії позакручувати й позакривати косметичку й флакончики з парфумами? Чому вона ніколи не випорожнює свої смердючі попільнички? Не застилає ліжка, не відчиняє вікна, щоб пустити в кімнату свіже повітря? Перша шухлядка, яку вона спробувала, витяглася тільки на кілька сантиметрів — така була напхана, переповнена якимись пляшечками, картонними коробочками. Може, Сесилія й старша на десять років, але є в ній щось справді безпомічне й безнадійне. І навіть хоча Брайоні й лякав розлючений вигляд сестри там унизу, все одно правильно, думала дівчинка, витягаючи наступну шухляду, що вона тут, здатна тверезо мислити, що все це заради Сесилії.

Коли вона через п’ять хвилин переможно повернулася до вітальні, ніхто не звернув на неї ніякої уваги, і все було, як і раніше — втомлені, нещасні дорослі мовчки присьорбували чай або курили. У своєму збудженні вона не подумала, кому повинна віддати листа; в її уяві вони всі читали його одночасно. Тепер вона вирішила, що правильно буде віддати його Леону. Вона пройшла через усю кімнату до брата, але опинившись перед трьома чоловіками, передумала й віддала складений аркушик паперу в руки поліцейського з гранітним обличчям. Якщо на цьому обличчі й був якийсь вираз, він ніяк не змінився, коли той узяв листа й читав його, а зробив він це швидко, ледь що глянув на нього. Його очі знайшли очі Брайоні, потім він перевів погляд на Сесилію, яка дивилася кудись убік. Ледь ворухнувши рукою, він показав, щоб другий поліцейський узяв листа. Коли той закінчив читати, лист передали Леону, який прочитав його, згорнув і повернув старшому інспектору. Брайоні була вражена подібною безсловесною реакцією — бо всі троє не сказали нічого. Лише зараз Емілі Толліс помітила цей об’єкт їхньої зацікавленості. У відповідь на її апатичне запитання Леон сказав:

— Це просто лист.

— Я хочу прочитати його.

Вдруге цього вечора Емілі була вимушена настоювати на своєму праві щодо письмових послань, які курсували в її домі. Відчуваючи, що від неї нічого більше не вимагається, Брайоні всілася на канапі і з маминого спостережного пункту слідкувала за тим, як Леон і поліцейський збентежено обмінюються лицарськими поглядами.

— Я хочу прочитати його.

Вона не змінила свого тону, який не віщував нічого доброго. Леон знизав плечима й вибачливо всміхнувся силуваною усмішкою — бо що ж він міг заперечити? — а Емілі перевела погляд на двох інспекторів. Вона належала до того покоління, що трактувало поліцейських як лакеїв, незалежно від рангу. Підкорюючись кивку свого зверхника, молодший інспектор перетнув кімнату й віддав листа. Нарешті й Сесилія, яка до цього була повністю заглиблена у власні думки, виявила певний інтерес до цієї сцени. Лист уже лежав розгорнутий у матері на колінах, а Сесилія підвелася з ослінчика й рушила від клавесина до них.

— Як ви смієте! Як ви всі смієте!

Леон теж підвівся й зробив заспокійливий жест обома долонями.

— Сі…

Коли вона кинулася, щоб вихопити в матері листа, то не тільки брат, а й двоє поліцейських заступили їй дорогу. Маршал теж підвівся, але не втручався.

— Це належить мені, — кричала вона. — Ви не маєте ніякого права!

Емілі навіть не підвела голови й повільно перечитала лист кілька разів. Завершивши читання, вона на лють доньки відповіла власною крижаною версією.

— Якби ви, дуже освічена молода леді, зробили те, що належало зробити, й прийшли з цим до мене, тоді ще щось можна було би вдіяти, і ваша кузина не переживала б увесь цей кошмар.

Якийсь час Сесилія самотньо стояла в центрі кімнати, стискаючи й розтискаючи пальці правої руки, обводячи їх усіх поглядом, нездатна повірити, що її щось пов’язує з такими людьми, нездатна пояснити їм, як це все було. І хоча Брайоні почувалася виправданою реакцією дорослих і переживала якусь солодку внутрішню піднесеність, але все ж була рада, що вона зараз тут, на канапі, разом із мамою, напівсхована за цими чоловіками від презирства, що палало в очах сестри. А та ще кілька секунд пекла їх цим поглядом, а тоді розвернулася й вийшла з кімнати. Коли вона йшла холом, у неї вирвався крик болю, посилений акустикою, витвореною голими кам’яними плитками підлоги. У вітальні всі відчули полегшення, навіть розслабилися, почувши, що вона піднімається сходами. Коли Брайоні знову звернула увагу на те, що діється навколо неї, то лист був у руці Маршала, який повернув його інспектору, а той вклав у розгорнутому вигляді в папку, розкриту перед ним молодшим поліцейським.

Нічні години пролітали, а вона не відчувала втоми. Нікому не спало на думку відправити її до ліжка. Важко сказати, скільки часу минуло від моменту, коли Сесилія пішла до себе в кімнату, до того як Брайоні вирушила з мамою в бібліотеку на свою першу офіційну розмову з поліцією. Місіс Толліс залишилася стояти, Брайоні сиділа по один бік письмового столу, а інспектори — по інший. Запитання ставив той, із камінним лицем, який виявився дуже лагідним, неспішно розпитуючи її хриплуватим голосом, що був водночас і задушевним, і сумним. Оскільки вона могла показати їм, де саме Робі напав на Сесилію, вони всі пішли в той куток між полицями, щоб як слід усе оглянути. Брайоні прослизнула між ними, притулилася спиною до книжок, щоб показати їм, як стояла її сестра, і побачила перші синюваті ознаки світанку у високих вікнах бібліотеки. Потім вона вийшла з кутка й розвернулася, демонструючи позицію ґвалтівника, і показала, де стояла вона сама.

— Чому ж ти мені нічого не сказала? — запитала Емілі.

Поліцейські дивилися на Брайоні й чекали. Це було доречне запитання, але їй би навіть на думку ніколи не спало непокоїти цим маму. Усе б скінчилося ще одною мігренню.

— Нас покликали обідати, а потім утекли близнюки.

Вона розказала, як лист потрапив їй до рук, на мосту, в сутінках. Що примусило її відкрити його? Важко було пояснити той імпульсивний відрух, коли вона дозволила собі не думати про наслідки свого вчинку, або те, як письменниці, якою вона стала саме цього дня, необхідно знати, розуміти все, що діється навкруг неї.

— Я не знаю, — сказала вона. — Мені було страшенно цікаво. Я ненавиділа сама себе.

Десь приблизно в цей час один із констеблів просунув у двері голову й сповістив новини, які дивно узгоджувалися з усіма нещастями цієї ночі. Дзвонив шофер містера Толліса з автомата біля Кройдонського аеропорту. Міністерський автомобіль, одразу ж наданий завдяки люб’язності міністра, зламався в передмісті. Джек Толліс спить, накритий пледом, на задньому сидінні й приїде, мабуть, першим ранковим поїздом. Коли ці факти вислухали й висловили жаль із цього приводу, Брайоні ненав’язливо повернули, до сьогоднішніх подій, до того, що відбувалося на острові. На цьому початковому етапі інспектор намагався не тиснути на дівчинку навідними питаннями, і в такій уміло витвореній атмосфері вона змогла вибудувати й сформувати розповідь власними словами і встановити ключові факти: світла ледь-ледь вистачало, щоб вона впізнала знайоме обличчя; коли він відсахнувся від неї й тікав кругом галявини, його зріст і рухи теж були їй знайомі.

— Отже, ти бачила його.

— Я знаю, що це був він.

— Забудьмо про те, що ти знаєш. Ти сказала, що бачила його.

— Так, бачила.

— Так само, як ти бачиш мене?

— Так.

— Бачила його на власні очі?

— Так. Я бачила його. Я бачила його.

І цим завершилося її офіційне прослуховування. Поки вона сиділа у вітальні, відчувши нарешті втому, але не бажаючи йти спати, розпитували її матір, потім Леона і Пола Маршала. Викликали на допит старого Гардмена і його сина Денні. Брайоні чула, як Бетті казала, що Денні весь вечір був удома разом із батьком, який міг поручитися за нього. Констеблі один за одним верталися з пошуків близнят до головного входу, і їх відводили на кухню. З тих плутаних передсвітанкових годин, які майже не залишились у пам’яті, Брайоні ще могла пригадати, що Сесилія відмовлялася вийти з кімнати, відмовлялася від будь-яких розмов із поліцією. В наступні дні вона вже не матиме вибору, і коли вона нарешті подала свою власну версію того, що сталося в бібліотеці — треба сказати, значно більш шокуючу, ніж версія Брайоні, хоча побачення і відбувалося за обопільною згодою, — то просто підтвердила сформовану вже спільну думку: містер Тернер — небезпечна людина. Неодноразові вимоги Сесилії, щоб вони як слід розпитали Денні Гардмена, вислуховували в повному мовчанні. Було цілком зрозуміло, хоча й виглядало достатньо наївно, що ця молода жінка критиме свого приятеля, кидаючи підозру на невинного хлопця.

Десь після п’ятої, коли пішли чутки, що вже готується сніданок, принаймні для констеблів, бо ніхто більше не мав апетиту, домом пронеслася звістка, що якась постать, можливо, Робі, наближається зі сторони парку. Може, хтось дивився з вікна на верхньому поверсі. Брайоні не знала, як виникло рішення, щоб вони всі вийшли чекати надвір. І раптом усі вони — вся родина, Пол Маршал, Бетті зі своїми помічницями, поліцейські — вже стояли щільною групою біля головного входу. Тільки Лола в наркотичному забутті й розлючена Сесилія залишалися нагорі. Можливо, місіс Толліс не хотіла, щоб ця зараза переступала поріг її дому. Можливо, інспектор побоювався якогось насильства, з яким легше буде впоратися надворі, де було більше місця, щоби провести арешт. Усі чари світанку десь зникли, їм на зміну прийшов сірий ранок, позначений лише літнім туманом, який незабаром розвіється під променями сонця.

Спочатку вони нічого не бачили, хоча Брайоні здавалося, що вона чує відлуння кроків на дорозі. Потім усі їх почули й забурмотіли щось, переступаючи з ноги на ногу, помітивши метрів за сто невиразний силует, не більш ніж сіру пляму на білому тлі. Коли цей силует набрав якоїсь форми, усі, що чекали, знову замовкли. Ніхто не міг повірити в те, що виростало перед ними. Безумовно, це був якийсь фокус туману й світла, адже ніхто у вік телефонів і автомобілів не міг повірити, що в густо населеному Сурреї існують велетні заввишки мало не в два з половиною метри. Але ось вона перед ними, з’ява настільки ж нелюдська, наскільки й цілеспрямована. Ця істота була неймовірною, але незаперечною, і рухалася вона в їхньому напрямку. Бетті, яка була католичкою, перехрестилася, а всі інші посунулися ближче до входу в дім. Тільки старший інспектор пройшов кілька кроків уперед, і коли він зробив це, все раптом стало ясно. Розгадкою був другий, маленький силует, який плентався поруч із першим. І тоді стало зрозуміло — це Робі, у якого на плечах сидів один із хлопчиків, а другий, тримаючись за руку, тягнувся трошки ззаду. Десь метрах у десяти Робі зупинився й почав був щось говорити, але замовк і чекав, поки наблизиться інспектор разом з іншими поліцейськими. Хлопчик, який сидів на плечах, схоже, спав. Другий тулився головою до Робі й притискав до грудей його руку чи то для захисту, чи щоб зігрітися.

Спершу Брайоні відчула полегшення, що з хлопчиками нічого не сталося. Але від вигляду того, як спокійно чекає Робі, її охопив раптовий гнів. Невже він думає, що зможе приховати свій злочин за цією удаваною добротою, за цим прикиданням добрим пастирем? Яка цинічна спроба заробити прощення за те, чого ніколи не можна буде пробачити. Вона ще раз перекопалася в тому, що зло складне й оманливе. Раптом мамині руки сильно стиснули її за плечі й розвернули лицем до будинку, віддаючи під опіку Бетті. Емілі хотіла, щоб її донька була чимдалі від Робі Тернера. Врешті-решт, зараз же слід спати. Бетті міцно взяла її за руку й повела в дім, а її мама й брат рушили вперед, щоб забрати близнюків. Останнє, що побачила Брайоні, озирнувшись через плече, поки її тягли геть, це як Робі підняв руки, наче здаючись у полон. Він зняв хлопчика з плечей і лагідно поставив його на землю.

Через годину вона вже лежала в ліжку під балдахіном у чистій білій бавовняній нічній сорочці, яку знайшла для неї Бетті. Штори були затягнуті, але яскраве вже світло дня проникало у щілини по краях, і незважаючи на всю свою втому, яка хвилями накочувала на неї, вона не могла заснути. Різні голоси й образи юрмилися навкруг її ліжка, збуджені, дражливі, штовхалися, зливалися один з одним, опираючись її спробам якось упорядкувати їх. Невже вони справді всі вмістилися в один день, в отой довгий безсонний проміжок часу від невинних репетицій її п’єси до появи велетня з туману? Все, що лежало між цими подіями, було надто сумбурним, надто пливким, аби збагнути його, хоч вона й відчувала, що домоглася успіху, навіть перемогла. Вона скинула з ніг простирадло й перевернула подушку, шукаючи щокою прохолоднішого місця. У цьому запамороченому стані вона не могла б точно сказати, в чому полягав її успіх; якщо в тому, що вона досягла нової зрілості, то вона навряд чи відчувала її зараз — вимучена безсонням, вона була настільки безпомічною, настільки дитиною, що навіть могла б зараз розплакатися. Якщо вона виявила мужність, викривши наскрізь погану людину, тоді він не повинен був з’явитися отак разом із близнюками, і вона почувала себе обдуреною. Хто їй тепер повірить, якщо Робі виявився справжнім рятівником пропалих дітей? Усі її труди, вся мужність і холоднокровність, усе, що вона зробила, аби привести Лолу додому, — все нанівець. Вони тепер відвернуться від неї і підуть разом із Робі Тернером, щоб укласти якусь дорослу змову. Їй хотілося, щоб тут була мама, хотілося обняти її за шию, притягти близенько її чудесне лице — але мама тепер не прийде, ніхто більше не прийде до Брайоні, ніхто більше з нею не розмовлятиме. Вона зарилася лицем у подушку, щоб та всмоктувала її сльози, і відчувала, що втрачено навіть ще більше, бо ніхто не бачить її горя.

Півгодини вона лежала в напівтемряві, плекаючи цей приємний смуток, а тоді почула, як під її вікном завівся двигун поліцейського автомобіля. Машина проїхала по гравію, потім зупинилася. Почулися голоси й чиїсь важкі кроки. Вона встала й розхилила штори. Туман усе ще стояв, але був світліший, наче освітлений зсередини, і вона навіть примружилася, поки очі звикали до світла. Усі дверцята поліцейського «гамбера» були широко відчинені, поряд чекали три констеблі. Голоси долинали від групи людей одразу під нею, біля вхідних дверей, вона їх не бачила. Потім знову почулися кроки, і ось вони з’явилися, два інспектори, а між ними Робі. В кайданках! Вона бачила його витягнуті вперед руки й зі свого місця бачила сріблястий полиск сталі трошки нижче манжетів його сорочки. Така ганьба жахнула її. Це був ще один доказ його вини й початок його покарання. Виглядало це, як вічне прокляття.

Вони дійшли до автомобіля й зупинилися. Робі напівобернувся, але вона не бачила виразу його обличчя. Він стояв випроставшись, на декілька дюймів вищий від інспектора, високо піднявши голову. Може, він пишався тим, що зробив. Один із констеблів зайняв місце водія. Молодший інспектор обійшов навкруг машини до задніх дверцят з протилежного боку, а його шеф уже збирався посадити Робі на заднє сидіння. Потім під вікном Брайоні зчинився якийсь рух, почувся різкий голос Емілі Толліс, і раптом до машини кинулася якась постать, настільки швидко, наскільки дозволяла їй обтисла сукня. Чим ближче Сесилія підходила, тим повільніше йшла. Робі обернувся й зробив півкроку їй назустріч, і як не дивно, але інспектор відступив назад. Наручники були у всіх на виду, але Робі, схоже, зовсім не соромився їх і навіть не помічав, коли, дивлячись на Сесилію, уважно слухав, що вона йому говорила. Апатичний поліцейський дивився на них. Якщо вона кидала йому в лице гіркі звинувачення, яких він, безперечно, заслуговував, то по ньому цього не було видно. Хоча Сесилія стояла до Брайоні спиною, тій здалося, що говорила вона зовсім не збуджено. Її звинувачення мали бути ще дошкульнішими від того, що були висловлені тихим голосом. Вони ще більше наблизилися одне до одного, і тепер Робі щось коротко сказав, підняв свої скуті руки й знову дав їм упасти. Вона торкнулася їх своєю рукою, провела пальцем по його піджаку, потім схопилася за нього й легенько струснула. Це виглядало, як дружній жест, і Брайоні була, зворушена здатністю сестри до милосердя, якщо це було саме те.

Милосердя. Досі це слово нічого не означало, хоча Брайоні тисячу разів чула, як його урочисто вимовляли в школі і в церкві. А її сестра весь цей час розуміла його. Багато було, звичайно, такого, чого вона ще не знала про Сесилію. Але вони ще матимуть час, бо ця трагедія, безперечно, зблизить їх.

Добрий інспектор із гранітним обличчям, мабуть, вирішив, що вже виявив достатню поблажливість, бо підійшов, відвів руку Сесилії й став між ними. Робі щось швидко сказав їй через плече офіцера й повернувся до машини. Інспектор поклав руку на голову Робі й дбайливо пригнув її, щоб той не вдарився, коли нахилявся, сідаючи на заднє сидіння. Обидва інспектори сіли по боках арештованого. Грюкнули дверцята, а констебль, який залишився, відсалютував, приклавши руку до шолома, і машина рушила. Сесилія стояла, дивлячись на дорогу, спокійно спостерігаючи, як віддаляється машина, але тремтіння її плечей виказувало, що вона плаче, і Брайоні знала, що ніколи не любила сестру більше, ніж зараз.

І тут би він і мав скінчитися, цей безкінечний день, який втягнув у себе й літню ніч, мав би завершитися тим, як «гамбер» віддаляється дорогою і зникає з очей. Але залишалася ще одна, остання кульмінація. Машина не проїхала й тридцяти метрів, як почала пригальмовувати. Якась постать, якої Брайоні раніше не помічала, ішла самою серединою дороги й не збиралася відступатися набік. То була жінка, не дуже висока, що йшла перевальцем, у квітчастій сукні, стискаючи в руці щось, що спершу здавалося кийком, але виявилося чоловічим парасолем з ручкою, схожою на гусячу голову. Машина зупинилася, й водій став сигналити, коли жінка підійшла впритул до радіатора. Це була мати Робі, Ґрейс Тернер. Вона підняла парасоль і щось вигукнула. Поліцейський, що сидів попереду, вийшов з машини і став щось їй говорити, а потім узяв за лікоть. Інший констебль, той, який салютував, уже спішив до них. Місіс Тернер вишарпнула руку, знову підняла парасоль, цього разу вже двома руками, й з розмаху, з тріском, що нагадував пістолетний постріл, уперіщила гусячою головою по блискучому капоту автомобіля. Коли констеблі, підштовхуючи, відтягли її на узбіччя, вона почала викрикувати одне-єдине слово так голосно, що Брайоні чула його у своїй кімнаті.

— Брехуни! Брехуни! Брехуни! — вигукувала місіс Тернер.

З широко відкритими передніми дверима машина повільно проїхала повз неї й зупинилася, щоб забрати поліцейського. Залишившись один, його колега ледь стримував її. Вона ще раз зуміла розмахнутися своїм парасолем, але удар лиш ковзнув по даху машини. Констебль викрутив парасоль з її рук і шпурнув кудись за спину на траву.

— Брехуни! Брехуни! — знову вигукнула місіс Тернер і ступила кілька безнадійних кроків услід машині, потім зупинилася й, узявшись у боки, дивилася, як машина проїхала першим мостом, далі по острову, потім другим мостом і врешті-решт зникла в тумані.

Частина друга

Багато було різних жахіть, але саме ця неочікувана дрібна деталь підкосила його, і він потім ніяк не міг викинути її з голови. Коли вони, пройшовши три милі вузькою дорогою, дійшли до перехрестя, він побачив, що стежка, яку він шукав, скручує праворуч і біжить горбами аж до гаю, що ріс на невисокому узгір’ї на північному заході. Вони зупинилися, щоб він звірився з картою. Проте карти не було там, де вона мала би бути. Її не було ні в кишені, ні за поясом. Невже він загубив її, а може, забув на останньому привалі? Він дав шинелі впасти на землю й поліз у внутрішню кишеню кітеля — і аж тут до нього дійшло. Карта була у нього в лівій руці, і вже, мабуть, десь із годину. Він зиркнув скоса на двох інших, але вони стояли поодаль, дивилися кудись убік і мовчки курили. Карта все ще була у нього в руці. Він витяг її з пальців капітана Вест-Кентського полку, який лежав у канаві неподалік — неподалік чого? Ці карти тилових територій були великою рідкістю. А ще він узяв собі револьвер мертвого капітана. Він не збирався вдавати з себе офіцера, але він загубив свою гвинтівку і просто хотів вижити.

Стежка, яка його цікавила, починалася біля розбомбленого дому, достатньо нового, можливо, перебудованої хатини дорожнього обхідника. У грязюці біля калюжі, що утворилася в автомобільній колії, були сліди тварин. Імовірно, кіз. Навкруг були розкидані клапті розідраної тканини з почорнілими краями, залишки портьєр чи одежі, на кущі висіла віконна рама з вибитим склом, і всюди стояв сморід мокрої сажі. То була їхня стежка, їхній шлях навпрошки. Він склав карту, сховав її і, коли випростався, піднявши шинель і накинувши її на плечі, побачив це. Ті двоє, помітивши його рух, обернулися й простежили за його поглядом. Це була нога на дереві. На старому платані, який щойно покрився листям. Нога була на висоті майже шести метрів, застрягла в першій розгілці стовбура, гола, чистенько відрізана трохи вище коліна. Звідти, де вони стояли, не було видно ні крові, ні розірваної плоті. Нога була бездоганна, гладенька, достатньо маленька, щоб належати дитині. Вона висіла під таким кутом, що виглядала наче на виставці, експонована для ознайомлення: це — нога.

Два капрали з огидою чмихнули й підняли свої речі. Вони ніяк не збиралися реагувати. За останні кілька днів вони вдосталь усього надивилися.

Нетл, водій вантажівки, витягнув ще одну цигарку й запитав:

— Так куди ми йдемо, начальник?

Вони називали його так, щоб якось владнати непросте питання звання. Він швидко пішов стежкою, майже побіг. Він хотів обігнати їх, зникнути на якийсь час їм з очей, щоб можна було виблюватися чи випорожнитися, він і сам не знав. За стодолою, біля купи битого шиферу, його тіло саме обрало перший варіант. Він відчував таку спрагу, що не міг дозволити собі втрачати рідину. Напився з манірки й обійшов стодолу. Він використав цей момент на самоті, щоб оглянути свою рану. Та була з правого боку, якраз під ребрами, розміром із півкрони. Виглядала вона не так вже й погано, після того як він учора обмив засохлу кров. Хоча шкіра навколо почервоніла, набряку не було. Зате було щось усередині. Він, коли йшов, відчував, як воно рухається. Можливо, уламок шрапнелі.

Поки капрали наздогнали його, він уже знову заправив сорочку і вдавав, що вивчає карту. У їхній компанії карта давала йому єдину можливість усамітнитися.

— Куди це ми так спішимо?

— Мать, якусь бабу побачив.

— Та ні, це карта. У нього знову якісь срані сумніви.

— Ніяких сумнівів, джентльмени. Це наша стежка.

Він витягнув цигарку, і капрал Мейс дав йому прикурити. Потім, щоб приховати, як у нього тремтять руки, Робі Тернер рушив уперед, а вони пішли за ним, як ішли за ним уже два дні. Чи три? Він мав найнижче звання, але вони йшли за ним і робили все, що він пропонував, а щоб якось зберегти гідність, піддражнювали його. Коли вони йшли дорогою чи полем навпрошки і він надто довго мовчав, Мейс частенько запитував: «Шо, начальник, знову про бабу думаєш?» А Нетл тут же підхоплював: «Думає, бляха-муха, ще й як думає». Вони були городянами, які не любили сільської місцевості, губилися в ній. Компасом користуватися не вміли. Ця частина базової підготовки оминула їх. Вони вирішили, що він потрібен їм, аби дістатися до узбережжя. Для них це було непросто. Він поводився, як офіцер, а не мав навіть жодної лички. Першої ж ночі, коли вони ховалися під навісом для велосипедів біля спаленої школи, капрал Нетл запитав: «А чо це такий салага, як ти, говоре, як який джентльмен?»

Він не збирався їм нічого пояснювати. Він хотів вижити, у нього була для цього дуже вагома причина, і йому було байдуже, йдуть вони за ним чи ні. Обоє вони не випускали з рук гвинтівок. Це вже було щось, а Мейс до того ж був здоровим чолов’ягою з могутніми плечима й руками, що захоплювали по півтори октави на фортепіано в пабі, на якому він, як розказував, грав. І проти насмішок Тернер нічого не мав. Усе, чого він хотів зараз, коли вони віддалялися стежкою від дороги, це забути про ту ногу. Стежка вивела їх на ширшу доріжку, що бігла між двома кам’яними стінами й спускалася в долину, якої не було видно з дороги. Там текла брудна річечка, яку вони перейшли по каменях, глибоко всаджених у килим із водоростей, що нагадували мініатюрну водяну петрушку.

Їхня доріжка повернула на захід, і вони вийшли з долини, як і досі, між стародавніми стінами. Небо попереду починало розчищатися й світилося, наче обіцянка. Поза цими просвітами усе було сірим. Коли вони вибралися каштановим гаєм на вершину, призахідне сонце вийшло з-за хмар і освітило все навкруг, осліпивши трьох солдатів, що піднімалися до нього схилом. Як було б чудово завершити цілоденну прогулянку французькою провінцією, вийшовши назустріч вечірньому сонцю. Це завжди обнадіює.

Вийшовши з гаю, вони почули гул бомбардувальників, тому повернулися назад і курили, перечікуючи під деревами. Звідти, де вони сиділи, літаків не було видно, але краєвид був гарний. Те, що так широко розкинулося перед ними, то були навіть не узгір’я. Так, брижі на поверхні землі, слабке відлуння великих зсувів деінде. Кожен наступний гребінь був менший за попередній. Він дивився на ці слабнучі хвилі сірого й блакитного, що зникали в мареві призахідного сонця, нагадуючи якийсь східний мотив на обідній тарілці.

Ще через півгодини вони перейшли наступний гребінь і спускалися довгим схилом, зверненим на північ, який привів їх нарешті, у наступну долину з іще однією річечкою. Ця вже була повноводніша, і вони перейшли її по кам’яному мосту, густо вкритому коров’ячим лайном. Капрали, що були не такі втомлені, як він, розвеселилися, вдаючи, що готові збунтуватися від огиди. Один із них шпурнув сухим кізяком йому в спину. Тернер навіть не обернувся. Ті клапті одягу, почав він пригадувати, могли бути піжамкою дитини. Хлопчика. Бомбардувальники часом прилітали одразу після світанку. Він намагався прогнати ці думки, але вони його не слухалися. Французький хлопчик, який спить у своєму ліжечку. Тернер хотів опинитися якомога далі від того розбомбленого котеджу. Тепер його переслідувала не тільки німецька піхота й авіація. Якби світив місяць, він був би радий іти всю ніч. Капралам це б не сподобалося. Можливо, настав час позбутися їх.

Вниз по течії вздовж річки росли тополі, верхівки яких тріпотіли й виблискували в останніх променях сонця. Солдати повернули в протилежному напрямку, і незабаром дорога знову перетворилася на стежку й повернула від річки вбік. Вони продиралися через кущі, що мали товсте блискуче листя. Ще там росли хирляві дуби, які ледь-що зазеленіли. Мокра трава під ногами приємно пахла, і він подумав, що з цим місцем щось негаразд, настільки воно відрізнялося від усього, що вони бачили досі.

Попереду почулося гудіння якихось машин. Воно ставало голоснішим, сердитішим і наводило на думку про обертання лопатей електротурбін на неймовірній швидкості. Вони входили у великий зал, наповнений звуком і енергією.

— Бджоли! — вигукнув Тернер. Він вимушений був обернутися й повторити ще раз, щоб вони почули його. Він добре знав, що це значить. Якщо хоч одна заплутається у волоссі і вжалить, вона, помираючи, посилає хімічний імпульс, і всі інші, які отримають його, неодмінно прилетять, вжалять і помруть у тому ж самому місці. Загальна військова повинність! Після всіх небезпек це було навіть образливо. Вони з головою понакривалися шинелями й побігли крізь рій. Усе ще оточені бджолами, добігли до смердючої заболоченої канави, через яку перебігли хиткою кладкою. Вибігли позаду стодоли, де все раптом стихло. За стодолою було фермерське подвір’я. Не встигли вони увійти туди, як почали гавкати собаки й до них вже бігла літня жінка, махаючи руками, як на курей, яких вона хоче прогнати. Капрали покладалися на знання Тернером французької. Він вийшов уперед і почекав, поки вона наблизиться. Ходили чутки, що є цивільні, які торгують пляшками з водою по десять франків, хоча сам він такого ніколи не бачив. Французи, яких він зустрічав, були або щедрими, або заглибленими у свої власні нещастя. Жінка була тендітною та енергійною. Мала сварливе, не від миру сього обличчя з якимось диким виразом. Голос у неї був різкий.

— C'est impossible, M'sieu. Vous ne pouvez pas rester ici.[14]

— Ми будемо в стодолі. Нам треба води, вина, хліба, сиру і всього того, чим ви зможете з нами поділитися.

— Неможливо!

— Ми воюємо за Францію, — лагідно сказав він їй.

— Ви не можете тут залишатися.

— На світанку нас вже не буде. Німці все ще…

— Це не через німців, мосьє. Це через моїх синів. Вони звірі. І вони скоро повернуться.

Тернер відсунув жінку набік і пройшов до насоса в кутку двору, біля кухні. Нетл і Мейс пішли за ним. Поки він пив, дівчинка приблизно десяти років зі своїм маленьким братом, який тримав її за руку, дивилися на нього з дверей. Напившись і наповнивши свою манірку, він посміхнувся їм, і вони втекли. Капрали під насосом були разом і пили одночасно. Жінка раптом підбігла до нього ззаду і схопила за лікоть. Перш ніж вона заговорила, він сказав:

— Будь ласка, принесіть нам те, чого я просив, інакше ми прийдемо і візьмемо все це самі.

— Мої сини — це тварюки. Вони мене вб’ють.

Йому хотілося сказати: «Так тому й бути», але замість цього він пішов геть, кинувши через плече:

— Я поговорю з ними.

— Тоді, мосьє, вони вб’ють вас. Вони роздеруть вас на шматки.

Капрал Мейс був кухарем у тому ж підрозділі Королівських військ зв’язку, що й капрал Нетл. До армії він працював на складі «Гілз»[15] на Тотнем-Корт-роуд. Він казав, що трохи розуміється на комфорті, і в стодолі узявся облаштовувати їхній постій. Тернер би просто кинувся на солому. Мейс же знайшов купу мішків і з допомогою Нетла набив їх соломою, зробивши три матраци. Підголів’я він зробив із пресованих пак сіна, піднімаючи їх однією рукою. З дверей, покладених на стосики цегли, зробив стіл. Дістав із кишені половину свічки.

— Мають бути якісь вигоди, — бурмотів він. Це вперше вони відмовилися від грубих сексуальних натяків. Усі троє лежали на своїх матрацах, курили й чекали. Тепер, коли їм вже не хотілося пити, вони могли думати тільки про їжу і реготали, слухаючи, як в них у темноті бурчить у животах. Тернер переповів їм свою розмову зі старою і те, що вона казала про синів.

— П’ята колона, ось вони хто, — сказав Нетл. Він виглядав маленьким тільки поряд зі своїм приятелем, але в нього були різкі риси маленького чоловіка й дружелюбний вигляд якогось гризуна, який ще посилювався від його звички прикушувати нижню губу верхніми зубами.

— Або французькі нацисти. Німецькі поплічники. Так, як у нас Мослі, — додав Мейс.

Якийсь час вони мовчали, потім Мейс сказав:

— Або так, як вони всі по селах — почманіли від шлюбів тільки між родичами.

— Як би там не було, — сказав Тернер, — гадаю, треба перевірити зброю і тримати її під рукою.

Так вони й зробили. Мейс запалив свічку, і вони зайнялися звичною справою. Тернер перевірив револьвер і поклав його так, щоб легко було дістати. Капрали, зробивши, що треба, сперли свої «лі енфілди» на дерев’яну решітку й знову вляглися на «ліжка». Нарешті прийшла дівчинка з кошиком. Поставила його біля дверей стодоли і втекла. Нетл приніс кошик, і вони виклали на стіл усе, що в ньому було. Круглий буханець чорного хліба, маленький шмат м’якого сиру, цибулина і пляшка вина. Хліб був черствий, погано різався й пахнув цвіллю. Сир був добрий, але одразу ж зник без сліду. Пляшку вони передавали по колу, й незабаром вона була порожня. Тож вони жували запліснявілий хліб і гризли цибулю.

— Я б і паскудній собаці такого не дав, — сказав Нетл.

— Я піду, — сказав Робі, — і принесу чогось кращого.

— Ми теж підемо.

Але ще якийсь час вони мовчки лежали на спинах. Ніхто поки що не хотів мати справу зі старою жінкою.

Потім почулися кроки, вони обернулися до дверей і побачили там двох чоловіків. Кожен із них тримав щось у руках, можливо, кийок чи обріз. У сутінках важко було сказати. Облич французьких братів вони теж не бачили.

— Bonsoir, Messieurs.[16]

— Bonsoir.

Піднявшись зі свого солом’яного ліжка, Тернер узяв револьвер. Капрали потяглися за гвинтівками.

— Спокійно, — шепнув він.

— Anglais? Belges?

— Anglais.

— У нас для вас щось є.

— Що саме?

— Що він говорить? — запитав один із капралів.

— Говорить, що у них для нас щось є.

— Трясця його мамі.

Чоловіки підійшли ближче на кілька кроків і підняли те, що мали в руках. Точно обрізи. Тернер клацнув запобіжником. Почув, що капрали зробили те саме.

— Спокійно, пробурмотів він.

Відкладіть свої рушниці, панове.

— Спершу ви.

— Почекайте хвильку.

Той, який говорив, поліз у кишеню. Витягнув ліхтарик і освітив не солдатів, а свого брата й те, що було в нього в руці. Французький батон. Потім те, що було в другій руці — брезентову торбу. Потім показав їм два батони, які тримав сам.

— Ще маємо оливки, сир, паштет, помідори й шинку. І, звичайно, вино. Хай живе Англія!

— О, хай живе Франція!

Вони всілися за зроблений Мейсом стіл, який французи — Анрі й Жан-Марі Бонне — ввічливо похвалили, так само як і матраци. То були невисокі, кремезні чоловіки віком за п’ятдесят. Анрі носив окуляри, про які Нетл сказав, що вони дивно виглядають на фермері. Тернер цього не переклав. Разом із вином вони принесли й склянки. П’ятеро чоловіків підняли їх і проголосили тост за французьку й британську армії і за розгром Німеччини. Брати дивилися, як солдати їдять. З Тернеровою допомогою Мейс розказав, що ніколи не куштував, навіть ніколи не чув про паштет із гусячої печінки, але відтепер не їстиме нічого іншого. Французи посміхалися, але почували себе скуто й не мали, схоже, настрою напиватися. Вони розповіли, що весь день провели в дорозі, їздили в невеличке селище поблизу Арраса своєю вантажівкою з відкритим кузовом розшукати молоду кузину з дітьми. За місто велися жорстокі бої, але вони не мали поняття, хто його здобував, хто обороняв і хто кого переміг. Їхали вони бічними дорогами, щоб уникнути хаотичних натовпів біженців. Бачили, як горять ферми, а тоді наштовхнулися на дорозі на близько десятка мертвих англійських солдатів. Їм довелося виходити з машини й відтягати їх набік, щоб не їхати просто по них. Кілька тіл були майже перерізані надвоє. Їх обстріляли з крупнокаліберних кулеметів, можливо, з повітря, може, із засідки. Потім, вже в машині, Анрі вивернуло просто в кабіні, а Жан-Марі, який сидів за кермом, запанікував і в’їхав у канаву. Їм довелося йти в село й позичати у якогось фермера двох коней, щоб витягти їхній «рено». Це забрало дві години. Знову опинившись на дорозі, вони бачили спалені танки й бронемашини, і німецькі, і британські, і французькі. Але солдатів вони не бачили. Битва відкотилася кудись далі.

Коли вони приїхали в селище, день вже хилився до вечора. Село було повністю зруйноване й безлюдне. Будинок кузини був розгромлений, усі стіни в дірах від куль, але дах тримався. Вони обійшли всі кімнати й відчули полегшення, нікого там не знайшовши. Вона, мабуть, забрала дітей і приєдналася до тих тисяч людей на дорогах. Уночі вони боялися вертатися, тому зупинилися в лісі й пробували спати в кабіні. Усю ніч чули, як артилерія обстрілювала Аррас. Неймовірно, щоб там хтось вижив чи щось уціліло. Назад вони верталися іншою дорогою, значно довшою, щоб не проїздити повз мертвих солдатів. Тепер, пояснював Анрі, вони з братом страшенно втомлені. А коли заплющують очі, бачать оті понівечені тіла.

Жан-Марі знову наповнив склянки. Розповідь, яку Тернер одразу перекладав, тривала майже годину. Вони все під’їли. Він подумав, чи не розповісти їм про отой свій власний нав’язливий епізод. Проте вирішив, що досить уже жахів, а крім того, не хотів вертатися думками до картини, яка була відсунута на задній план вином і дружньою розмовою. Тому він розказав їм, як загубив свій підрозділ на самому початку відступу, під час атаки німецьких літаків. Не згадав він і про своє поранення, бо не хотів, щоб капрали знали про нього. Став замість цього пояснювати, як вони пробираються навпростець до Дюнкерка, уникаючи головних доріг, які весь час бомбардує авіація.

— Отже, правду говорять, — сказав Жан-Марі. Ви покидаєте нас.

— Ми ще повернемося, — відповів він, але й сам у це не вірив.

Вино вдарило капралу Нетлу в голову. Він розпочав безладний панегірик тому, що сам називав «баби жабоїдів» — так багато, такі доступні, такі солодкі. Все це були вигадки. Брати подивилися на Тернера.

— Він говорить, що французькі жінки найгарніші в світі.

Вони урочисто кивнули на знак згоди й підняли склянки.

Якийсь час усі сиділи мовчки. Їхній вечір майже закінчився. Вони прислухалися до нічних звуків, до яких уже звикли — артилерійська канонада, епізодичні постріли десь на околиці, далекий гучний вибух — мабуть, сапери висадили в повітря міст після відступу.

— Запитай їх про мамцю, — підказав капрал Мейс. — Давай хоч це вияснимо.

— Нас було троє братів, пояснив Анрі. — Найстарший, Поль, її первісток, загинув під Верденом у 1915-му. Снаряд влучив просто в нього. Не було чого хоронити, залишилася тільки каска. Нам обом пощастило. Ми навіть подряпини не дістали. Відтоді вона завжди ненавиділа солдатів. А зараз їй вже вісімдесят три, і вона вижила з розуму, це вже якась манія. Французи, англійці, бельгійці, німці. Їй все одно. Ви всі для неї однакові. Ми боїмося, що коли прийдуть німці, вона вискочить на них з вилами, і вони застрелять її.

Брати втомлено звелися на ноги. Солдати зробили те саме.

— Ми б запросили вас до себе на кухню, — сказав Жан-Марі. — Але перед цим її треба було б замкнути в кімнаті.

— Ви й так влаштували нам справжній бенкет, — сказав Тернер.

Нетл щось шепотів Мейсові на вухо, а той згідно кивав. Нетл витяг зі свого наплічника два блоки цигарок. Звичайно, це було правильно. Французи ввічливо пробували відмовитися, але Нетл обійшов стіл і тицьнув подарунок їм у руки. Тернера він попросив перекласти.

— Треба було бачити, коли прийшов той наказ знищити запаси. Двадцять тисяч цигарок. Ми брали, що хотіли.

Уся армія тікала до узбережжя, озброївшись цигарками, щоб тамувати голод.

Французи ґречно подякували, зробили Тернеру комплімент щодо його французької, потім нахилилися над столом, щоб спакувати в брезентову торбу склянки й порожні пляшки. Ніхто не вдавав, що вони ще побачаться.

— Ми підемо одразу на світанку, — сказав Тернер. — Тому краще попрощатися.

Вони всі потиснули руки.

— Всі оті бої, через які ми пройшли двадцять п’ять років тому, — сказав Анрі Бонне. — Стільки мертвих. А тепер німці знову у Франції. Через два дні вони будуть тут і заберуть все, що ми маємо. Хто міг у це повірити?

Тернер вперше відчув усю ганебність відступу. Йому стало соромно. Він сказав ще менш переконливо, ніж раніше:

— Ми ще повернемося і викинемо їх геть, обіцяю вам.

Брати кивнули, з прощальними усмішками вийшли з тьмяного кола світла, яке давала свічка, й рушили в темряві до відчинених дверей стодоли, і склянки дзенькали об пляшки, поки вони йшли.

***

Він довго лежав горілиць, курив, вдивляючись у чорноту схожого на печеру даху. Капрали хропіли не в такт, то голосніше, то тихіше. Він був страшенно втомлений, але спати йому не хотілося. Рана неприємно пульсувала, кожний удар був чітким і болючим. Що б там не було, воно мало гострі краї й було неглибоко під шкірою, йому хотілося намацати його пальцем. Від утоми в голову лізли думки, яких він хотів найменше. Він думав про французького хлопчика, який спить у своєму ліжечку, і про байдужість, з якою люди посилають снаряди абикуди. Чи випорожнюють бомбові відсіки над сонним котеджем біля залізниці, не знаючи й не бажаючи знати, хто там живе. Звичайний виробничий процес. Він бачив і власні підрозділи королівських військ у дії, згуртовані групи, які працюють день і ніч, пишаються швидкістю, з якою вони формують бойові порядки, пишаються своєю дисципліною, муштрою, підготовкою, здатністю взаємодіяти. Їм взагалі не треба бачити кінцевий результат — погубленого хлопчика. Погубленого. Поки він складав подумки це слово, його зморив сон, але лише на декілька секунд. Потім він знову прокинувся, на ліжку, горілиць, вдивляючись у чорноту камери. Він відчував, що знову там опинився. Відчував запах бетонної підлоги, сечі в параші, лискучої фарби на стінах, чув хропіння чоловіків на нарах. Три з половиною роки таких ночей, безсоння, думок про іншого погубленого хлопця, про інше погублене життя, яке було колись його власним, і очікування світанку, потім жерти баланду, потім ще один змарнований день. Він і сам не знав, як пережив цей щоденний ідіотизм. Ідіотизм і клаустрофобію. Ту руку, яка стискає за горло. Бути тут, ховатися в стодолі, серед розгромленої армії, де дитяча нога на дереві є чимось, на що звичайна людина може не звертати уваги, де вся країна, вся цивілізація от-от має завалитися, — це краще, ніж бути там, на вузьких нарах під тьмяною електричною лампочкою, коли нічого вже не чекаєш. Тут були лісисті долини, струмки, освітлені сонцем тополі, яких у нього не могли забрати, хіба що його вб’ють. І була надія. Я чекатиму тебе. Повертайся. Був шанс, малесенький шанс повернутися. У нього в кишені лежав останній лист від неї з її новою адресою. Ось чому він повинен вижити, хитро уникаючи головних доріг, де кружляють, чекаючи, бомбардувальники, схожі на хижих птахів.

Трохи згодом він виліз з-під своєї шинелі, натягнув черевики й напомацки вибрався, зі стодоли надвір випорожнитися. Він був такий знесилений, що в нього паморочилося в голові, але спати все ще не був готовий. Ігноруючи гарчання собак, він пройшов дорогою до порослого травою горба подивитися на спалахи у південній частині неба. Це накочувався штурм німецьких бронетанкових військ. Він торкнувся нагрудної кишені, де в її лист був вкладений присланий нею вірш. В кошмарі ночі звідусіль / По всій Європі гавкіт псів. Усі інші її листи були надійно сховані у внутрішній кишені шинелі. Вибравшись на колесо покинутого трейлера, він зміг роздивитися інші частини неба. Гарматні спалахи були всюди, крім півночі. Розгромлена армія тікала коридором, який ставав чимраз вужчим і невдовзі буде перерізаний. Для тих, хто відстав, не залишиться жодного шансу на порятунок. У кращому випадку знову тюрма. Табір для військовополонених. Цього разу він вже не виживе. Коли Францію здолають, кінця війні вже не буде. Ніяких листів від неї, ніякого повернення. Не вдасться виторгувати дострокового звільнення в обмін на згоду записатися в піхоту. Знову рука стискатиме горло. А в перспективі — тисяча чи й тисячі тюремних ночей, коли він лежатиме без сну, гортаючи сторінки минулого, чекатиме, коли життя почнеться знову, гадатиме, чи таке взагалі колись буде. Можливо, розумніше вирушити вже, не чекаючи, поки буде пізно, і йти всю ніч і весь день, аж поки не добереться до Каналу[17]. Втекти, покинути капралів напризволяще. Він розвернувся, почав сходити з горба й передумав. Землі під ногами майже не видно. Він недалеко зайде в темноті, ще й ногу може зламати. Та й капрали, схоже, не такі вже йолопи — Мейс із його солом’яними матрацами, Нетл з його подарунками для братів.

Ідучи на звуки хропіння, він дочовгав до свого ліжка. Проте сон не приходив або ж накочував короткими хвилями — він одразу виринав із нього, голова паморочилася від думок, які годі було уярмити. Ці старі епізоди переслідували його. Знову пригадалася та єдина зустріч із нею. Шість днів, як він вийшов із тюрми, а назавтра мав зголоситися на службу поблизу Олдершота. Коли вони домовилися зустрітися в чайній Джо Лайонза на Стренді в 1939-му, вони не бачилися вже три з половиною роки. Він прийшов у кафе раніше й зайняв столик у кутку, звідки видно було вхід. Свобода все ще здавалася якимось дивом. Рух, гамір, барвисті плащі, куртки, спідниці, веселі гучні балачки вест-ендських покупців, приязність дівчини, яка обслуговувала його, відсутність будь-якої загрози — він сидів і насолоджувався обіймами буденного життя. В усьому цьому була краса, яку лиш він міг оцінити.

Поки він був ув’язнений, єдиною жінкою, з якою йому дозволяли побачення, була його мати. Щоб він надмірно не збуджувався, як вони казали. Сесилія писала щотижня. Закоханий у неї, заради неї докладаючи всіх зусиль, щоб не збожеволіти, він, звичайно ж, був закоханий і в її слова. Коли він відповідав на її листи, то прикидався, що ні в чому не змінився, він брехав, щоб уникнути безумства. Боячись психіатра, який водночас був їхнім цензором, вони не дозволяли собі ніяких виявів почуттів, уникали навіть звичайних емоцій. Його в’язниця вважалася сучасною, просвіченою, незважаючи на її вікторіанський холод. Йому поставили клінічно чіткий діагноз: нездорова гіперсексуальність, потребує допомоги і виправлення. Уникати будь-якого збудження. Деякі листи — і його, і її — просто конфіскувалися за найскромніший вияв почуттів. Тому вони писали про літературу, використовуючи літературних персонажів як шифр. У Кембриджі вони просто минали одне одного на вулиці. Усі оті книжки, ті щасливі чи трагічні пари, яких вони ніколи не обговорювали при зустрічах! Трістан та Ізольда, герцог Орсіно й Олівія (і Мальволіо теж), Троїл і Крессіда, містер Найтлі й Емма, Венера й Адоніс. Тернер і Толліс. Одного разу, у відчаї, він написав про Прометея, прикутого до скелі, чию печінку пожирає щодня стерв’ятник. Часом вона була терпеливою Ґризельдою. Згадка про «тихий куточок у бібліотеці» закодовано виражала сексуальний екстаз. Описували вони й повсякденні справи в усіх їх нудних і милих подробицях. Він описував усі сторони тюремного життя, але ніколи не говорив їй про його ідіотизм. Це й так було зрозуміло. Ніколи не розповідав їй, що боїться не витримати. Це теж було ясно. Вона ніколи не писала, що любить його, хоча написала б, якби гадала, що листа пропустять. Але він і без того знав.

Вона розповіла йому, що порвала всі зв’язки з родиною. І ніколи більше не розмовлятиме ні з батьками, ні з братом і сестрою. Він уважно стежив за всіма її зусиллями, поки вона здобувала спеціальність медсестри. І коли вона писала: «Я пішла сьогодні в бібліотеку взяти книжку з анатомії, про яку казала тобі. Я знайшла тихий куточок і робила вигляд, що читаю», то він знав, що її живлять ті самі спогади, які пожирали його щоночі під тонкою тюремною ковдрою.

Коли вона зайшла в кафе у своїй пелерині сестри милосердя, вирвавши його з приємної заціпенілості, він так рвучко підхопився, що перекинув свій чай. Він був свідомий свого надто великого костюма, купленого матір’ю на зекономлені гроші. Здавалося, що піджак взагалі ніде не торкався плечей. Вони сіли, подивилися одне на одного, усміхнулися й відвели очі. Робі й Сесилія кохалися роками — по пошті. У своєму закодованому листуванні вони стали дуже близькі одне одному, але якою штучною здавалася ця близькість зараз, коли вони почали пусту розмову, безпомічний обмін ввічливими запитаннями й відповідями. І в міру того як дистанція між ними зростала, вони починали розуміти, як далеко випередили самі себе в своїх листах. Вони уявляли собі цю зустріч і прагнули її надто довго, і вона не могла виправдати їхніх сподівань. Він випав із цього світу, і йому не вистачало впевненості, щоб відступити назад і схопитися за якусь важливішу думку. Я кохаю тебе, і ти врятувала мені життя. А він запитав, де вона знімає квартиру. Вона сказала йому.

— З господинею маєш добрі стосунки?

Нічого кращого він не міг придумати й боявся тиші, яка може настати, і ніяковості, яка може стати прелюдією до її слів, що приємно було з ним побачитися. А тепер вона мусить повертатися на роботу. Все, що в них було, спиралося на кілька хвилин у бібліотеці багато років тому. Може, воно було надто крихким? Вона так легко може знову стати кимось на зразок сестри. Вона розчарована? Він схуд. Він скулився в усіх відношеннях. В’язниця примушувала його зневажати себе, а вона була такою ж гарною, якою він пам’ятав її, особливо у формі сестри милосердя. Але вона теж була страшенно нервовою, не здатною вийти за межі банальних слів. Тому намагалася бути легковажною, говорячи про характер своєї господині. Вони обмінялися ще декількома подібними фразами, і вона справді подивилася на маленький годинник, який висів над її лівою груддю, і сказала, що її обідня перерва скоро закінчиться. У них є ще півгодини.

Він провів її до Вайтхолу, до автобусної зупинки. У дорогоцінні останні хвилини він записав їй свою адресу, якусь понуру послідовність акронімів і цифр. Пояснив, що звільнень у нього не буде, поки він не пройде курс базової підготовки. Після цього матиме два тижні відпустки. Вона дивилася на нього, якось сердито похитуючи головою, і тоді він нарешті взяв її за руку й стиснув. Цей жест повинен був передати все, що не було сказано, і вона відповіла на нього власним потиском. Прийшов її автобус, але вона не відпускала його руку. Вони стояли лице в лице. Він поцілував її, спершу легенько, а потім вони притулилися одне до одного, і коли їхні язики зустрілися, його безплотне «я» відчуло принизливу вдячність, бо він знав, що матиме тепер на рахунку спогад, до якого звертатиметься в усі наступні місяці. Він і зараз звернувся до нього, у французькій стодолі в ці передранкові години. Вони стискали одне одного в обіймах і цілувалися, а люди в черзі оминали їх. Хтось закудкудакав йому просто у вухо. Це вона плакала, притулившись до його щоки, і горе притискало її губи до його губ. Підійшов ще один автобус. Вона вирвалася, стиснула йому руку й увійшла в автобус, не вимовивши й слова, не озирнувшись. Він дивився, як вона шукає місце, сідає, і коли автобус рушив, раптом зрозумів, що повинен був їхати з нею, до самого госпіталю. Він же втрачає хвилини, які міг провести з нею. Йому треба знову вчитися думати й діяти самостійно. Він побіг уздовж Вайтхола, сподіваючись, що наздожене її на наступній зупинці. Але її автобус вже був далеко й незабаром зник десь у напрямку Парламентської площі.

Протягом усього його навчання вони листувалися. Звільнені від цензури й необхідності щось вигадувати, вони усе ж залишалися обережними. Втомлені цим життям на папері, пам’ятаючи про труднощі, вони не наважувалися на щось більше, ніж торкнутися руками чи поцілуватися на автобусній зупинці. Вони казали, що люблять одне одного, писали «моя кохана», «мій найдорожчий» і знали, що майбутнє в них спільне, але утримувалися від палкішого вияву почуттів. Найголовніше полягало в тому, щоб не втратити зв’язку, поки не настануть оті два тижні. За допомогою ґертонської подруги вона знайшла котедж у Вілтширі, де можна буде поселитися, і хоча у свій вільний час вони не могли думати ні про що інше, однак у листах боялися зіпсувати все щедрими слововиверженнями. Замість цього описували свої будні. Вона тепер працювала у пологовому відділенні, і кожен день дарував звичайні чудеса, а також драматичні чи радісні моменти. Траплялися й трагедії, поряд із якими її власні клопоти ставали нічим: мертвонароджені діти, матері, які помирали, молоді чоловіки, що плакали в коридорах, приголомшені, напівпритомні матері-підлітки, вигнані зі своїх сімей, немовлята-каліки, які однаково незбагненною мірою збуджували і сором, і любов. Коли Сесилія описувала щасливий кінець, ту мить, коли битва завершувалася і знесилена матір уперше брала дитину на руки, захоплено вдивляючись у нове обличчя, то малося на увазі її власне майбутнє, їхнє спільне майбутнє, і це наділяло листи якоюсь безхитрісною силою, хоча його думки, щиро кажучи, були присвячені не так народженню, як зачаттю.

Він же, в свою чергу, описував стройовий плац, стрільбище, муштру, солдатські побрехеньки, казарми. Він був позбавлений права на офіцерську підготовку, і слава Богу, бо рано чи пізно зустрів би в офіцерській їдальні когось, хто знав би про його минуле. А серед солдатів він зберігав безособовість, до того ж виявилося, що перебування в тюрмі забезпечує певний статус. Він виявив, що був добре підготовлений до армійських порядків, до жахливих перевірок ранців, до застилання койок без єдиної зморщечки, щоб усі бирки були строго по ранжиру. На відміну від інших, він вважав, що харч не такий вже й поганий. Дні, хоча й утомливі, виглядали достатньо різноманітними. Марш-кидки по бездоріжжю справляли йому задоволення, яке він не наважувався висловлювати в компанії інших новобранців. Він набирав вагу й набирав сили. Завдяки вікові й освіті він виділявся серед інших, але це компенсувалося його минулим, тому ніхто його не непокоїв. Навпаки, він вважався мудрим, стріляним горобцем, який знав, як із «ними» треба поводитися, і міг стати в пригоді, коли доводилося заповнювати якісь формуляри. Як і вона, він теж обмежувався описом повсякденних справ, додаючи часом якісь смішні чи тривожні випадки: про новобранця, який прийшов на плац без черевика; про вівцю, яка знавісніла, потрапивши в казарму, і її ніяк не вдавалося вигнати; про сержанта-інструктора, якого мало не застрелили на стрільбищі.

Проте була одна зовнішня обставина, яка тінню лягала на все і якої вони не могли оминути. Після минулорічної Мюнхенської угоди він, як і всі інші, був переконаний, що війна неминуча. Їхнє навчання спростили й прискорили, розширювали новий табір, щоб прийняти більше новобранців. Його непокоїло не те, що він братиме участь у бойових діях, а що їхня вілтширська мрія опиниться під загрозою. Вона посилювала його побоювання описом підготовки госпіталю до непередбачених обставин — збільшення кількості ліжок, спеціальні курси, навчання на випадок надзвичайних ситуацій. І все ж для них це залишалося якимось фантастичним, далеким, навіть якщо і ймовірним. Багато хто вважав, що таке не може повторитися знову. І вони жили надіями.

Була і ще одна, більш приватна справа, яка бентежила його. Сесилія не розмовляла зі своїми батьками, братом і сестрою з листопада 1935 року, коли Робі був засуджений. Вона не писала їм, не повідомила своєї нової адреси. Листи до неї ішли через його матір, яка продала котедж і переїхала до іншого села. Саме через Ґрейс вона сповістила їм, що в неї все добре і що вона не бажає ніяких контактів. Леон якось прийшов у госпіталь, але вона не стала з ним говорити. Він чекав за воротами весь день. Побачивши його, вона повернулася всередину й не виходила, аж поки він не пішов. Наступного ранку він чекав під гуртожитком медсестер. Вона пройшла повз нього, навіть не глянувши в його бік. Він притримав її за лікоть, але вона висмикнула руку й пішла, ніяк зовні не відреагувавши на його благання.

Робі краще за інших знав, як вона любила брата, як була прив’язана до сім’ї і як багато значили для неї дім і парк. Він би ніколи не зміг туди повернутися, але його непокоїла думка, що вона заради нього знищує якусь частину самої себе. Коли один місяць підготовки минув, він признався їй, що його мучить. Вони вже не вперше говорили про це, але тепер проблема стала яснішою.

У відповіді вона написала:

«Вони всі проти тебе, всі до одного, навіть мій батько. Понівечивши твоє життя, вони понівечили моє. Вони вирішили повірити свідченням дурного, істеричного дівчиська. Фактично, вони підштовхували її, не залишивши їй можливості відмовитися від своїх слів. Їй було всього лиш тринадцять, я знаю, але я не хочу більше ніколи розмовляти з нею. Щодо всіх інших, то я ніколи не пробачу їм того, що вони зробили. Тепер, коли я порвала з ними, я починаю розуміти весь той снобізм, який стоїть за їхньою дурістю. Моя мати так і не пробачила тобі диплома з відзнакою. Мій батько волів сховатися за своєю роботою. Леон виявився безхарактерним ідіотом, який шкірить зуби й тримається всіх інших. Коли Гардмен вирішив прикрити Денні, ніхто з моєї родини не схотів, щоб поліція поставила йому цілком очевидні запитання. У поліції був ти. Вони не хотіли ускладнювати собі роботу. Я знаю, це може видаватися жорстоким, але, коханий мій, я зовсім не прагну цього. Я цілком щиро радію своєму новому життю, новим друзям. Я відчуваю, що можу нарешті вільно дихати. А передовсім я маю тебе, щоб для тебе жити. Якщо судити тверезо, то необхідно було вибирати — ти чи вони. Як це можна поєднати? У мене ніколи не було жодних сумнівів. Я кохаю тебе. Я вірю тобі до кінця. Ти — найдорожче, що в мене є, весь сенс мого життя. Сі».

Ці останні рядки він знав напам’ять і зараз вимовив їх у темряві. Весь сенс мого життя. Не існування, а життя. Ось у чому суть. А вона була сенсом його життя, і саме тому він повинен вижити. Лежачи на боці, він вдивлявся туди, де, як гадав, мав бути вхід у стодолу, і чекав, коли почне розвиднятися. Нетерпіння не давало йому заснути. Він хотів одного — йти до узбережжя.

Не було ніякого котеджу у Вілтширі. За три тижні до кінця навчання почалася війна. Реакція військових була автоматичною, як рефлекси у слимака. Всі відпустки були анульовані. Трохи згодом уточнили, що їх відстрочено. Визначили дату, змінили її, тоді взагалі скасували. Пізніше, попередивши за двадцять чотири години, їм видали проїзні документи. Вони мали чотири дні, перш ніж з’явитися на службу в новий полк. Ходили чутки, що їх відправлять на війну. Вона намагалася перенести свої вихідні дні, і частково це їй вдалося. Але коли вона спробувала залагодити це остаточно, усе зірвалося. Коли прийшла його листівка з повідомленням про приїзд, вона вже їхала в Ліверпуль на курси з надання допомоги у випадку важких поранень при госпіталі Олдер-Гей. Наступного дня після приїзду до Лондона він вирушив навздогін за нею на північ, але поїзди ходили страшенно повільно. Перевага віддавалася військовим ешелонам, що їхали на південь. На бірмінгемському вокзалі Нью-Стріт він спізнився на пересадку, а наступний поїзд відмінили. Йому б довелося чекати аж до ранку. Півгодини він ходив платформами, не знаючи, як йому бути. Врешті-решт вирішив повернутися. Прибути із запізненням до місця служби — це було серйозне порушення.

Коли вона повернулася з Ліверпуля, він уже висаджувався в Шербурзі, і попереду його чекала найнудніша в його житті зима. Вони, звичайно, обоє були у відчаї, але вона вважала своїм обов’язком підтримати і заспокоїти його. «Я нікуди не збираюся виїздити, — писала вона в першому після Ліверпуля листі. — Я чекатиму тебе. Повертайся». Вона повторила свої власні слова. Вона знала, що він їх пам’ятає. Відтоді вона саме так закінчувала всі свої листи до Робі у Францію, аж до останнього, який прийшов перед самим наказом відступати до Дюнкерка.

То була довга й безрадісна зима для Британського експедиційного корпусу в північній Франції. Майже нічого не діялося. Вони копали траншеї, охороняли під’їзні шляхи, їх посилали на нічні навчання, які піхотинцям здавалися фарсом, бо мета ніколи не пояснювалася, а зброї не вистачало. У вільний від служби час кожен солдат був генералом. Навіть рядовий найнижчого рангу доходив висновку, що цього разу воюватимуть не в траншеях. Але протитанкових гармат, яких усі чекали, так і не надіслали. Власне кажучи, у них взагалі не вистачало важкої бойової техніки. То був час нудьги й футбольних матчів з іншими підрозділами, цілоденних маршів польовими дорогами з повною викладкою, коли годинами не робиш нічого, лиш крокуєш в ногу з іншими й сниш наяву під стукіт черевиків по асфальту. Він шукав забуття в думках про неї, укладав наступний свій лист, відшліфовуючи речення, намагаючись відшукати смішне в нудному.

Можливо, саме перші зелені паростки вздовж французьких доріг і легенький серпанок пролісків, що виглядали з-поміж дерев у лісі, примусили його відчути потребу в примиренні й у тому, щоб почати все спочатку. Він дійшов висновку, що повинен ще раз спробувати переконати її сконтактуватися з батьками. Вона не мусить пробачати їм чи знову повертатися до старих суперечок. Їй слід всього лиш написати простого й короткого листа, дати їм знати, де вона і як їй живеться. Хто скаже, які зміни можуть статися в наступні роки? Він знав, що якщо вона не помириться з батьками, перш ніж хтось із них помре, докори совісті замучать її. Він ніколи не пробачить собі, якщо не підштовхне її до цього.

Так він і написав їй у квітні, а її відповідь прийшла лиш у середині травня, коли вони вже відступали через власні лінії оборони, незадовго до того, як прийшов наказ відступати аж до Каналу. Вогневого контакту з противником ще не було. Лист лежав зараз у нагрудній кишені. Це був останній лист, який прийшов від неї, до того як поштова служба розвалилася.

…Я не збиралася писати про це зараз. Я все ще не знаю, що маю думати, і хотіла почекати, аж коли ми будемо разом. Але тепер, коли прийшов твій лист, безглуздо не розказати тобі про це. Першим сюрпризом є те, що Брайоні зовсім не в Кембриджі. Вона не поїхала туди минулої осені, не з'явилася на заняття. Я була здивована, бо чула від доктора Голла, що її там чекали. Другий сюрприз — це що вона вчиться на курсах медсестер у моєму старому госпіталі. Можеш уявити собі Брайоні з судном? Гадаю, що всі те саме казали про мене. Але ж вона така фантазерка, ми по собі це добре знаємо. Мені шкода пацієнтів, яким вона робитиме уколи. Лист її дуже плутаний і мене теж зовсім заплутав. Вона хоче зустрітися. Вона починає повною мірою розуміти, що вона зробила і чим воно все обернулося. Ясно, що її відмова від університету якось із цим пов’язана. Вона пише, що хоче приносити практичну користь. Мені здається, що вона сприймає догляд за хворими як свого роду покаяння. Вона хоче приїхати, щоб побачитися й поговорити зі мною. Може, я це не так розумію, тому й хотіла дочекатися тебе й відбути цю розмову разом із тобою, але мені здається, що вона хоче публічно покаятися в тому, що зробила. Я гадаю, вона хоче змінити свої свідчення й зробити це офіційно або на підставі закону. Може, цього й не можна зробити, враховуючи, що твою апеляцію не стали розглядати. Нам слід більше знати про закони. Можливо, мені варто зустрітися з адвокатом. Я не хочу, щоб наші надії виявилися марними. І вона теж може мати на увазі зовсім не те, що я думаю, або може бути не готовою пройти через це. Ти ж пам’ятаєш, яка вона мрійниця.

Я не робитиму нічого, поки ти мені не напишеш. Я б не розказувала тобі всього цього, але коли ти знову написав, що мені слід спілкуватися з батьками (мене вражає твоя великодушність), я вирішила, що ти мусиш про це знати, бо ситуація може змінитися. Якщо закон не дозволяє Брайоні стати перед суддею й заявити, що вона хоче змінити свої свідчення, то вона може принаймні сказати про це нашим батькам. Тоді вони зможуть вирішити, як їм повестися. Якщо вони погодяться написати тобі й попросити вибачення, тоді, можливо, ми й зможемо почати все спочатку.

Я весь час думаю про неї. Піти в медсестри, порвати зі своїм оточенням — для неї це ще серйозніший крок, ніж був для мене. Я принаймні провчилася три роки в Кембриджі, і в мене були зрозумілі причини, щоб зректися сім’ї. У неї, мабуть, теж є свої причини. Не стану заперечувати, що мені дуже кортить дізнатися про них. Але я чекатиму, коханий, щоб ти написав мені, що ти про це думаєш. Ага, і до речі, вона також написала, що Сирил Коннолі з «Горизонту» завернув її рукопис. Так що принаймні знайшовся хтось, хто належно оцінив її вбогі фантазії.

Пам’ятаєш тих недоношених близнят, про яких я тобі писала? Меншенький помер. Це сталося вночі, якраз коли я чергувала. Матір пережила це дуже важко. Ми чули, що батько — підручний муляра, і, гадаю, сподівалися побачити такого собі нахабного нікчему з цигаркою, що прилипла до нижньої губи. Він працював у східній Англії на підрядчиків, що виконують військові замовлення, будував берегові лінії оборони, тому й приїхав до госпіталю так пізно. Виявилося, що це дуже гарний юнак, дев’ятнадцяти років, зростом більше метра вісімдесяти, з русявим волоссям, яке звисає йому на лоба. У нього спотворена стопа, як у Байрона, тому його не взяли до війська. Дженні сказала, що він виглядає, як грецький бог. Як він лагідно, м’яко, терпляче втішав свою юну дружину. Ми всі були зворушені. Найсумніше, що коли йому вже майже вдалося заспокоїти її, закінчився час для відвідин, прийшла сестра й примусила його піти разом з усіма іншими. А нам випало складати докупи черепки. Бідна дівчинка. Але була вже четверта година, а правила є правила.

Я хочу встигнути з цим листом у белемське поштове відділення і сподіваюся, що він перепливе Канал до кінця тижня. Не хочу, однак, закінчувати на сумній ноті. Я справді дуже схвильована цими новинами про свою сестру й про те, що це може для нас означати. Мені дуже сподобалася твоя історія про сержантські клозети. Я читала ці рядки дівчатам, вони реготали як шалені. Я рада, що той офіцер зв’язку виявив твої знання французької і знайшов тобі роботу, де вони потрібні. Чому вони так довго з’ясовували, хто ти такий? Ти що, не хотів цього? Ти маєш рацію щодо французького хліба — вже через десять хвилин знову хочеться їсти. Саме повітря — і ніякої суті. Белем не такий вже й поганий, як я писала раніше, але про це наступного разу. Вкладаю ще вірш Одена на смерть Єйтса, вирізаний із минулорічного «London Mercury». В кінці тижня я їду побачитися з Ґрейс і пошукаю в ящиках твого Гаусмена. Все, біжу. Весь час думаю про тебе. Я кохаю тебе. Я чекатиму тебе. Повертайся. Сі.

***

Він прокинувся, бо хтось штурхав його ногою в спину.

— Давай, начальник. Вставай і сяй.

Він сів і подивився на годинник. Прямокутник входу з чорного став синюватим. Він прикинув, що спав не більше сорока п’яти хвилин. Мейс дбайливо повитягав з мішків солому й розібрав стіл. Вони мовчки посідали на паки сіна й закурили першу цього дня цигарку. Вийшовши надвір, побачили глиняний горщик із важкою дерев'яною накривкою. Всередині лежав буханець хліба й великий шмат сиру, загорнені в муслінову ганчірку. Тернер одразу розділив харчі довгим мисливським ножем.

— На випадок, якщо ми розійдемося, — пробурмотів він.

В домі вже горіло світло, а собаки гавкали, як скажені, коли вони відходили. Вони перелізли через ворота й пішли полем у північному напрямку. Через годину зупинилися в молодому ліску, напилися з манірок і закурили. Тернер вивчав карту. Високо в небі вже з’явилися перші бомбардувальники, десь із п’ятдесят «хейнкелів» прямували тим же курсом до узбережжя. Сходило сонце, хмар на небі майже не було. Ідеальний день для люфтваффе. Вони мовчки йшли ще годину. Стежок не було, тому він визначав шлях за компасом, через поля з коровами й вівцями, турнепсом і молодою пшеницею. Поодаль від доріг було зовсім не так безпечно, як він думав. На одному з пасовиськ було більше десятка снарядних воронок, а шматки м’яса, кісток і строкатої шкіри були розкидані на проміжку сотні метрів. Однак усі вони були заглиблені у власні думки, й ніхто нічого не казав. Тернера непокоїла карта. Він вважав, що вони десь милях у двадцяти п’яти від Дюнкерка. Чим ближче вони підходитимуть, тим важче буде уникати доріг. Усе сходилося в одну точку. По дорозі були річки й канали, які треба було перетинати. Прямуючи до мостів, вони лише втрачатимуть час, знову зрізаючи навпростець по бездоріжжю.

Коли минула десята, вони знову зупинилися перепочити. Потім перелізли через огорожу, щоб вийти на польову дорогу, але він не знаходив її на карті. Бігла вона, щоправда, в потрібному напрямку пласкою, майже без дерев, рівниною. Вони йшли ще з півгодини, аж почули стрільбу з зеніток у кількох милях попереду, де було видно шпиль церкви. Він зупинився, знову звіряючись із картою.

— Там же нема бабів, на тій карті, — сказав капрал Нетл.

— Шшш… У нього знову сумніви.

Тернер сперся всією вагою на стовп огорожі. Бік болів щоразу як він робив крок правою ногою. Та гостра штука немовби вистромилась і чіпляла його за сорочку. Неможливо опиратися бажанню намацати її пальцем. Проте відчував він лише ніжну, розірвану плоть. Це несправедливо, що він після минулої ночі знову повинен вислуховувати насмішки капралів. Утома й біль зробили його дражливим, але він промовчав і спробував зосередитися. Знайшов на карті село, але доріжки їхньої не знайшов, хоча вона, без сумніву, вела саме туди. Усе було саме так, як він і думав. Вони вийдуть на дорогу й повинні будуть триматися її аж до лінії оборони вздовж каналу Берґ-Фюрн. Іншого шляху немає. Капрали продовжували підколювати його. Він згорнув карту й рушив уперед.

— Які наші плани, начальник?

Він не відповів.

— Ой, ой. Тепер ти образив її.

Десь далі за зенітками вони почули вогонь артилерії, своєї артилерії, що долинав звідкись із заходу. Наблизившись до села, почули гуркіт машин, які їхали дуже повільно. Потім побачили їх — витягнувшись в одну лінію в північному напрямку, вони рухалися зі швидкістю пішохода. Спокусливо було попроситися, щоб їх підвезли, проте він із досвіду знав, яку доступну ціль становитимуть вони з повітря. Ідучи пішки, ти і бачиш, і чуєш, що діється, їхня доріжка вийшла на велику дорогу, де та під прямим кутом завертала на виході з села. Хвилин із десять вони дали відпочити ногам, присівши на краєчку кам’яного риштака. Тритонні й десятитонні вантажівки, напівгусеничні й санітарні машини ревли на вузькому повороті, рухаючись зі швидкістю менш ніж одна миля на годину, й віддалялися від села довгою, прямою дорогою, обсадженою з лівого боку платанами. Дорога вела просто на північ, до чорної хмари диму над обрієм. Це горіла нафта, і там був Дюнкерк. Компас тепер не потрібен. Вздовж дороги де-не-де валялися понівечені військові машини. Ніщо не повинно дістатися ворогу. З кузовів вантажівок байдуже дивилися притомні поранені. Їхали також броньовані й штабні машини, кулеметні транспортери з «бренами», мотоцикли. Упереміж із ними, напаковані домашнім скарбом і валізами, їхали цивільні машини, автобуси й фермерські вантажівки, вози тягли коні або штовхали чоловіки й жінки. Повітря було сизим від вихлопних газів, і в цьому смороді втомлено брели — наразі швидше від машин — сотні солдатів, більшість із яких несли гвинтівки й свої незручні шинелі — зайвий тягар у цей погожий, теплий ранок.

Разом із солдатами рухалися цілі сім’ї, тягнучи валізи, клунки, немовлят або тримаючи за руки дітей. Єдиним людським звуком, який почув Тернер, звуком, який перекривав гудіння двигунів, був дитячий плач. Були там і старі люди, які йшли самотою. Якийсь старий у свіжому полотняному костюмі, з метеликом на шиї і в теплих домашніх капцях човгав, підпираючись двома палицями, так повільно, що його обганяли навіть машини. Важко відсапувався. Куди б він не йшов, він уже туди не дійде. По той бік дороги, якраз на розі, знаходилася взуттєва крамниця, яка була відчинена й працювала. Тернер побачив жінку з маленькою дівчинкою, яка щось говорила продавцеві, котрий стояв, тримаючи в руках розпаровані черевики. Усі троє не звертали уваги на процесію за їхніми спинами. Рухаючись проти течії і намагаючись повернути на тому ж таки розі, ішла колона броньованих машин, фарба яких ще й не нюхала битви. Прямували вони на південь, назустріч німецькому наступу. Все, чого вони могли домогтися в бою з бронетанковою дивізією, — це кілька годин відстрочки для солдатів, що відступають.

Тернер підвівся, напився з манірки й влився в процесію, приткнувшись за парою рядових з полку шотландської легкої піхоти. Капрали рушили за ним. Тепер, коли вони приєдналися до головного потоку відступаючих, він уже не почувався відповідальним за них. А те, що він не виспався, ще й посилювало його ворожість. Сьогодні їхні насмішки особливо кололи його, бо немовби зраджували товариськість попередньої ночі. Фактично ж, він відчував ворожість до всіх навколо себе. Усі його думки стиснулися до однієї, розміром як макове зернятко: вижити.

Прагнучи позбутися капралів, він пішов швидше, обігнав шотландців і проштовхався крізь групку черниць, які вели кілька десятків дітей у синіх жакетиках. Вони нагадували залишки інтернату, такого, в якому він учителював одного літа неподалік від Лілля перед вступом до Кембриджа. Тепер те життя здавалося йому життям якоїсь іншої людини. Мертва цивілізація. Спершу зруйнували його життя, потім життя всіх інших. Він сердито йшов уперед, знаючи, що довго таку швидкість не витримає. Він уже бував раніше в подібній колоні, у перший же день, і знав, чого він шукає. Праворуч від нього була канава, але неглибока й відкрита. Дерева росли з іншого боку. Він прослизнув через дорогу, якраз перед легковим «рено». Коли він зробив це, водій натиснув на клаксон. Різкий сигнал несподівано розлютив Тернера. Досить з нього! Він скочив до дверцят водія й різко рвонув їх. Всередині сидів елегантний маленький чоловік у сірому костюмі й капелюсі, поряд із ним купою лежали валізи, а родина тіснилася на задньому сидінні. Тернер схопив чоловіка за краватку, а відкритою правою рукою вже готовий був врізати по дурній пиці, але інша сильна рука схопила його за зап’ястя.

— Це не вороги, начальник.

Не відпускаючи його руки, Мейс відтягнув його набік. Нетл, який стояв одразу за ними, ногою захлопнув дверцята з такою силою, що відлетіло бічне дзеркальце. Діти в синіх жакетиках радісно закричали й заплескали в долоні.

Усі троє перейшли на протилежний бік і пішли під деревами. Сонце стояло вже високо, було тепло, але тінь на дорогу ще не падала. Деякі з машин, що лежали в канавах, були підбиті під час повітряних атак. Біля покинутих вантажівок, повз які вони проходили, валялося різне добро, розкидане солдатами, які шукали їжу, випивку або бензин. Тернер і капрали йшли через весь цей мотлох: котушки стрічки для друкарських машинок, які сипалися з коробок, гросбухи для подвійного бухгалтерського обліку, оцинковані столи й обертові стільці, кухонний посуд і запчастини до двигунів, сідла, стремена й збруя, швейні машини, футбольні призові кубки, розкладні стільці, кінопроектор і бензиновий генератор — обидва роздовбані ломом, який лежав тут же. Вони пройшли повз санітарну машину, що з'їхала в кювет, вже без одного колеса. На дверцятах була латунна табличка: «Ця машина є дарунком британців, що живуть у Бразилії».

Тернер виявив, що можна заснути на ходу. Гуркіт двигунів раптом зникав, шийні м’язи розслаблялися, голова падала на груди, і він, здригнувшись, прокидався й заточувався. Нетл і Мейс були за те, щоб під’їхати якоюсь машиною, але він уже розповідав їм попереднього дня, що бачив у тій першій колоні — двадцятеро людей у кузові тритонної вантажівки були вбиті одною-єдиною бомбою. Він у цей час сидів скулений у канаві, засунувши голову в дренажну трубу, й дістав уламком шрапнелі в бік.

— Так що давайте, вперед, — сказав він. — Я залишаюся тут.

І справа була вирішена. Без нього вони не підуть, він — їхній щасливий квиток.

Вони наздогнали ще кількох шотландців з полку легкої піхоти. Один із них грав на волинці, що спонукало капралів почати передражнювати його, підвиваючи гугнявими голосами. Тернер зробив вигляд, що хоче перейти на інший бік дороги.

— Якщо ви почнете бійку, я не з вами.

Кілька шотландців вже обернулися й щось бурмотіли один одному.

— Файненька ніч, файненько місєц світе, — затягнув Нетл, наслідуючи діалект кокні. І могло б початися щось малоприємне, якби попереду не пролунав пістолетний постріл. Коли вони порівнялися з шотландцями, волинка замовкла. У відкритому полі загін французьких кавалеристів спішився, вишикувавшись у довгу шеренгу. Від голови шеренги йшов офіцер, стріляв у голову кожному коню, потім переходив до наступного. Усі солдати виструнчились біля своїх скакунів, церемоніально притиснувши кашкети до грудей. Коні покірно чекали своєї черги.

Це видовище поразки ще більше пригнітило всіх. Капрали втратили охоту чіплятися до шотландців, ті теж перестали звертати на них увагу. Ще через кілька хвилин вони пройшли повз п’ять трупів у канаві — три жінки, двоє дітей. Їхні валізи лежали біля них. Одна з жінок була в теплих капцях, як і отой чоловік у полотняному костюмі. Тернер відвернувся, вирішивши не перейматися. Якщо він хоче вижити, то повинен слідкувати за небом. Проте він був такий втомлений, що весь час забував про це. А ще зробилося спекотно. Деякі солдати кидали свої шинелі на землю. Чудовий день. Саме так його можна було б назвати за інших обставин — чудовий день. Дорога пішла на довгий некрутий підйом, якраз щоб ледве тягти ноги, та й бік став боліти сильніше. Кожен крок вимагав свідомих зусиль. Ліву п’яту він розтер до пухирів і тепер ішов, вивертаючи ногу. Не зупиняючись, дістав із наплічника хліб і сир, але жувати не міг, бо в роті пересохло від спраги. Він знову закурив, щоб приглушити почуття голоду, і спробував звести своє завдання до найголовнішого: треба йти по землі, поки не вийдеш до моря. Що може бути простіше, якщо викинути соціальну складову? Він — єдина людина на землі і має чітку мету. Він іде по землі, аж поки не вийде до моря. Він знав, що реальність завжди соціальна; якісь інші люди переслідують його, проте його втішало таке прикидання, а також ритм, знайдений нарешті для ніг. Ішов / він по / землі, / аж вий/шов до / берегів. Гекзаметр. П’ять ямбів і анапест — відтепер він крокуватиме в цьому ритмі.

Ще через двадцять хвилин дорога почала вирівнюватися. Глянувши через плече, він побачив, що караван розтягнувся на схилі на цілу милю. Попереду він не бачив кінця колони. Вони перейшли залізничну колію. Якщо вірити карті, до каналу ще шістнадцять миль. Вони дійшли до місця, де розтрощена техніка тяглася вздовж дороги суцільною смугою. Півдесятка двадцятип’ятифунтових гармат були звалені в купу за канавою, наче їх згребли туди бульдозером. Попереду, де починався спуск, на перехресті з бічною дорогою щось відбувалося. Чути було сміх піших солдатів, а з узбіччя долинали підвищені голоси. Підійшовши ближче, він побачив майора зі східнокентського полку «Баффс», червонопикого чолов’ягу старого гарту, років десь за сорок, який щось вигукував, показуючи в бік лісу кілометра за півтора за двома полями. Він витягав із колони солдатів, принаймні намагався це зробити. Більшість не звертали на нього уваги й ішли собі далі, дехто сміявся з нього, але деякі ніяковіли перед його погонами й зупинялися, хоч він і не мав ніякої влади над ними. Вони стояли навкруг нього з якимись непевними обличчями.

— Ви. Так, ви. Ви підійдете.

Майор поклав руку Тернеру на плече. Той зупинився й автоматично відсалютував. Капрали стояли за ним.

У майора були маленькі вусики щіточкою, що нависали над губами, які швидко випльовували слова..

— Ми оточили німців отам у лісі. Мабуть, передовий загін. Але вони добре окопалися, з кількома кулеметами. Треба піти й вибити їх звідти.

У Тернера від жаху підігнулися ноги, по спині побігли мурашки. Він показав майорові свої порожні долоні.

— Чим, сер?

— Хитрістю й чіткою взаємодією.

Як опиратися дурневі? Тернер був надто стомлений, щоб щось вигадувати, але знав, що нікуди не піде.

— Слухайте, в мене там залишки двох взводів на півдорозі до східного…

Слово «залишки» пояснило все й примусило Мейса, озброєного казарменою мудрістю, втрутитися.

— Прошу пробачення, сер. Дозвольте звернутися.

— Не дозволяю, капрале.

— Дякую, сер. Наказ отримано від верховного командування. З усією можливою швидкістю, стрімкістю й поспішністю, без затримок, дигресій і зволікань просуватися до Дюнкерка з метою негайної евакуації внаслідок паскудної і принизливої поразки по всьому фронту. Сер.

Майор повернувся й штрикнув вказівним пальцем Мейсу в груди.

— Послухайте, ви. Це наш останній шанс показати…

Капрал Нетл перебив замріяним голосом:

— Наказ був підписаний лордом Ґортом, сер, і направлений ним особисто.

Тернеру здалося дивовижним звертатися до офіцера подібним чином. Це ризиковано. Але майор не збагнув, що з нього насміхаються. Йому здалося, що слова ці належали Тернеру, бо свою невеличку промову він адресував саме йому.

— Цей відступ — це кривава бійня. Бога ради, чоловіче. Це ваш останній шанс показати, на що ми здатні, якщо діятимемо твердо й рішуче. Крім того…

Він ще багато чого говорив, але Тернерові здалося, що глуха тиша накрила весь цей світлий, ранковий пейзаж. Цього разу він не спав. Він дивився поверх майорового плеча в напрямку голови колони. Там далеко, метрах у десяти над дорогою, в спекотному мареві, що піднімалося від землі, висіло щось, що нагадувало горизонтально підвішену дерев’яну трісочку з потовщенням посередині. Слова майора не доходили до нього, як і його власні чіткі думки. Горизонтальний привид плив у небі, не стаючи більшим, і хоча він починав розуміти, що той означає, проте, наче уві сні, не міг поворухнутися чи почати щось робити. Він тільки широко відкрив рота, але нічого не міг сказати, а якби й міг, не знав би, що має казати.

Потім, у той момент, коли звуки знову повернулися, він спромігся крикнути: «Тікайте!» Сам він побіг просто до найближчої схованки. То була дуже розпливчаста й зовсім не воєнна команда, але він відчував, що капрали не відстають. На сон було схоже й те, що він не міг достатньо швидко перебирати ногами. І не біль під ребрами він відчував, а щось наче шкребло по кістці. Він скинув шинель. У п’ятдесяти метрах попереду лежала перекинута набік вантажівка. Оте чорне, вкрите масним брудом шасі, той цибулястий диференціал — це єдиний його притулок. У нього мало часу, щоб дістатися туди. Винищувач стріляв по колоні. Широкий струмінь розривів наближався вздовж дороги зі швидкістю двохсот миль на годину, схожий на торохкотіння граду гуркіт гарматних черг, які били по металу й склу. Ніхто в отих машинах, які ледь сунули дорогою, не встиг зреагувати. Водії могли всього лиш спостерігати за цим спектаклем через лобове скло. Вони знаходилися там, де він був кілька секунд тому. Люди в кузовах вантажівок нічого не підозрювали. Якийсь сержант стояв посеред дороги й цілився з гвинтівки. Закричала жінка, а потім вогонь накрив їх усіх, якраз коли Тернер кинувся під перевернуту вантажівку. Сталева рама затремтіла, коли по ній забарабанили снаряди. А потім гарматний вогонь почав віддалятися, понісся далі вздовж колони, а за ним летів рев винищувача й миготіла його тінь. Він втискався в темноту рами біля передніх коліс. Ніколи ще машинне мастило не пахло так солодко. Чекаючи наступного літака, він скулився, наче зародок в утробі, обхопив руками голову, заплющився й думав тільки про те, щоб уціліти.

Проте нічого не діялося. Лише комахи дзижчали, займаючись своїми весняними справами, і знову, після певної паузи, почали співати птахи. А тоді, наче зрозумівши підказку птахів, почали стогнати й кликати на поміч поранені, й заплакали перелякані діти. Хтось, як завжди, кляв Королівські повітряні сили. Тернер підвівся і зчищав із себе бруд, коли з’явилися Нетл і Мейс, і вони всі разом рушили назад до майора, який сидів на землі. Обличчя в нього було бліде, наче крейда; він притискав до себе праву руку.

— Прошило кулею навиліт, — сказав він, коли вони підійшли. — Оце справді пощастило.

Вони допомогли йому підвестися й запропонували відвести до санітарної машини, де капітан медичної служби й двоє санітарів уже надавали допомогу пораненим. Він, однак, похитав головою і стояв, відмовившись від допомоги. Від шоку він став балакучим, і голос його пом’якшав.

— Це «мессершмітт-109». Мабуть, влучило з кулемета. Гармата відірвала би к бісу мою кляту руку. Двадцятиміліметрівки, ви ж знаєте. Він, мабуть, відбився від групи. Побачив нас на дорозі й піддався спокусі. Я навіть не винувачую його. Але це означає, що дуже скоро прилетять інші.

Півдесятка людей, яких він зібрав до того, піднімалися з канави, підбирали свої гвинтівки й рушали далі. Це привело майора до тями.

— Ану, хлопці. Шикуватися.

Вони, схоже, зовсім не могли сперечатися з ним і вишикувались у шеренгу. Злегка похитуючись, майор звернувся до Тернера.

— І ви троє. Бігом вперед.

— Правду кажучи, друзяко, я гадаю, що ми вимушені відмовитися.

— А, розумію. — Він покосився на плече Тернера, наче розгледів там ознаки високого рангу. Добродушно відсалютував лівою рукою. — В такому разі, сер, якщо ви не заперечуєте, ми вирушаємо. Побажайте нам успіху.

— Успіху вам, майоре.

Вони дивилися, як він повів свій не надто охочий загін у напрямку лісу, де їх чекали кулемети.

Півгодини колона не рухалася. Тернер віддав себе в розпорядження капітана-медика й допомагав санітарам з ношами збирати поранених. Потім шукав для них місце у вантажівках. Капралів не було видно. Він ходив і приносив із машини все, що потрібно. Дивлячись, як працює капітан, зашиваючи рану на голові, Тернер відчув, як у ньому прокинулися давні амбіції. Надмір крові, однак, заважав йому пригадати те, що він знав із підручників. На їхньому відрізку дороги було п’ять поранених і, як не дивно, жодного загиблого, хоча сержанту з гвинтівкою куля влучила в обличчя, і гадали, що він не виживе. У трьох машин були прострелені капоти, і їх зіпхнули з дороги. З баків злили бензин, а шини про всяк випадок простріляли.

На своєму відрізку вони зробили все, що можна, проте колона все одно не рухалася. Тернер знайшов свою шинель і пішов уперед. Він був такий спраглий, що не міг більше чекати. Якась літня бельгійка з простреленим коліном випила залишки його води. Язик у роті розпух, і все, про що він ще здатен був думати — це ковток води. І ще про те, щоб слідкувати за небом. Він проходив повз такі самі ділянки, де стояли розбиті машини й поранених піднімали у вантажівки. Він ішов уже хвилин десять, коли несподівано побачив голову Мейса в траві біля купи землі, метрів за двадцять п’ять від дороги, в глибокій зеленій тіні кількох тополь. Він пішов туди, хоча й гадав, що для власного спокою краще пройти мимо. Мейс і Нетл стояли по плечі в ямі. Вони закінчували копати могилу. Поряд із купою землі обличчям донизу лежав хлопець років п’ятнадцяти. На спині в нього, на білій сорочці, від шиї до пояса, розповзлася яскраво-червона пляма.

Мейс сперся на лопату й досить схоже передражнив:

— «Я гадаю, що ми вимушені відмовитися». Це було добре, начальник. Я це запам'ятаю для наступного разу.

— «Без дигресій» теж було добре. Де ти таке викопав?

— Він визубрив цілий той сраний словник, — з гордістю сказав капрал Нетл.

— Просто я любив розгадувати кросворди.

— А «паскудна й принизлива поразка»?

— А так співали на концерті в сержантській їдальні минулого Різдва.

І все ще стоячи в могилі, вони з Нетлом немелодійно заспівали Тернерові:

Морозом пробира, як пригадаєш

Паскудну і принизливу поразку.

Колона за їхніми спинами почала рухатися.

— Давайте покладемо його туди, — сказав капрал Мейс.

Утрьох вони опустили хлопця в яму й поклали на спину. З кишеньки сорочки в того стирчало кілька авторучок. Капрали не стали витрачати час на церемонії. Вони почали скидати лопатами в могилу землю, і незабаром хлопець був засипаний.

— Гарний хлопчина, — сказав Нетл.

Зв’язавши мотузком два кілочки від намету, капрали зробили хрест, і Нетл забив його лопатою в землю. Коли все було зроблено, вони знову повернулися на дорогу.

— Він ішов з дідом і з бабою, — сказав Нетл. — Вони не хотіли залишати його в канаві. Я гадав, вони хоч попрощатися з ним прийдуть, але вони в жахливому стані. Ми просто скажемо їм, де він лежить.

Проте діда з бабою так і не знайшли. Тернер на ходу витягнув карту й сказав: «Слідкуйте за небом». Майор мав рацію — після випадкового нальоту «мессершмітта» вони ще повернуться. Їм би вже слід було повернутися. Канал Берґ-Фюрн на його карті був позначений жирною синьою лінією. Тернерова нетерплячка дійти до нього стала невіддільною від його спраги. Він занурить лице в цю синь і питиме без кінця. Ця думка нагадала йому дитячі хвороби з їх гарячкою, їх недоладною, моторошною логікою, пошуком прохолодного куточка на подушці — і мамина рука на чолі. Люба Ґрейс. Коли він торкнувся лоба, шкіра була сухою і нагадувала папір. Він відчував, що запалення навколо рани розростається, шкіра натягається, твердішає, і щось — не кров — витікає звідти на сорочку. Йому хотілося оглянути себе десь на самоті, щоб ніхто не бачив, але тут це неможливо. Колона рухалася з тією ж незмінною швидкістю. Дорога вела просто до узбережжя — ніде не треба зрізати навпростець. У міру того як вони наближалися, чорна хмара, що піднімалася над нафтопереробним заводом у Дюнкерку, помалу закривала все небо на півночі. Не залишалося нічого, як іти просто до неї. І він шкандибав далі, без слова, втомлено похиливши голову.

***

Платани вже більше не захищали дорогу. Відкрита для нападу, без жодної тіні, вона тяглася хвилястою рівниною, нагадуючи довгу, худу літеру S. Він витратив надто багато необхідних сил на непотрібні розмови й суперечки. Втома зробила його легковажно самовдоволеним і компанійським. Тепер же він знову звів усе до ритму кроків — ішов він по землі, аж вийшов до берегів. Усе, що його затримує, має поступитися, хоча б трішечки, всьому тому, що штовхає його вперед. На одній шальці терезів — його поранення, спрага, розтерта стопа, втома, спека, біль у ногах, німецькі літаки, відстань, Канал; на іншій — «я чекатиму тебе» і пам’ять про те, коли вона це сказала, яку він трактував як щось священне. І ще — страх полону. Найбільш чуттєві його спогади — кілька хвилин у бібліотеці, поцілунок на Вайтхол — вже цілком знебарвилися від надто частого використання. Він знав напам’ять окремі абзаци з її листів, він не раз вертався подумки до їхньої баталії за вазу біля фонтана, пам'ятав тепло, що йшло від її руки за обідом, коли загубилися близнюки. Ці спогади підтримували його, але не все було так просто. Надто часто вони нагадували йому, де він був, коли востаннє звертався до них. Вони лежали по той бік великого часоподілу, такого ж значного, як «до нашої ери» і «нашої ери». До тюрми, до війни, до того, як вигляд трупів став звичною справою.

Проте ці єретичні думки зникли, коли він прочитав останнього її листа. Він торкнувся нагрудної кишені. Для нього це було те саме, що глибоко вклонитися. Все ще там. Це було щось нове на його терезах. Те, що з нього можуть зняти звинувачення, було таким же безхитрісним, як любов. Навіть сама можливість цього нагадувала, як багато в ньому скулилося і вмерло. Смак до життя, не менше, усі колишні прагнення й задоволення. Попереду лежало нове народження, тріумфальне повернення. Він знову зможе стати тим, який ішов колись у сутінках суррейським парком у найкращому своєму костюмі, чванькувато радіючи обіцянкам життя, який увійшов у дім і з усією чистотою пристрасті кохався з Сесилією — ні, він навіть вдасться до слова з лексикону капралів, трахався з нею, поки всі інші попивали коктейлі на терасі. Все може початися знову, все, що він планував під час тої вечірньої прогулянки. Вони з Сесилією не будуть більше в ізоляції. Їхня любов матиме місце і оточення для свого розквіту. Він не ходитиме з капелюхом у руках, вижебруючи пробачення у друзів, які уникали його. Не триматиметься позаду, гордий і озлоблений, уникаючи, в свою чергу, їх. Він точно знав, як поводитиме себе. Просто продовжить із того місця, де зупинився. Коли його кримінальне минуле буде закреслене, він зможе вступити після війни до медичного коледжу, може навіть зараз домагатися звання офіцера медичної служби. Якщо Сесилія помириться з родиною, він зберігатиме належну дистанцію, але не триматиме в душі зла. Йому вже ніколи не зблизитися з Емілі й Джеком. Вона з якоюсь дивною люттю домагалася його покарання, а Джек просто відвернувся, сховався у своєму міністерстві, коли був найбільше потрібний.

Але все це не мало значення. Звідси все виглядало просто. Вони проходили повз нові трупи в кюветах і на бруківці, десятки солдатів і цивільних. Сморід стояв жахливий, просотуючи всі складки його одягу. Колона увійшла в розбомблене село чи, може, околиці якогось містечка — важко було сказати, бо все лежало в руїнах. Але кому яке діло? Хто зможе описати коли-небудь весь цей хаос і подати всі назви сіл і всі дати в підручниках з історії? Глянути на все це тверезим поглядом і знайти винуватців? Ніхто ніколи не знатиме, що означало бути тут. А без деталей не складеться загальна картина. Покинуте майно, оснащення, техніка перетворилися на велетенські звалища вздовж усього їхнього шляху. Через це й через трупи вони вимушені були крокувати серединою дорога. Але й це вже не мало значення, бо колона більше не рухалася. Солдати вилазили з вантажівок і йшли далі пішки, зашпортуючись у цеглі й черепиці. Поранених залишали у вантажівках чекати. У вужчих місцях починалася штовханина, наростало роздратування. Тернер ішов, опустивши голову, тримаючись людини попереду, відгородившись від усіх власними думками.

Він буде виправданий. Якщо оцінювати звідси, де ледь вистачало сил, аби підняти ногу, щоб переступити через руку мертвої жінки, то він не думав, що потребуватиме вибачень чи шани. Бути виправданим — це всього лиш стан. Він мріяв про нього, як інші солдати мріяли про домашній затишок, чи про виплату грошей, чи про свої старі цивільні професії. Якщо невинуватість здавалася такою важливою тут, чому б вона не мала бути такою ж в Англії. Нехай йому повернуть чесне ім’я, потім нехай усі інші звикнуть до цього. Він вклав у це час, тепер вони повинні зробити все інше. Його завдання просте. Знайти Сесилію і кохати її, одружитися з нею і жити, не знаючи ганьби.

Та була в усьому цьому одна річ, якої він не міг збагнути, один невиразний контур, якому ця бійня в дванадцяти милях від Дюнкерка аж ніяк не могла надати чітких обрисів Брайоні. Тут він підходив до самого краю того, що Сесилія назвала його великодушністю. І його раціональністю. Якщо Сесилія знову повернеться в сім’ю, якщо сестри знову стануть близькими, неможливо буде уникати її. Але чи зможе він прийняти її? Перебувати з нею в одній кімнаті? Ось вона зараз пропонує можливість виправдання. Але не йому. Він же не зробив нічого поганого. Собі, своєму власному злочину, якого її совість не може більше витримувати. А він повинен бути вдячним? Ах, так, звичайно, вона була ще дитиною в дев’ятсот тридцять п’ятому. Він казав це собі, вони з Сесилією казали це одне одному, знову і знову. Так, вона була всього лиш дитиною. Але не кожна дитина відправляє людину в тюрму своєю брехнею. Не кожна дитина є такою цілеспрямованою і злою, завжди такою переконливою, ніколи ні в чому не плутається, ніколи ні в чому не сумніваються. Дитина, але це не заважало йому мріяти в камері, як він принизить її, як він десятками способів помститься. Якось вже у Франції, у найгірший зимовий тиждень, у п’яній люті після коньяку він навіть насадив її подумки на багнет. Брайоні й Денні Гардмена. Безглуздо й несправедливо було ненавидіти Брайоні, але це приносило полегшення.

Як зрозуміти, що діялося в голові у цієї дитини? Лиш одне припущення трималося купи. Це сталося в червні 1932 року, день здавався ще чудовішим через те, що прийшов раптово, після довгого періоду дощів і вітрів. То був один із тих рідкісних ранків, коли хвалькувата щедрість тепла, світла й свіжої зелені знаменує справжній початок, розкішний вхід у літо, і він ішов цим входом разом із Брайоні повз фонтан із Тритоном, повз живопліт і рододендрони, через залізну хвіртку і далі звивистою стежкою, що бігла через ліс. Вона була збуджена й балакуча. Їй було тоді близько десяти, вона щойно починала писати свої коротенькі оповідання. Як і всі інші, він теж дістав свою зшиту й проілюстровану історію про кохання, подолані злигодні, щасливу зустріч і весілля. Вони йшли до річки, де він, як обіцяв, навчатиме її плавати. Коли будинок лишився позаду, вона, мабуть, переказувала йому щойно закінчене оповідання чи книжку, яку саме читала. Можливо, тримала його за руку. Вона була тихою, вразливою маленькою дівчинкою, по-своєму досить манірною, і така балакучість була для неї незвичною. Він радо слухав її. Для нього це теж були хвилюючі дні. Йому було дев’ятнадцять, екзамени майже завершилися, і він гадав, що склав їх добре. Невдовзі він перестане бути школярем. Він успішно пройшов співбесіду в Кембриджі, а через два тижні поїде до Франції, де викладатиме англійську мову в релігійній школі. Була якась велич у цьому дні, у величезних буках і дубах, які ледь ворушили вітами, у сонячних променях, які пробивалися крізь молоде листя й розсипалися по землі, мов дорогоцінні камені, виблискуючи маленькими бризками на минулорічному опалому листі. З юнацькою зарозумілістю він вважав, що ця велич знаменує початок славного періоду в його житті.

Вона продовжувала теревенити, а він умиротворено слухав одним вухом. Стежка вибігла з лісу на широкий, вкритий травою берег. Вони ще з півмилі йшли проти течії і знову увійшли в ліс. Тут, на річному закруті, під навислими деревами була заводь, штучно витворена ще в часи діда Брайоні. Кам’яна загата вповільнювала течію і була улюбленим місцем, звідки пірнали чи стрибали у воду. Щоправда, не найкраще місце для початківців. Із загати чи з берега стрибалося одразу в триметрову глибінь. Він пірнув і бовтався у воді, чекаючи на неї. Вони починали ці заняття минулого року, на схилку літа, коли рівень води в річці знизився, а течія була слабенькою. Зараз навіть у заводі вода закручувалась і тягла за собою. Вона лиш на мить затрималася, а тоді скочила з берега просто йому в руки з радісним виском. Вона пробувала триматися у воді навстоячки, поки течія не знесла її до загати, тоді він перетягнув її через заводь, щоб почати все спочатку. Цілу зиму вона не вправлялася, і коли спробувала тепер пливти брасом, він вимушений був підтримувати її спіднизу, що було зовсім не легко, бо течія зносила і його. Коли він забирав з-під неї руку, їй вдавалися лиш три-чотири змахи, а потім вона йшла на дно. Її здивувало, що, пливучи проти течії, вона ледь-що тримається на одному місці. Проте вона й на місці не втримувалася. Вода щоразу зносила її до загати, де вона хапалася за іржаве залізне кільце й чекала на нього, а її живе біле личко різко контрастувало з темними, порослими водоростями стінами й зеленкуватим цементом. Вона називала це «плисти під гору». Їй хотілося повторити все ще раз, але вода була холодною, і через п’ятнадцять хвилин він відчув, що з нього досить. Перетягнув її до берега й, незважаючи на протести, допоміг їй вибратися з води.

З кошика він дістав свій одяг і відійшов трошки в ліс, щоб переодягтися. Коли він повернувся, вона стояла на тому ж місці, де він її залишив, на самому березі, й дивилася у воду, накривши плечі рушником.

— А якби я впала у воду, ти врятував би мене? — запитала вона

— Звичайно.

Говорячи це, він нахилився над кошиком і раптом почув — не побачив, — як вона шубовснула у воду. Рушник залишився на березі. У воді від неї не було й сліду, лиш концентричні кола розходилися по заводі. Потім вона вигулькнула на поверхню, вхопила повітря й знову пішла на дно. Охоплений відчаєм, він подумав, що треба бігти до загати, щоб виловити її звідти, але вода була мутною, брудно-зеленою. Під водою він не побачить її, хіба що намацає. Виходу не було — він скочив у воду, як стояв, у черевиках, у куртці. Майже одразу знайшов її руку, вхопив за плече й витягнув на поверхню. На його подив, вона сиділа під водою, затримавши подих. А потім вона радісно засміялася й повисла в нього на шиї. Він підсадив її на берег і ледь вибрався за нею сам у важкому промоклому одязі.

— Дякую, — повторювала вона. — Дякую, дякую.

— Гіршої дурниці ти придумати не могла.

— Я хотіла, щоб ти врятував мене.

— Ти що, не знаєш, як легко могла втопитися?

— Ти врятував мене.

Переляк і полегшення, які він відчув, пробудили в ньому гнів. Він майже кричав.

— Дурне дівчисько. Ми ж обоє могли через тебе загинути.

Вона замовкла. Він сів на траву, щоб повиливати воду з черевиків.

— Ти була під водою, я не бачив тебе. Одяг тягнув мене на дно. Ми могли потонути, обоє. Це в тебе такі жарти? Ну, кажи.

Казати було нічого. Вона одяглася, і вони пішли стежкою додому. Брайоні попереду, він, хлюпаючи, в кількох метрах за нею. Йому хотілося швидше дійти до сонячного парку. Потім його ще чекала довга дорога до котеджу, де він зможе переодягтися. Гнів з нього ще не випарував. Вона вже не така маленька, гадав він, щоб не подумати про вибачення. Вона йшла мовчки, похнюпившись може, дулася, йому не було видно. Коли вони вийшли з лісу й пройшли у хвіртку, вона зупинилася й обернулася. Голос у неї був рішучий, навіть зухвалий. Вона не дулася, вона нападала на нього.

— Знаєш, чому я хотіла, щоб ти врятував мене?

— Ні.

— Хіба це не ясно?

— Не ясно.

— Бо я люблю тебе.

Вона відважно вимовила ці слова, високо задерши підборіддя й швидко кліпаючи при цьому, наче засліплена таким надважливим визнанням.

Він ледь стримався, щоб не розсміятися. Отже, він — об’єкт захоплень маленької школярки.

— Що, на Бога, ти маєш на увазі?

— Те, що й усі інші, коли говорять це. Я люблю тебе.

Цього разу слова були вимовлені з якоюсь жалісною інтонацією. Він зрозумів, що мусить подолати спокусу посміятися з неї. Хоча це було непросто.

— Ти любиш мене, і тому кинулася в річку, — сказав він.

— Я хотіла знати, чи ти рятуватимеш мене.

— Тепер ти знаєш. Я готовий ризикувати своїм життям заради тебе. Але це не означає, що я люблю тебе.

Вона підійшла трішечки ближче.

— Я хочу подякувати тобі, що ти врятував мені життя. Я буду тобі вдячна до кінця днів.

Безумовно, рядки з якоїсь книжки, яку вона недавно читала, або з тієї, яку написала сама.

— Ну, добре, — сказав він. — Але більше так не роби, ні заради мене, ні заради будь-кого іншого. Обіцяєш?

Вона кивнула й на прощання сказала:

— Я люблю тебе. Тепер ти це знаєш.

Вона рушила в напрямку дому. Стоячи на сонці й хапаючи дрижаки, він дивився їй услід, поки вона не зникла з очей, а тоді й сам поспішив додому. До самого від’їзду у Францію він не бачився з нею сам на сам, а коли повернувся у вересні, вона вже поїхала до школи. Незабаром і він вирушив у Кембридж, а в грудні провів різдвяні канікули з друзями. Він не бачив Брайоні аж до квітня, а на той час усе вже забулося.

Чи ні?

У нього було багато часу, надто багато, щоб прийти до якогось рішення. Він не пам'ятав більше ніяких незвичайних розмов із нею, ніякої дивної поведінки, ніяких багатозначних поглядів чи надутих мін, які б дозволяли припустити, що її школярське захоплення тривало й поза той червневий день. Він проводив у Сурреї майже всі канікули, і вона мала безліч можливостей розшукати його в котеджі чи передати йому записку. Він тоді був занурений у своє нове життя, в усі приваби студентських років, а ще він у той час намагався певним чином дистанціюватися від родини Толлісів. Але були, мабуть, якісь ознаки, яких він не помітив. Вона, либонь, три роки плекала оте почуття до нього, ховала його, насичувала різними фантазіями чи всіляко романтизувала в своїх оповіданнях. Вона була дівчинкою, яка живе власними мріями. Драми біля річки могло бути цілком достатньо, щоб обігравати її весь цей час.

Це припущення, а може, впевненість, ґрунтувалися на спогаді про одну-єдину зустріч — оту зустріч у сутінках на мості. Роками він вертався подумки до тієї прогулянки парком. Вона повинна була знати, що він запрошений на обід. І вона стояла там, боса, у брудному білому платтячку. Вже це було досить дивно. Вона мусила чекати його, можливо, готувала якісь слова, навіть повторювала їх уголос, сидячи на кам’яному парапеті. Коли ж він, нарешті, з’явився, вона не наважилася нічого сказати. Це був свого роду доказ. Навіть тоді йому здалося дивним, що вона не заговорила з ним. Він дав їй листа, і вона побігла. Ще через декілька хвилин вона вже відкривала його. Вона була шокована, і не тільки тим словом. У її розумінні, він зрадив її кохання, віддавши перевагу сестрі. Потім, у бібліотеці, все нарешті підтвердилося, і в цю ж мить усім її фантазіям прийшов кінець. Спершу — розчарування й відчай, потім — наростаюча гіркота. І врешті-решт ота надзвичайна можливість у темряві, під час пошуку близнюків, помститися за себе. Вона назвала його — і ніхто, крім її сестри і його матері, не взяв під сумнів її слів. Той порив, той спалах злості, та дитяча жага знищення — усе це він ще міг зрозуміти. Дивовижною тут була міра озлобленості дівчинки, таке вперте відстоювання нею тієї вигадки, яка довела його аж до вондзвортської тюрми. Тепер він може бути виправданий, і він був радий цьому. Він усвідомлював, скільки мужності їй буде потрібно, щоб знову звернутися до суду й відмовитись від складених під присягою свідчень. Проте він не думав, що його нехіть до неї зникне. Так, вона тоді була ще дитиною, але він їй нічого не пробачив. Він ніколи не пробачить їй. Заподіяна шкода була непоправною.

***

Попереду знову щось діялося, знову кричали. Неймовірно, але назустріч потоку машин, солдатів, біженців пробивалася броньована колона. Натовп неохоче розступався. Люди набивалися в проміжки між покинутими машинами чи тиснулися до зруйнованих стін, до входів у будинки. Колона була французькою, якийсь невеличкий підрозділ — три броньовані машини, дві напівгусеничні й дві вантажівки з солдатами. І ніяких проявів солідарності. Серед британських вояків панувала думка, що французи кинули їх напризволяще. Не схотіли воювати за свою країну. Роздратовані тим, що їх розпихають на боки, томмі грубо лаялися й шпигали союзників, вигукуючи: «Мажино!» В свою чергу, poilus[18] вже встигли, мабуть, почути про евакуацію. А їх тепер посилають прикривати тили. «Тхори! Тікайте на свої кораблі! Всі підштанки обісрали!» Нарешті вони проїхали, натовп знову зімкнувся під хмарою дизельного диму й рушив далі.

Вони наближалися до останніх будинків селища. В полі попереду він побачив чоловіка з шотландським коллі, який ішов за кінним плугом. Як і оті жінки у взуттєвій крамниці, фермер начебто й не бачив колони. Ці життя текли паралельно — війна була принагідним хобі для ентузіастів, хоча від цього й не менш серйозним. Як нещадна погоня собак за здобиччю на полюванні, а за наступним живоплотом жінка на задньому сидінні проїжджаючого автомобіля повністю поглинута своїм в’язанням, а в порожньому садочку нового будинку якийсь чоловік вчить сина грати у футбол. Так, землю все одно оратимуть, і буде врожай, і хтось його збере й змеле, а інші їстимуть хліб, і зовсім не всі помруть…

Саме про це думав Тернер, коли Нетл схопив його за руку й показав пальцем. Шум, піднятий французькою колоною, заглушав усі звуки, але побачити їх було досить легко. Їх було щонайменше п’ятнадцять, на висоті трьох тисяч метрів, маленькі цяточки в блакиті, які кружляли над дорогою. Тернер і капрали зупинилися, дивлячись на них, і всі навкруг теж їх побачили.

Якийсь втомлений голос пробурчав поруч із ним:

— Мать твою. Де ж наша авіація?

Хтось інший зі знаттям додав:

— Ці полетять за жабоїдами.

Наче щоб заперечити цьому, одна з цяточок відокремилась і увійшла в майже прямовисне піке якраз над їхніми головами. Звук ще кілька секунд не доходив до них. Тиша наростала, тиснучи на вуха. Її не порушували навіть ті дикі вигуки, які почали лунати вздовж дороги. В укриття! Розосередитись! Розосередитись! Бігом!

Важко було поворухнутися. Він міг плентатися розміреним кроком, міг зупинитися, але потрібне було зусилля, шалене зусилля пам’яті, щоб видобути з неї незнайомі команди, розвернутися вбік від дороги й бігти. Вони стояли біля останнього в селі будинку. За будинком була стодола, а далі поле, яке орав отой фермер. Зараз він стояв із собакою під деревом, ніби ховаючись від раптової зливи. Запряжений кінь щипав траву на ще не зораній смужці. Солдати й цивільні розбігалися від дороги на всі боки. Повз нього пробігла жінка, тягнучи заплакану дитину, потім передумала, повернулася й зупинилася край дороги, розгублено озираючись. Куди? На ферму чи в поле? Її застиглість примусила його забути про свою власну. Коли він штовхав її в плечі до воріт, почулося наростаюче виття. Нічні кошмари стали наукою. Хтось, звичайна людина, не пожалів часу, щоб вигадати таке сатанинське виття. Ще й з яким успіхом! Це був звук самої паніки, він наростав і вів до загибелі, про яку вони всі й кожен зокрема знали, що це буде їхня загибель. Це був звук, який стосувався кожного. Тернер вивів жінку за ворота. Він хотів, щоб вона бігла разом із ним просто в поле. Він торкнувся її, він сам за неї все вирішив, тому відчував, що не може тепер покинути її. Але хлопчику було щонайменше шість років, він був важкенький, тому рухалися вони дуже повільно.

Він забрав у неї хлопця. «Давай швидше!» — крикнув.

«Юнкерс» несе одну-єдину тисячофунтову бомбу. Ті, що на землі, прагнули якнайдалі відбігти від будинків, машин та інших людей. Не стане ж пілот марнувати свій такий цінний вантаж на самотню людину в полі. От коли він повернеться, щоб обстріляти з кулеметів, тоді вже інша справа. Тернеру доводилося бачити, як вони просто заради розваги полювали на поодиноких утікачів. Вільною рукою він тягнув за собою жінку. Хлопчик люрав просто в штани й верещав Тернерові у вухо. Мати, схоже, не могла вже бігти. Вона простягала до нього руки й щось кричала. Вимагала, щоб їй віддали сина. Дитина виривалася до неї, перехилившись через його плече. Почувся зловісний виск падаючої бомби. Їх учили, що, почувши його, треба зупинитися й перечекати вибух, бо часу вже немає. Упавши на землю, він потягнув жінку за собою й пригнув їй голову. Сам він напівлежав на хлопці, коли земля здригнулася від несамовитого гуркоту. Їх підкинуло вибуховою хвилею, земля летіла їм в обличчя, колола шкіру, вони прикривалися руками. Почули, як «юнкерс», вийшовши з піке, шугнув угору, а тоді скажене виття нової атаки. Бомба розірвалася на дорозі менш ніж у вісімдесяти метрах від них. Хлопця він узяв під пахву й тягнув жінку, допомагаючи їй звестися на ноги.

— Нам треба бігти далі. Ми надто близько від дороги.

Жінка щось відповіла, але він не зрозумів її. Знову вони, спотикаючись, бігли полем. Біль у боці пронизував його кольоровими спалахами. Хлопця він тримав на руках, а жінка знов немовби тягла його назад і намагалася забрати сина. Вже сотні людей бігли полем, поспішаючи до лісу на протилежному боці. Почувши пронизливий свист бомби, усі попадали й скулилися. Проте жінка немовби не відчувала небезпеки, і йому знов довелося силою вкладати її. Цього разу вони притискали обличчя до свіжозораної землі. Свист бомби наростав, а жінка викрикувала щось схоже на молитву. Тоді він зрозумів, що говорить вона не французькою. Бомба вибухнула по той бік дороги, більш як у ста п’ятдесяти метрах. Але перший «юнкерс» уже розвертався над селом, готуючись до кулеметної атаки. Хлопчик від переляку замовк. Мати його не хотіла підводитися. Тернер показував на «юнкерс», що пролітав над дахами будинків. Він летів просто на них, і для суперечок не було часу. Вона не рухалася. Він кинувся в борозну. По зораній землі пробігли фонтанчики кулеметної черги, пронеслося над головою ревіння двигуна. Кричав поранений солдат. Тернер підвівся. Жінка не взяла простягнуту їй руку. Вона сиділа на землі, міцно обнімаючи хлопчика. Щось говорила йому фламандською, заспокоювала, напевне, казала, що все буде добре. Мама подбає. Тернер не знав жодного фламандського слова. Це, щоправда, нічого б не змінило. Вона не звертала на нього ніякої уваги. Хлопчик байдуже дивився на нього через мамине плече.

Тернер відступив на крок. Потім побіг. Поки він виборсувався з борозен, почався новий наліт. Жирна земля налипала на черевики. Тільки в страшних снах ноги бували такими важкими. Бомба впала на дорозі, майже в центрі села, де стояли вантажівки. Вибух цієї бомби перекрив свист іншої, яка врізалася в поле, перш ніж він упав. Новий вибух підхопив його, проніс кілька метрів уперед і шпурнув обличчям просто в землю. Коли він прийшов до тями, в роті, в носі, у вухах було повно землі. Він спробував виплюнути її, але не було слини. Тоді він спробував прочистити рот пальцем, але це було ще гірше. Його нудило від землі, тепер стало нудити ще й від брудного пальця. Він висякався. Соплі — суцільна грязюка — заліпили йому рота. Але ліс був уже близько, там є струмки, водограї, озера. Він уявив собі рай. Коли знову почулося виття пікіруючого «юнкерса», він спробував збагнути, звідки долинає звук. Чи це сирена відбою? Думки теж були забиті землею. Він не міг ні сплюнути, ні ковтнути, не міг дихати носом і думати теж не міг. Потім, коли побачив фермера з собакою, які й досі терпляче чекали під деревом, усе повернулося, він знову все пригадав і озирнувся, щоб подивитися на поле. Там, де залишилися жінка з сином, зяяла вирва. Побачивши її, він подумав, що весь час знав про це. Тому й змушений був кинути їх. Йому треба вижити, хоч він і забув, навіщо. Він знову поплентався до лісу.

Заглибившись на кілька кроків під дерева, він сів серед свіжих паростків, притулившись спиною до молодої берізки. В голові мав єдину думку — вода. В лісі ховалися більше двох сотень людей, серед них поранені, які спромоглися добрести сюди. Неподалік лежав якийсь чоловік, цивільний, який кричав і плакав від болю. Тернер підвівся й відійшов трохи далі. Вся ця свіжа зелень говорила йому тільки про воду. Наліт тривав, над дорогою, над селом. Він відгорнув старе листя й почав копати каскою. Ґрунт був вогкий, але вода в ямі так і не з’явилася, хоч він викопав її на півметра. Тож він сидів і думав про воду, намагаючись очистити язик рукавом. Коли «юнкерс» входив у піке, неможливо було не напружитись і не зіщулитись, хоч він і думав щоразу, що не має більше сил. Під кінець вони стали поливати кулями ліс, але без успіху. Згори летіло листя й гілля. А потім літаки зникли, і над полем, над деревами, над селом запала глибока тиша, навіть птахів не було чути. Якийсь час по тому від дороги пролунав свист, вістуючи відбій. Ніхто, однак, не рухався. Він пам’ятав це з минулого разу. Вони були надто приголомшені, надто шоковані кошмаром, повтореним стільки разів. Кожна бомба примушувала кожного — загнаного в кут і зіщуленого — дивитися в лице власній загибелі. Коли ця загибель не наставала, все доводилося переживати знову і знову, а страх не ставав меншим. Усі живі після атаки «юнкерсів» були паралізовані жахом, багатократно повтореним потрясінням. Сержанти й молодші офіцери могли ходити між ними, криками й копняками примушуючи людей встати. Але ті були повністю виснажені й ще довго не нагадували солдатів.

Тож він і сидів там, запаморочений, як і всі інші, як того першого разу поблизу села, назви якого він не пам’ятав. Усі ці французькі села з бельгійськими назвами. Коли він розлучився зі своїм підрозділом і, що ще гірше для піхотинця, зі своєю гвинтівкою? Скільки днів тому це було? Неможливо пригадати. Він оглянув свій револьвер, який весь був заліплений землею. Витяг патрони й жбурнув револьвер у кущі. Ще трохи згодом почув за собою якісь звуки й відчув на плечі чиюсь руку.

— Ось де ти. На, подаруночок від ґрінговардсів[19].

Капрал Мейс простягав йому флягу з якогось убитого солдата. Оскільки вона була майже повна, він використав перший ковток, щоб прополоскати рота, але це б означало змарнувати воду. Він ковтнув і воду, й грязюку.

— Мейс, ти ангел.

Капрал простягнув руку, щоб допомогти йому підвестися.

— Треба рухатися. Ходять чутки, що тих сраних бельгійців розбили. Нас можуть відрізати зі сходу. А йти ще стільки миль.

Коли вони верталися через поле, до них приєднався Нетл. У нього була пляшка вина й плитка «Амо», якими вони тут же поділилися.

— Непоганий букет, — сказав Тернер, добряче потягнувши з пляшки.

— Було в мертвого жабоїда.

Селянин і його коллі знову йшли за плугом. Троє солдатів підійшли до вирви, де стояв сильний запах кордиту. Діра в землі являла собою абсолютно симетричний перевернутий конус із гладенькими боками, наче земля була дбайливо просіяна й вирівняна граблями. Ніяких людських слідів, ні клаптика одягу, ні шматочка взуттєвої шкіри. Мати з дитиною випарували. Він затримався, щоб усвідомити цей факт, але капрали спішили й підганяли його, і незабаром вони вже приєдналися до тих, що брели дорогою. Зараз було легше. Машини стоятимуть, поки сапери не приведуть у село свої бульдозери. Хмара диму від нафти, що горіла, нависала попереду, як розгніваний батько. Високо в небі гули важкі бомбардувальники, постійний двосторонній потік, що рухався до цілей і назад. Тернеру спало на думку, що він, можливо, йде просто на бойню. Але всі інші теж ішли туди, і йому нічого більше не залишалося. Дорога, якою вони йшли, збочувала направо від димової хмари, на схід від Дюнкерка, до бельгійського кордону.

— Співаючі Дюни, — сказав він, пригадавши назву на карті.

— Мені подобається ця назва, — сказав Нетл.

Вони пройшли повз людей, які до крові порозтирали ноги й ледь рухалися. Солдат із кривавою раною в грудях напівлежав на старій тачці, яку штовхали його друзі. Сержант вів коня, через спину якого був перекинутий прив’язаний за руки й за ноги офіцер, непритомний чи мертвий. Якісь солдати їхали на велосипедах, більшість ішли по двоє, по троє. На велосипеді-тандемі проїхав зв’язківець із полку Шотландської легкої піхоти. Його закривавлені ноги безпомічно звисали по обидва боки, а педалі крутив пасажир на задньому сидінні, у якого були перебинтовані руки. Вздовж усієї дороги валялися шинелі, кинуті солдатами, яких діймала спека. Тернер уже переконав капралів не робити цього.

Вони йшли вже годину, коли ззаду почулися важкі ритмічні удари, наче цокання гігантського годинника. Вони озирнулися. На перший погляд здавалося, що якісь величезні двері летять до них плазом уздовж дороги. То був взвод Уельських гвардійців під командою молоденького лейтенанта — бійці йшли строєм із гвинтівками на плече. Вони пройшли форсованим маршем, дивлячись просто себе, високо закидаючи руки. Усі інші розступалися, пропускаючи їх. Часи були цинічними, але ніхто не наважився свиснути їм услід. Ця демонстрація дисципліни й згуртованості присоромила всіх. Тому вони відчули полегшення, коли гвардійці, промарширувавши, зникли з очей, а всі інші знов задумливо поплелися дорогою.

Загальна картина залишалася незмінною, деталі були тими самими, але всього стало більше: машин, бомбових вирв, руїн. Більше стало трупів. Ішов він по землі, але ось — він упіймав запах моря, що пронісся над пласкими, багнистими полями разом зі свіжим вітерцем. Цей односторонній потік людей, об’єднаних єдиною метою, невпинний самовдоволений рух літаків у небі, марнотратна хмара диму, яка вказувала їм шлях, породжували в його втомленій, але розбурханій свідомості давно забуті дитячі спогади про якесь свято, карнавал чи спортивні змагання, куди стікалися всі ці люди. З’явився спогад, який важко було з чимось пов’язати, як батько несе його на плечах під гору до місця, яке притягало всіх, яке викликало це всезагальне збудження. Як йому хочеться знову опинитися на тих плечах. Батько, який пропав безвісти, залишив після себе мало спогадів. В’язаний шалик, особливий запах, невиразні обриси вічно задуманої, дратівливої людини. Чи вдалося йому уникнути Великої війни, чи він загинув десь у цих місцях під чужим ім’ям? Можливо, він вижив. Ґрейс була впевнена, що він надто боягузливий, надто хитрий, аби потрапити до війська, але в неї були свої причини злоститися на нього. Тут майже кожен мав батька, який пам’ятав про північну Францію або був похований у цих місцях. Йому теж хотілося мати такого батька, живого чи мертвого. Колись давно, ще до війни, до Вондзворта він упивався своєю свободою творити власне життя, самому визначати свою долю з незначною лише допомогою Джека Толліса. Тепер він розумів, якою зарозумілою була та ілюзія. Позбавленою коренів, отже, марною. Він хотів мати батька і з цієї ж причини хотів сам бути батьком. Цілком природне бажання — бачачи стільки смертей, хотіти мати дитину. Природне, а отже, людське, і тим сильніше він хотів цього. Коли від болю кричать поранені, ти мрієш про затишний будиночок де-небудь, про звичайне життя, продовження роду, про сімейні узи. Він був оточений людьми, які йшли мовчки, заглиблені у власні думки про те, як вони змінять своє життя на краще, повні нових задумів. Якщо мене тільки мине ця доля… Ніхто ніколи не злічить їх, цих вигаданих дітей, зачатих у мріях на шляху до Дюнкерка, які пізніше стануть живою плоттю. Він відшукає Сесилію. Її адреса є на конверті у нього в кишені, поряд із віршем. Пустелю серця хай напоїть / Прозорий ключ води живої. І батька він також відшукає. Кажуть, вони добре дають собі раду із розшуком тих, хто пропав безвісти, ота Армія Спасіння. Прекрасна назва. Він розшукає батька або ж дізнається, як він помер — у кожному разі, він стане сином свого батька.

Вони йшли весь день, поки нарешті в милі попереду, там, де з навколишніх полів піднімався сірий і жовтий дим, не побачили міст через канал Берґ-Фюрн. Тепер на їхньому шляху не залишилося жодного вцілілого будинку, жодної стодоли. Разом із димом на них накочувати міазми гнилого м’яса — поле було вкрите трупами застрелених кавалерійських коней, сотнями трупів. Неподалік диміла ціла гора обмундирування й ковдр. Здоровенний молодший капрал із кувалдою в руках трощив друкарські машинки й мімеографи. На узбіччі стояли дві санітарні машини з відчиненими задніми дверима. Зсередини лунали стогони й крики поранених. Один із них безперервно вигукував, більше з люттю, ніж із болем: «Води! Дайте води!» Як і всі інші, Тернер пройшов мимо.

Натовп знову розбух. Перед самим мостом було перехрестя, і з боку Дюнкерка по дорозі, що бігла вздовж каналу, підійшла колона тритонних вантажівок, яку військова поліція намагалася скерувати на поле, де лежали коні. Проте війська, які текли через дорогу, примусили колону зупинитися. Водії тиснули на клаксони й голосно лаялися. Натовп напирав. Солдати, які стомилися чекати, вилазили з вантажівок. Пролунав крик: «Побережись!», і перш ніж хтось встиг озирнутися, підірвали цілу гору обмундирування. На людей, наче сніг, посипалися крихітні пластівці темно-зеленого сукна. Трохи ближче підрозділ артилеристів трощив молотами приціли й затвори своїх гармат. Тернер помітив, що один із них плакав, розбиваючи свою гаубицю. На з’їзді на це ж саме поле капелан і його помічник поливали бензином ящики з молитовниками й Бібліями. Кілька солдатів бігли полем до звалища залишків продовольчого складу в пошуках цигарок і випивки. Коли звідти долинув вигук, ще кілька десятків полишили дорогу, щоб приєднатися до них. Якась компанія сиділа біля воріт ферми, приміряючи нові черевики. Тернера обігнав солдат із напханими щоками, несучи цілий ящик рожевого й білого зефіру. У ста метрах поодаль спалювали купу ґумових чобіт, протигазів і плащ-палаток, і їдкий дим оповивав колону людей, що проштовхувались до мосту. Нарешті вантажівки рушили й завернули на найбільше поле на південь від каналу. Військова поліція стежила за паркуванням, вирівнювала ряди, як розпорядники на сільському ярмарку. Вантажівки ставили поряд із напівгусеничними машинами, мотоциклами, транспортерами й польовими кухнями. Спосіб виведення машин з ладу був, як завжди, простий — куля в радіатор, а двигун працює, поки не заглухне.

Міст охороняли Колдстрімські гвардійці. Два кулеметні пости, дбайливо обкладені мішками з піском, прикривали підходи. Чисто виголені мовчазні бійці з кам’яними обличчями презирливо дивилися на брудний дезорганізований набрід, що котився мимо. По той бік каналу рівненька стежка, обкладена по боках пофарбованими білою фарбою камінцями, вела до хатини, де розташувалася військова канцелярія. Гвардійці на протилежному березі солідно окопалися на своїх позиціях уздовж каналу. Війська зайняли найближчі до каналу будинки, черепиця була знята, а вікна, де були влаштовані кулеметні гнізда, закладені мішками з піском. За порядком на мості наглядав суворий сержант. Він завернув назад лейтенанта на мотоциклі. Не пропускали ніякого майна, ніякої техніки. Людину з папугою в клітці не пропустили. Сержант витягав також з колони солдатів для організації кругової оборони й робив це значно рішучіше, ніж бідолашний майор. Бійці весь час поповнюваного загону сумно переминалися з ноги на ногу біля канцелярії. Тернер побачив, що відбувається, одночасно з капралами, коли до мосту ще було далеко.

— Вони тебе загребуть на фіг, друже, — сказав Тернеру Мейс. — Якщо хочеш потрапити додому до своєї дівки, ставай між нами й кульгай.

Почуваючись зневаженим, але рішуче налаштований врятуватися, Тернер обхопив капралів за плечі, й усі троє поплелися вперед.

— Не забувай, начальник, це твоя ліва, — сказав Нетл. — Хочеш, я ще проштрикну її багнетом?

— Красно дякую. Гадаю, я дам собі раду.

Коли вони переходили міст, Тернер звісив голову на груди, тому не бачив розлюченого погляду чергового сержанта, хоча й відчував, як той пече його. Він почув, як сержант гаркнув: «Гей, ти!» Якогось нещасного, що йшов одразу за ним, витягли з колони й приєднали до тих, хто стримуватиме наступ, який, безумовно, розпочнеться через два-три дні, коли залишки Британського експедиційного корпусу вантажитимуться на кораблі. Єдине, що він бачив, опустивши голову, це велику чорну баржу, що пропливала під мостом у напрямку бельгійського Фюрна. Шкіпер сидів на румпелі, курив люльку й флегматично дивився вперед. Спереду, на носі, двоє хлопців нахилилися над перевернутим велосипедом, мабуть, латаючи діру. На мотузці сохла випрана білизна, в тому числі й жіноча. Від баржі піднімався запах кухні, цибулі й часнику. Тернер і капрали перейшли міст, пройшли повз побілені камені, які нагадували про навчальний табір з усією його муштрою. В канцелярії дзвонив телефон.

— Кульгай як слід, поки нас ще видно, — пробурмотів Мейс.

Проте земля була пласкою на багато миль уперед, і неможливо було вгадати, куди дивитиметься сержант, а вони не наважувались озирнутися й перевірити. Ще через півгодини вони присіли на іржаву сіялку й дивилися, як проходить розбите військо. Ідея полягала в тому, аби приєднатися до зовсім інших людей, щоб раптове зцілення Тернера не привернуло уваги якогось офіцера. Багато з тих, що проходили мимо, були розлючені, не виявивши одразу за каналом берега моря. Вони, схоже, думали, що це наслідок бездарного планування. Тернер знав з карти, що попереду ще сім миль, і коли вони рушили далі, ці милі виявилися найважчими, найпонурішими з усіх, які вони пройшли того дня. Неозора, абсолютно рівна земля витворювала враження, що вони взагалі не рухаються. І хоча надвечірнє сонце ледь-що проглядало з-за рухомих країв величезної хмари диму, було тепліше, ніж зазвичай. Вони бачили, як високо над портом кружляють літаки, скидаючи бомби. Що гірше, «юнкерси» раз по раз атакували берег, до якого вони прямували. Вони проходили повз піших поранених, які вже не могли йти далі. Сиділи, наче жебраки, край дороги, випрошуючи допомогу або ковток води. Інші просто лежали біля кювету, непритомні або охоплені безнадією. Безперечно, між лінією оборони й берегом регулярно курсуватимуть санітарні машини. Якщо знайшовся час побілити камені, то, мабуть же ж, був і час організувати все інше. Води не було. Вони допили вино, і тепер спрага була ще більшою. Ліків теж не було ніяких. Що вони могли зробити? Перетягти десяток людей на своїх плечах, якщо й самі ледь трималися на ногах?

У раптовому нападі злості капрал Нетл всівся посеред дороги, стягнув черевики й зашпурнув їх кудись у поле. Він сказав, що ненавидить їх — ненавидить їх, курва мама, більше, ніж усіх отих сраних німців, узятих разом, що пухирі на ногах так печуть, що краще послати все це до сраки й ще далі.

— До Англії в шкарпетках задалеко, — сказав Тернер. У нього якось дивно наморочилася голова, коли він вирушив у поле на пошуки. Перший черевик знайшовся одразу, а от на пошуки другого пішло більше часу. Нарешті він побачив його в траві біля якоїсь чорної волохатої купи, яка немовби ворушилася чи пульсувала, коли він підійшов. І раптом у повітря з напіврозкладеного трупа піднявся цілий рій мух, які сердито гули, аж завивали. Він затримав подих, схопив черевик і кинувся геть, а мухи опустилися, і знову настала тиша.

Після певних умовлянь Нетл погодився взяти назад черевики, зв’язав їх і повісив собі на шию. Але зробив це, як сам сказав, лише щоб справити приємність Тернеру.

***

У моменти просвітління його охоплював неспокій. І справа була не в рані, хоча та боліла при кожному кроці, і не в пікіруючих бомбардувальниках, які кружляли над берегом у декількох милях північніше. Справа була в його голові. Час від часу щось забувалося. Якийсь повсякденний принцип тривкості, найбанальніший елемент, який підказував йому, де саме він перебуває у власному житті, весь час вислизав, полишаючи його у сні наяву, в якому були думки, але не було відчуття, чиї це думки. Жодних обов’язків, жодних спогадів про години, які щойно минули, жодного уявлення, що він збирається робити, куди йде, які в нього наміри. І жодного зацікавлення всім цим. У такі моменти він опинявся в полоні якоїсь позбавленої логіки впевненості.

Він перебував саме в такому стані, коли вони через три години вийшли на східні околиці курортного містечка. Вони йшли вулицею, засипаною битим склом і уламками черепиці, на якій гралися діти й дивилися, як проходять солдати. Нетл знову взув черевики, але не став їх зав’язувати, і шнурівки волочилися по землі. Раптом, наче чортик з коробочки, з підвалу якогось громадського будинку, реквізованого під штаб, вигулькнув лейтенант Дорсетського полку. Він швидко, з діловим виглядом ішов просто на них, несучи під пахвою портфель. Коли він зупинився перед ними, вони віддали честь. Він обурено наказав капралові негайно зав’язати черевики, якщо той не хоче бути покараний.

Капрал приклякнув, виконуючи наказ, а лейтенант — сутулий, худий, з виглядом типового канцелярського щура й щіточкою рудуватих вусиків — сказав:

— Такий солдат — це справжня ганьба для армії.

Тернеру, який у стані запаморочення відчував дивну свободу, захотілося вистрілити лейтенанту просто в груди. Так буде краще для всіх. І не варто навіть попередньо це обговорювати. Він потягнувся за револьвером, але той кудись зник — він не міг пригадати куди, — а лейтенант уже віддалявся від них.

Якийсь час під ногами хрускало скло, а потім раптом настала тиша, коли дорога вперлася в дрібненький пісок. Піднімаючись стежкою між дюнами, вони, ще нічого не бачачи, почули шум моря й відчули в роті солоний присмак. Смак канікул. Вони зійшли зі стежки й вибралися на верхівку вкритої травою дюни, де довго стояли мовчки. Свіжий вогкий вітерець, який віяв від Каналу, привів його до тями. Можливо, в нього просто стрибала температура.

Він гадав, що всі надії покинули його, — поки не побачив берег. Раніше йому здавалося, що клятий армійський дух, який примушував білити камені перед загрозою тотального знищення, викорінити неможливо. Зараз він намагався вловити якийсь порядок у тому хаотичному русі, який бачив перед собою, і це йому майже вдалося: пункти розподілу прибулих, ворент-офіцери за саморобними письмовими столами, ґумові штампи й реєстрові книги, відгороджені мотузками проходи до кораблів; грізні сержанти, тоскні черги до пересувних пунктів харчування. А в цілому — кінець будь-якій особистій ініціативі. Це був берег, до якого він, сам того не знаючи, ішов стільки днів. Проте справжній берег, той, на який він зараз дивився разом із капралами, був лиш одним із варіантів усього того, що діялося раніше: був шлях, і ось його кінець. Тепер, коли вони це побачили, все стало ясно — ось що діється, коли завершується хаотичний відступ і шляху далі немає. І потрібна була всього лиш мить, щоб із цим погодитись. Він бачив тисячі людей, десять, двадцять тисяч, можливо, й більше, які заповнили весь берег. Здаля вони нагадували чорні піщинки. І не було ніяких кораблів, лише якийсь перевернутий вельбот гойдався далеко на хвилях. Був відплив, і до води залишалася ще майже миля. Біля довгого пірса не було жодного корабля. Він поморгав і подивився знову. Пірс складався з людей, довжелезної колони по шість, по вісім у ряд, які стояли по коліна, по пояс, по плечі в мілкій воді, розтягнувшись уздовж берега на півкілометра. Вони чекали, але нічого не було видно, якщо не враховувати отих плям на обрії — кораблів, які горіли після повітряного нальоту. І не було нічого, що б у найближчі години могло пристати до берега. Але солдати стояли, в касках, піднявши над водою гвинтівки, не відводячи очей від обрію. Здалеку вони виглядали мирно, наче стадо корів.

І ці люди були всього лиш маленькою частинкою цілого. Більшість тинялася берегом без будь-якої мети. Навкруг поранених під час останнього нальоту «юнкерсів» збиралися невеличкі групки. Так само бездумно, як і люди, вздовж берега бігали табунцем із півдесятка артилерійських коней. Кілька солдатів намагалися поставити на воду перевернутий вельбот. Деякі пороздягалися й плавали. Далі на схід грали у футбол, звідти ж долинали звуки церковного гімну, який співали хором, потім ці звуки стихли. Ще далі можна було бачити єдину ознаку якоїсь організованої діяльності. На березі впритул одна до одної встановлювали вантажівки, зв’язуючи їх ланцюгами, щоб утворити тимчасовий причал. Над’їздило щораз більше машин. Трошки ближче, подалі від води окремі солдати викопували собі касками окопи в піску. В дюнах, ближче до того місця, де стояли Тернер і капрали, вояки вже вирили собі окопи й тепер самовдоволено сиділи в них із виглядом власників. Наче байбаки, подумав Тернер. Однак більша частина війська бездумно тинялася піщаним берегом, наче жителі італійського містечка під час passeggio[20]. Не бачачи нагальної потреби приєднуватися до велетенської черги, вони водночас не хотіли віддалятися від берега на випадок якщо раптом з’явиться корабель.

По ліву руку лежало курортне містечко Співаючі Дюни — веселенька набережна, повна кав’ярень і маленьких крамничок, які за нормальних умов видавали б зараз напрокат шезлонги й морські велосипеди. В круглому сквері з дбайливо підстриженим газоном була естрада й карусель, помальована в червоний, білий і синій кольори. Тут влаштувалася ще одна безтурботна компанія. Солдати самі собі повідчиняли кафе і тепер напивалися за столиками на вулиці, горлаючи й весело регочучи. Вояки радісно гасали на велосипедах по тротуару, заляпаному блювотинням. Чимало п’яних порозлягалися на траві біля естради, щоб проспатися. Якийсь одинокий любитель сонячних ванн лежав у самих трусах, поклавши голову на рушник; його плечі й ноги були нерівномірно вкриті сонячними опіками — рожево-білі, паче полуничне морозиво з ваніллю.

Неважко було зробити вибір між цими мученицькими колами — морем, пляжем, набережною. Капрали вже рушили вперед. Усе вирішила спрага. Вони знайшли стежку між дюнами, потім перейшли піщаний майданчик, усіяний розбитими пляшками. Коли вони обходили галасливі компанії за столиками, Тернер побачив групу моряків, що йшли набережною, і зупинився, щоб придивитися до них. їх було п’ятеро, двоє офіцерів і троє старшин, групка в чистеньких уніформах, які аж світилися білим, синім і золотавим. Ніяких поступок для камуфляжу. Стрункі й суворі, з револьверами на поясах, вони зі спокійною впевненістю рухалися крізь натовп похмурих людей у польовій формі, поглядаючи з боку на бік, наче проводячи підрахунок. Один з офіцерів робив якісь записи в блокноті. Ішли вони в напрямку пляжу. З якимось дитячим почуттям покинутості Тернер дивився їм услід, поки вони не зникли з очей.

Слідом за Мейсом і Нетлом він увійшов у галасливий і задушливий сморід першого ж бару на набережній. На стійці лежали дві відкриті валізи, повні цигарок — але питва не було ніякого. Полиці, що тяглися вздовж обдряпаного дзеркала за стійкою бару, були порожніми. Коли Нетл пірнув під стійку, щоб там поритися, пролунали глузливі вигуки — адже кожен, хто заходив, робив те саме. З випивкою давно розправилися серйозні пияки, що сиділи на вулиці. Тернер протиснувся крізь юрбу до маленької кухні на запліччі. Там усе було розгромлене, з кранів навіть не капало. Надворі був туалет і складена штабелями порожня тара. Якийсь собака намагався запхати язик у порожню бляшанку з-під сардин, човгаючи нею по бетону. Тернер знову повернувся в зал із його криком і галасом. Електрики не було, лиш світло знадвору якогось коричнюватого відтінку, наче забарвлене пивом, від якого й слідів не лишилося. Взагалі ніякого питва, але бар все одно був переповнений. Солдати заходили, відчували розчарування, а однак залишалися, зваблені безплатними цигарками і явними слідами того, що зовсім недавно випивка тут була. На стіні висіли порожні дозатори, з яких повикручували пляшки. З липкої цементної підлоги підіймався солодкаво-п’янкий алкогольний дух. Гамір, штовханина й вогке прокурене повітря заспокоювали ностальгічну тугу за рідним пабом у суботній вечір. Тут для них була зараз і Майл-енд-роуд[21], і Сокіхол-стріт[22], і все, що між ними.

Він стояв серед цього галасу, не знаючи, що йому робити. Так важко буде пробитися до виходу через весь цей натовп. З уривків розмов він здогадався, що кораблі були вчора й, можливо, знову будуть завтра. Ставши навшпиньки біля кухонних дверей, він знизав плечима, подаючи капралам знак, що, мовляв, не пощастило. Нетл кивнув головою в напрямку виходу, і вони почали проштовхуватися туди. Випивка — це добре, але зараз їх цікавила передовсім вода. Рухалися вони в цій тисняві повільно, а коли вже майже дісталися до дверей, шлях їм перегородила стіна людей, що оточили якогось вояка.

Той, мабуть, був невисокий — ледь-що метр сімдесят, — і Тернеру видно було лише частину потилиці.

— А тепер ти, курдупелю сраний, відповіси нам на одне запитання, — сказав хтось. -

— Яке ще запитання?

— Ти, гівно напомаджене. Де ви були?

— Де ви всі були, коли вбили мого другана?

Смачний плювок вліпився курдупелю в потилицю й повис на вухові. Тернер обійшов кругом, щоб подивитися, хто це. Спершу він побачив сіро-синій мундир, потім німий страх на обличчі вояка. То був маленький жилавий чоловічок в окулярах із товстими брудними лінзами, за якими перелякані очі здавалися ще більшими. Він був схожий на писаря чи телефоніста, можливо, з якогось давно вже не існуючого штабу. Але він служив у авіації, і саме його томмі вважали винним в усьому. Він нерішуче озирався, розглядаючи гурт своїх допитувачів. У нього не було відповідей на їхні запитання, і він навіть не пробував зняти з себе відповідальності за відсутність над узбережжям англійських винищувачів. У правій руці він стискав свою пілотку так, що аж тремтіли пальці. Артилерист, що стояв біля дверей, штурхонув його в спину з такою силою, що той полетів уперед і врізався в груди солдата, який стояв навпроти й недбалим ударом в голову відправив його назад. Навкруг схвально загомоніли. Вони всі пройшли через страждання, і тепер хтось повинен був за це заплатити.

— Так де ж авіація?

Чиясь рука метнулася вперед і врізала воякові ляпаса, збивши на землю окуляри. Звук удару був різким, наче ляснули батогом. Це стало сигналом для початку нового етапу, нового повороту в справі. Не захищені окулярами очі перетворилися у дві занепокоєні цяточки, коли чоловічок присів, мацаючи руками по підлозі. Це була помилка, копняк кованого армійського черевика дістався йому ззаду, підкинувши на кілька сантиметрів. Навкруг розляглися смішки. Відчуття, що зараз діятиметься щось цікаве, прокотилося баром, залучаючи все нових глядачів. У міру розбухання натовпу зникало будь-яке почуття особистої відповідальності. На зміну йому приходила чванькувата безрозсудність. Коли хтось погасив недопалок об голову бідолахи, пролунали підбадьорливі вигуки. Вони реготали від того, як він комічно зойкнув. Вони ненавиділи його, і він заслуговував на все, що його чекало попереду. Він мав відповідати за безроздільне панування люфтваффе в небі, за кожен наліт «юнкерсів», за кожного вбитого товариша. Він, оцей миршавець, був головною причиною розгрому всього війська. Тернер розумів, що будь-яка спроба допомогти бідоласі обернеться ризиком, що його самого лінчують. Але неможливо було взагалі нічого не робити. Краще вже приєднатися до інших, ніж не робити нічого. Неприємно збуджений, він став проштовхуватися ближче. Тепер хтось із відверто валійським акцентом повторив те саме запитання.

— Де наша авіація?

Лякало те, що вояк не кликав на допомогу, не молив, не переконував у своїй невинності. Він цим мовчанням немовби погоджувався зі своєю долею. Невже він такий тупий, що не розуміє, як близько від нього смерть? Йому вистачило притомності сховати окуляри в кишеню. Без них його лице втрачало будь-який вираз. Наче кріт, що опинився на яскравому світлі, він озирався, вдивляючись у своїх мучителів, з розкритим ротом, більше від недовіри, ніж від бажання щось сказати. Оскільки він не бачив удару, то дістав його просто в лице. Цього разу кулаком. Коли голова сіпнулася назад, хтось врізав йому черевиком по литці, навкруг розляглися підбадьорливі вигуки, незграбні оплески, як після добрячого удару м’ячем по яйцях на сільському футбольному майданчику. Спробувати захистити бідолаху було безумством, не зробити цього — підлістю. Водночас Тернер добре розумів радісне збудження, яке охопило мучителів, і що сам він теж може піддатися цій заразі. Він і сам міг би зробити щось жахливе своїм ножем і завоювати любов сотні людей. Щоб прогнати цю думку, він виділив очима в натовпі двох чи трьох солдатів, які здалися йому більшими й сильнішими за нього. Але справжня небезпека струменіла від самого натовпу, від його прагнення відновити справедливість. Натовп не дозволить позбавити себе такого задоволення.

Створилася ситуація, коли кожен, хто збирався вмазати курдупелю, повинен був вигадати щось смішне чи оригінальне, аби заслужити схвалення всіх інших. Повітря було наелектризоване цим прагненням догодити іншим чимось особливим. Нікому не хотілося сфальшивити. Декілька секунд це ще стримувало всіх. Але мав настати момент, як Тернер знав ще з часів Вондзворта, коли один-єдиний удар перетвориться в лавину. Тоді вже нічого не можна буде зробити, і воякові з авіації прийде кінець. Під правим оком у нього набрякла червона пляма. Все ще стискаючи в руці пілотку, він підтягнув кулаки до підборіддя, згорбився. Це могло виглядати, як захисна стійка, але водночас було також і виявом слабкості й покірності, які повинні були спровокувати подальше насильство. Якби він щось сказав, хоч що-небудь, солдати, котрі оточили його, могли б згадати, що це ж людина, а не заєць, якому слід випустити кишки. Валієць, який задавав питання, був приземкуватим, кремезним чолов’ягою з саперів. Зараз він зняв із себе брезентовий ремінь і підняв його над головою.

— Як гадаєте, хлопці?

Був у цих словах цілком очевидний натяк на щось жахливе, чого Тернер одразу навіть не збагнув. Для нього це була остання можливість щось зробити. Коли він озирнувся, шукаючи очима капралів, десь поруч пролунав рик, схожий на ревіння розлючеого бика. Натовп хитнувся й заточився, коли Мейс прорвався крізь нього всередину. Із диким криком, наче Джонні Вайсмюлер у ролі Тарзана, він, як ведмідь, обхопив бідного писаря ззаду руками, підняв його на півметра від землі й добряче струснув переляканим чоловічком. Піднявся шум, свист, тупання ногами й войовничі вигуки, як на Дикому Заході.

— Я знаю, що я з ним зроблю, — ревнув Мейс. — Я втоплю його цьому паскудному морі.

Натовп у відповідь знову загорлав і затупав ногами. Поряд із Тернером раптом опинився Нетл, вони перезирнулися. Вони здогадалися, що Мейс збирається зробити, і почали проштовхуватись до дверей, знаючи, що їм треба буде діяти швидко. Не всім сподобалася думка втопити бідолаху. Незважаючи на безумство, яке охопило всіх, дехто все ж пам’ятав, що від моря їх відділяє ціла миля піску. Особливо валієць почувався обдуреним. Він тримав у руках свій ремінь і щось вигукував. Навкруг стояв свист, хтось протестував, хтось схвально репетував. Усе ще стискаючи свою жертву руках, Мейс кинувся до дверей. Тернер і Нетл бігли попереду, торуючи йому в натовпі шлях. Добігши до дверей — на щастя, звичайних, а не подвійних, — вони випустили Мейса, потім, плечем до плеча, перегородили шлях іншим, хоча на те й не виглядало, бо вони, як і всі навкруг, репетували й вимахували кулаками. Спинами вони відчували натиск величезної збудженої маси людей, яку здалося затримати лише на кілька секунд. Проте Мейсові, який не збирався бігти до моря, цього цілком вистачило, щоб різко повернути ліворуч, потім ще раз ліворуч у вузеньку криву вуличку позаду крамничок і барів, що вела геть від набережної.

Тріумфуючий натовп вирвався з бару, як шампанське з пляшки, відкинувши Тернера й Нетла набік. Комусь здалося, що він бачить Мейса на пляжі попереду, і якийсь час натовп біг у той бік. Поки зрозуміли помилку й повернули назад, від Мейса з писарем вже не лишилося й сліду. Тернер і Нетл теж кудись зникли.

Широченний берег, тисячі людей, які чекали на ньому, море, де не було жодного корабля, повернули томмі до власного скрутного становища. Вони всі наче прокинулись. Далеко на сході, звідки надходила ніч, лінія оборони перебувала під сильним артилерійським вогнем. Ворог наближався, а Англія була далеко. Робилося темно, й залишалося зовсім мало часу, щоб знайти якесь місце для ночівлі. З моря дув холодний вітер, а шинелі лежали вздовж дороги далеко позаду. Натовп почав розпадатися. Про вояка з повітряних сил забули.

Тернеру здавалося, що вони з Нетлом вирушили шукати Мейса, а потім забули про нього. Вони, мабуть, ходили якийсь час вулицями, прагнучи поздоровити його з порятунком і разом пожартувати над цим. Тернер не знав, як вони з Нетлом опинилися саме на цій вузенькій вуличці. Він не пам’ятав, скільки минуло часу, забув про свої розтерті ноги — але ось він тут, звертається з вишуканою ґречністю до старої жінки, яка стоїть у дверях невеличкого будиночка з верандою. Коли він згадав про воду, вона глянула на нього з підозрою, наче знала, що йому потрібна не тільки вода. Вона була досить гарна, зі смаглявою шкірою, гордим виглядом і довгим прямим носом, сріблясто-сиве волосся перев’язане квітчастою хусткою. Він одразу зрозумів, що це циганка, яку не обдурить його французька мова. Вона бачила його наскрізь, з усіма його гріхами, й знала, що він сидів у тюрмі. Потім вона неприязно глянула на Нетла, а тоді показала рукою на вулицю, де в канаві бабралася свиня.

— Приведіть її, — сказала вона, — і я подивлюся, що можу для вас зробити.

— До сраки, — обурився Нетл, коли Тернер переклав. — Ми ж просимо тільки склянку якоїсь паскудної води. Пішли, самі візьмемо.

Проте Тернер, знову охоплений знайомим відчуттям нереальності того, що з ним відбувається, не міг не враховувати, що жінка володіє певною магічною силою. У сутінках повітря над її головою пульсувало в ритмі ударів його серця. Він похитнувся й сперся на плече Нетла. Вона визначає йому випробування, він же надто досвідчений, надто обачливий, щоб відмовлятися від нього. Він — битий жак. Коли додому так близько, він не збирається потрапляти в пастку. Краще бути обережним.

— Приведемо цю свиню, — сказав він Нетлові. — Це ж усього пара хвилин.

Нетл давно вже звик слухатися Тернерових порад, які найчастіше бували слушними, але зараз, коли вони рушили вулицею, він бурмотів:

— Щось із тобою негаразд, начальник.

Через розтерті ноги рухалися вони повільно. Роха була молодою, прудкою і спраглою свободи. І Нетл боявся її. Коли вони затиснули її в кут біля дверей крамнички, вона кинулася на нього, і він відскочив убік із не таким вже й удаваним криком. Тернер повернувся до жінки за мотузкою, але та навіть не відчинила йому дверей, та й він не мав певності, чи це саме той будинок. Проте тепер він був певен: якщо вони не впіймають свиню, то ніколи не потраплять додому. Він знав, що в нього знову піднялася температура, але справа була не в ній. Усе тепер залежало від свині. Колись давно, ще в дитинстві, Тернер намагався переконати себе, що запобігти раптовій маминій смерті ненаступанням на щілини між плитками тротуару біля шкільного майданчика — це дурниця. Проте він ніколи не наступав на них, і мама не померла.

В міру того як вони наближалися вулицею, свиня весь час відступала настільки, щоб вони не могли її схопити.

— До сраки з такою роботою, — лаявся Нетл. — Нічого в нас не вийде.

Вибору, однак, у них не було. Біля поваленого телеграфного стовпа Тернер відрізав шмат дроту й зробив петлю. Вони гнали свиню вздовж вулиці на околиці містечка, де перед будинками були невеличкі палісаднички, оточені огорожею. По дорозі вони відчиняли всі хвіртки по обидва боки вулиці. Потім, обійшовши свиню вузенькою паралельною вуличкою, вийшли попереду й погнали скотину назад. Як і слід було чекати, вона невдовзі увійшла в якийсь палісадник і почала рити там землю. Тернер зачинив хвіртку й, перегнувшись через огорожу, накинув петлю свині на голову.

Залишки сил у них пішли на те, щоб дотягти роху, яка відчайдушно кувікала, додому. На щастя, Нетл пам’ятав будинок. Коли свиню нарешті замкнули в маленькому свинарнику за домом, стара жінка винесла два кам’яних глеки з водою. Уважно дивилася, як вони блаженно стояли в її маленькому задньому дворі біля кухонних дверей і пили. І хоча животи вже мало не лускали, роти просили ще, тож вони продовжували пити. Потім жінка винесла мило, рушники і дві емальовані миски, щоб помитися. Від Тернерового гарячого обличчя вода в мисці стала іржаво-коричневою. Струпи засохлої крові, що вкривали всю верхню губу, зійшли повністю. Помившись, він відчув у повітрі навкруг якусь приємну легкість, яка, наче шовк, пестила його шкіру і проникала в ніздрі. Брудну воду вони обережно вилили на клумбу ротиків, про які Нетл сказав, що вони нагадують йому садочок його батьків. Циганка наповнила водою їхні манірки й винесла кожному по літровій пляшці вина, заткнутій корком, і по великому кільцю ковбаси, які вони тут же поховали в наплічники. Коли вони вже зібралися йти, вона ще щось згадала і повернулася в дім. Винесла їм два паперових пакетики, в яких лежали по півдесятка зацукрованих мигдалин.

Вони урочисто потисли одне одному руки.

— Ми все життя пам’ятатимемо вашу доброту, — сказав Тернер.

Вона кивнула і, наскільки він зрозумів, відповіла:

— Моя свиня завжди нагадуватиме мені про вас. — Обличчя її залишалося таким же суворим, і неможливо було сказати, чи то образа, чи жарт, а чи якийсь двозначний вислів. Може, вона думала, що вони не варті її доброти? Він незграбно позадкував, і незабаром вони вже йшли вулицею, і він перекладав її слова Нетлу. Капрал не мав жодних сумнівів.

— Вона живе одна, от і любить свою свиню. Тут усе ясно. Вона нам дуже вдячна. — Потім із підозрою запитав: — Ти нормально почуваєшся, начальник?

— Дякую, все чудово.

Розтерті пухирі на ногах боліли, вони кульгали в напрямку пляжу, маючи на думці розшукати Мейса й поділитися харчами й питвом. Нетл, однак, вважав, що оскільки це вони впіймали свиню, то цілком справедливо буде розпити зараз одну пляшку на двох. Його віра в Тернерову розсудливість була відновлена. Дорогою вони передавали пляшку з вином один одному. Навіть у густих сутінках видно було темну хмару над Дюнкерком. З протилежного боку вони тепер бачили спалахи гарматних залпів. Наступ на лінію оборони тривав по всьому периметру.

— Нещасні вилупки, сказав Нетл.

Тернер здогадався, що він говорить про солдатів, зібраних біля тимчасової канцелярії.

— Оборона довго не втримається, — сказав він.

— Нас просто зметуть.

— Тому краще потрапити завтра на корабель.

Тепер, коли спрага була втамована, на думці в них була вечеря. Тернер мріяв про тиху кімнату з квадратним столом, накритим зеленого лляною скатертиною, і щоб зі стелі звисала на шнурі французька фаянсова гасова лампа. А на дерев’яній дощечці розкладені хліб, сир, ковбаса, стоїть пляшка вина.

— Гадаєш, пляж справді найкраще місце для вечері? — запитав він.

— Нас там умить обдеруть, — погодився Нетл.

— Здається, я знаю, що нам потрібно.

Вони знову опинилися на вуличці за баром, якою тікали раніше. Роззирнувшись, помітили якісь постаті, що рухалися у напівтемряві на тлі останніх відблисків моря, а далеко за ними й трошки вбік — темнішу масу, можливо, натовпи людей на березі чи на траві між дюнами, можливо, самі дюни. Мейса й удень важко було б знайти, а зараз взагалі неможливо. Тому вони брели далі, шукаючи собі якогось місця. У цій частині містечка зібралися зараз сотні солдатів, багато з них тинялися по вулицях великими галасливими групами, співаючи, щось вигукуючи. Нетл знову сховав пляшку в наплічник. Без Мейса вони почувалися не такими захищеними.

Вони пройшли повз готель, який постраждав від бомб. Тернер подумав, чи не про готельну кімнату він оце недавно мріяв, Нетла ж заполонила думка розжитися якоюсь постіллю. Вони увійшли всередину через діру в стіні й обережно просувалися в темряві серед битої цегли й дерев’яних уламків, аж вийшли до сходів. Проте виявилося, що та сама думка прийшла в голову десяткам людей. Біля підніжжя сходів утворилася чимала черга, а згори проштовхувалися солдати з важкими, набитими кінським волосом матрацами. На верхній площадці — Тернер і Нетл бачили лише черевики й ноги до колін, які натужно човгали по підлозі, — починалася бійка з традиційними лайками й кулачними ударами. Раптом пролунав крик, і кілька солдатів скотилися по сходах на тих, що стояли внизу. Почувся сміх, прокляття, вояки почали підніматися, обмацуючи руки й ноги. Один так і не зміг піднятися, незграбно лежав на сходах ногами догори й хрипко, майже нечутно кричав, наче в страшному сні. Хтось підніс до його обличчя запальничку, і вони побачили вишкірені зуби й цяточки білої піни в куточках рота. Спину зламав, сказав хтось, але ніхто нічим не міг допомогти, і тепер одні переступали через нього з ковдрами й підголовними валиками, а інші штовхалися, щоб потрапити нагору.

Вони вийшли з готелю й знову рушили в протилежному від берега напрямку, туди, де жила стара жінка зі свинею. Електропостачання з Дюнкерка, напевне, було відрізане, але крізь щілини в деяких зашторених вікнах вони бачили жовте світло свічок і гасових ламп. На протилежному боці вулиці якісь солдати стукали в двері, але зараз і так ніхто б не відчинив. Саме тепер Тернер вирішив розповісти Нетлу, яке місце він обрав би для вечері. Щоб бути переконливішим, він навіть трошки прибрехав, додавши високі засклені двері, відчинені на балкон із кутою решіткою, обвитою старомодними гліциніями, і грамофон на круглому столику, накритому зеленою гарусною скатертиною, і перський килимок на підлозі. Чим довше він розказував, тим більшу мав певність, що ця кімната десь близько. Він творив її словами.

Нетл, прикусивши нижню губу, що надавало йому вигляду якогось добродушного спантеличеного гризуна, вислухав його до кінця й сказав:

— Я так і знав, курва мама, так і знав.

Вони стояли біля розбомбленого будинку, напівзруйнований підвал якого нагадував велетенську печеру. Схопивши Тернера за кітель, Нетл потягнув його вниз по битій цеглі. Він обережно вів його через підвал у пітьму. Тернер знав, що це зовсім не те місце, але не мав сил опиратися незвичній Нетловій рішучості. Десь попереду з’явився вогник, потім другий, третій. Цигарки людей, які вже знайшли собі там притулок.

— Гей ви там, — пролунав голос. — Валіть звідси. Тут і без вас повно.

Нетл запалив сірник і підняв над головою. Усюди вздовж стін, обпершись об них, сиділи солдати, більшість із них спали. Ще декілька лежали на підлозі просто посередині, але місце ще було, і коли сірник погас, Нетл натиснув Тернеру на плечі, примушуючи сісти. Вигрібаючи з-під себе уламки цегли, Тернер відчув, що сорочка знову намокла. Може, кров чи якась інша рідина, але болю наразі не було. Нетл накинув Тернеру на плечі шинель. Вага тіла не тиснула більше на ноги, чудесна легкість розтеклася від колін угору, і він знав, що цієї ночі вже навіть не поворухнеться, як би це не розчарувало Нетла. Коливальний рух цілоденного ходіння передався тепер підлозі. Тернер відчував, як вона розхитується й брикає під ним у повній темряві. Проблема зараз полягала в тому, щоб поїсти, уникнувши пограбування. Щоб вижити, треба бути егоїстом. Але поки що він не робив нічого, в голові була блаженна пустота. Через якийсь час Нетл розбудив його штурханцем і тицьнув йому в руки пляшку з вином. Він обхопив шийку губами, перехилив пляшку й став пити. Хтось почув оте булькання в горлі.

— Що там у вас таке?

— Овече молоко, — сказав Нетл. — Ще тепле. Хочеш?

Почулося відхаркування, і щось тепле й драглисте ляпнуло Тернерові на руку.

— Ви брудні скотиняки, от ви хто.

Пролунав ще один голос, загрозливіший.

— Ану позатикайте морди. Я заснути хочу.

Намагаючись рухатися беззвучно, Нетл намацав у наплічнику ковбасу, розрізав її на три шматки й передав один Тернеру разом із куснем хліба. Той простягся в повний зріст на бетонній підлозі, натягнув на голову шинель, щоб не чути було м’ясного духу й звуків жування, і в духоті свого ж власного дихання, впираючись щокою в цегляні й камінні уламки, почав їсти найсмачніше в своєму житті м’ясо. Лице все ще пахло ароматизованим милом. Він кусав хліб із присмаком армійського брезенту і рвав зубами й смоктав ковбасу. Коли їжа дійшла до живота, в грудях і в горлі розлилося тепло. Йому здавалося, що він ішов цими дорогами все життя. Заплющував очі й бачив, як рухається асфальт і як у полі зору поперемінно з’являються його ноги. Навіть жуючи, він відчував, як раз по раз провалюється в сон, нехай навіть на кілька секунд. Він увійшов у якийсь інший часовий вимір і був зараз зацукрованою мигдалиною, яка зручно вмостилася в нього на язику, а її солодкість належала іншому світові. Він чув, як солдати жаліються на холод у підвалі, і був радий, що сам він закутаний у шинель, і відчував мало не батьківську гордість, що не дозволив капралам викинути їхні шинелі.

У підвал зайшла група солдатів, які шукали притулку й запалювали сірники, зовсім як вони з Нетлом. Він відчував ворожість до них, його дратував їх західний акцент. Як і всі інші в підвалі, він хотів, щоб вони забралися геть. Проте вони знайшли собі місце, десь за його ногами. Він вловив запашок віскі, і вони йому не сподобалися ще більше. Вони галасливо облаштовували свій нічліг, а коли хтось із-під стіни кинув: «Селюхи срані», один із них метнувся на голос, і навіть здавалося, що зараз почнеться сварка. Однак темрява і втомлені протести присутніх вберегли мир.

Невдовзі чулося вже тільки розмірене дихання й хропіння. Підлога під ним усе ще начебто хилилася, потім почала розгойдуватись у ритмі розміреного маршу, і Тернер знову відчув, що він надто переповнений враженнями, надто збуджений, надто виснажений для того, щоб спати. Крізь шинельне сукно він намацав пачку її листів. Я чекатиму тебе. Повертайся. Слова не були безглуздими, але зараз вони його не зачіпали. Тут усе було ясно — коли одна людина чекає іншу, це нагадує арифметичну суму і так само позбавлене емоцій. Чекання. Просто одна людина нічого не робить, весь час, а друга до неї наближається. Чекання — це важке слово. Він відчував, як воно тисне на нього, важке, наче шинель. Усі в цьому підвалі чекали, й усі на березі теж. Вона чекала, так, і що далі? Він намагався почути, як її голос вимовляє ці слова, але чув лише свій власний, заглушений ударами серця. Він навіть обличчя її не міг пригадати. Намагався скерувати думки на нову ситуацію, на ту, яка начебто зробить його щасливим. Усі складнощі кудись зникли, нікуди не треба було спішити. Брайоні змінить свої свідчення, перепише минуле так, що винні стануть невинними. Але що таке вина в наші дні? Дешевина. Усі винні — і ніхто не винен. Зміна свідчень нікого не порятує, бо не вистачить ні людей, ні паперу й чорнила, ні терпіння й спокою, щоб записати твердження усіх свідків і зібрати всі факти. Свідки також винні. Весь день ми спостерігали злочини один одного. Ти сьогодні нікого не вбив? А скількох ти залишив умирати? Тут, у підвалі, ми про це нікому не скажемо. Ми виспимося й забудемо про це. Брайоні. Його зацукрована мигдалина мала присмак її імені, і це здавалося таким химерним і неймовірним, що він навіть засумнівався, чи правильно запам’ятав його. Й ім'я Сесилії також. Невже він завжди сприймав як належне дивовижність цих імен? І навіть це питання важко було втримати в голові. У нього тут, у Франції, стільки незавершених справ, що йому здалося доречним відкласти свій від’їзд в Англію, навіть хоча торби вже спаковані, ці дивні, важкі торби. Ніхто їх не побачить, якщо він залишить їх тут, а сам повернеться. Невидимий багаж. Він повинен повернутися й зняти хлопця з дерева. Він уже робив так раніше. Він повернувся туди, де нікого не було, і знайшов хлопців під деревом, і ніс П’єро на шиї, а Джексона на руках через парк. Такі важкі! Він був закоханий — у Сесилію, у близнюків, у свій успіх, у світанок із туманом, що світився таким дивним світлом. А як його зустріли! Зараз він звик до такого, це вже стало цілком звичайним, але в ті часи, до того, як душа огрубіла й стала нечутливою, коли це ще було новиною і все інше теж було новим, він гостро це відчув. І його справді схвилювало, коли вона отак вибігла з будинку й заговорила з ним біля відчинених уже дверцят поліцейської машини. Я чисту й щиру душу мав, / Коли тебе кохав. А він піде назад, тим же шляхом, яким прийшов, відмовившись від усього, чого вони домоглися, піде осушеними й похмурими болотами, повз лютого сержанта на мості, через розбомблене село, довгою вузькою дорогою, що тягнеться безкінечними полями, вгору-вниз, вгору-вниз, шукаючи ту бічну дорогу по ліву руку на краю села, навпроти взуттєвої крамниці, а тоді пройти ще дві милі, перелізти через огорожу з колючим дротом і далі лісом і полями аж до тієї ферми двох братів, де можна заночувати, а наступного дня в золотистому ранковому світлі поспішити за стрілкою компаса тією чудесною країною маленьких долин, де течуть струмки й гудуть бджоли, а потім піднятися стежкою до скорботної хатини біля залізничної колії. І до дерева. Позбирати з грязюки шматки обгорілого, роздертого одягу, клаптики піжамки, потім покласти його в могилу, того нещасного блідого хлопчика, і якось пристойно поховати. Гарний хлопчина.

Нехай винні ховають невинних, і нехай ніхто не змінює свідчень. А де зараз Мейс, хто допоможе копати? Той хоробрий ведмідь, капрал Мейс. Ось ще одна незавершена справа і ще одна причина, чому він мусить залишитися тут. Він повинен знайти Мейса. Але спершу він знову повинен пройти всі ці милі, повернутися на північ до того поля, де фермер із собакою все ще йдуть за плугом, і запитати у фламандської жінки і її сина, чи вважають вони його винним у їхній смерті. Бо людина часом надто багато бере на себе в марнославному пориві самозвинувачення. Можливо, вона скаже «ні» — по-фламандському. Ти хотів допомогти нам. Ти ж не міг перенести нас через поле. Ти ніс близнюків, а не нас, ні. Ні, ти не винен. Ні.

Почувся шепіт, і він відчув чийсь подих на своєму розпашілому обличчі.

— Дуже багато галасу, начальник.

За головою капрала Нетла видно було широку смугу темно-синього неба, а на її тлі чітко вимальовувався пошарпаний край зруйнованої стелі підвалу.

— Галасу? Що я робив?

— Кричав «ні» й усіх перебудив. Деякі хлопці сильно роздратувалися.

Він спробував підвести голову, але не зміг. Капрал запалив сірника.

— Господи. Ти й справді жахливо виглядаєш. Ану, давай. Ковтни.

Він підняв Тернеру голову й приклав йому до губ манірку.

Вода мала металевий присмак. Коли він напився, на нього накотила величезна, океанічна хвиля втоми, затягаючи його кудись у глибину. Ішов він по землі, аж впав у океан. Щоб не лякати Нетла, він намагався говорити розсудливіше, ніж був здатен.

— Послухай, я вирішив залишитися тут. Є деякі справи, які мені треба залагодити.

Нетл брудною рукою обтирав Тернеру чоло. Той не розумів, чому Нетл вважає за необхідне майже притулятися до нього своїм стурбованим щурячим обличчям.

— Начальник, чуєш мене? — запитав капрал. — Ти мене слухаєш? Десь годину тому я виходив відлити. Вгадай, що я бачив. Дорогою йшов матрос і збирав офіцерів. Вони збираються на березі. Кораблі прийшли. Ми їдемо додому, друже. Тут є лейтенант із «темно-жовтих», який о сьомій поведе нас. Тому поспи трошки й більше не кричи.

Він провалювався кудись і хотів тільки спати, нічого більше — тисячу годин спати. Стало трошки легше. Вода була гидкою, але допомогла, так само як новини й заспокійливий шепіт Нетла. Їх вишикують на дорозі й поведуть на берег. Рівняння направо. Порядок буде відновлено. Ніхто в Кембриджі не пояснював їм переваг ходіння строєм. Більше шанували вільний, нескорений дух. Поетів. Але що знали поети про виживання? Про виживання великої групи людей. Коли й мови немає про те, щоб порушити стрій, щоби брати приступом кораблі, ніяких тобі «хто перший, той і ліпший» чи «хто пізно приходить, той сам собі шкодить». І не чути тупоту й поспіху, коли вони підходять до води. І у хвилях прибою дружні руки підтримують планшир, поки товариші піднімаються на борт. Проте море зараз спокійне, і тепер, коли він сам заспокоївся, він розуміє, як це добре, що вона його чекає. І к бісу всі підрахунки. Я чекатиму тебе — це найголовніше. І саме тому він вижив. Це найпростіший спосіб сказати йому, що ніякі інші чоловіки їй не потрібні. Тільки ти. Повертайся. Він пам’ятав гравій під тоненькими підошвами черевиків, він і зараз відчував його, і ще крижаний холод наручників. Вони з інспектором зупинилися біля машини й обернулися, почувши її кроки. Він ніколи не забуде ту зелену сукню, як вона облягала її стегна, заважаючи їй бігти, й виставляла напоказ красу її рук і пліч. Біліших, ніж туман. Його не здивувало, що поліцейський дозволив їм поговорити. Він навіть не думав про це. Вони з Сесилією поводилися так, наче були самі. Вона не дозволяла собі плакати, коли казала, що вірить йому, що покладається на нього, що любить його. Він же просто сказав їй, що не забуде цього, прагнучи виразити цими словами, який він вдячний, особливо тоді, особливо тепер. А вона тоді торкнулася пальцем наручників і сказала, що не соромиться цього, що тут немає чого соромитися. Потім узяла його за лацкан і легенько струснула, і саме тоді сказала: «Я чекатиму тебе. Повертайся». І була в цьому щира. Час підтвердить, що вона була щира. А потім вони увіпхнули його в машину, і вона заговорила швидко, поки не покотилися сльози, яких вона вже не могла стримувати, і сказала, що все, що між ними сталося, — це їхнє, тільки їхнє. Вона, звичайно, мала на думці бібліотеку. Це тільки їхнє. І ніхто цього не зможе відняти. «Це наша таємниця!» — гукнула вона так, щоб усі це почули, за мить до того, як грюкнули дверцята.

— Я й слова більше не скажу, — проказав він, хоча Нетлова голова давно вже зникла з поля зору. — Розбуди мене перед сьомою. Обіцяю, що не почуєш більше від мене ні слова.

Частина третя

Неспокій не обмежувався тільки госпіталем. Він немов наростав разом із рівнем води в бурхливій брудній річці, розбухлій від квітневих дощів, і лягав вечорами на затемнене місто, наче душевний морок, який відчувала вся країна, непорушний, густий, недобрий, невіддільний від холодної пізньої весни, дбайливо схований за всіма її благодіяннями. Щось ішло до кінця. Лікарі, збираючись групками на перехрестях коридорів, розмовляли зі стурбовано-поважним виглядом, наче ділячись секретами. Їхні молодші колеги стали немовби вищими на зріст, хода в них зробилася енергійнішою, а лікар-консультант здавався неуважним під час обходів, а одного ранку навіть відійшов до вікна й довго дивився на річку, забувши, що ззаду чекають медсестри, виструнчившись біля ліжок. Підстаркуваті санітари здавалися пригніченими, розвозячи пацієнтів по палатах, і немовби забули про свої бадьорі репліки, позичені з розважальних радіопрограм, так що Брайоні була б навіть втішена, почувши знову оті їхні слова, які так її дратували, — «Підманюй любов, бо ж не прийде».

Але щось мало статися. Госпіталь помалу, день у день непомітно порожнів. Спершу здавалося, що це всього лиш збіг обставин, якась епідемія доброго здоров’я, яку не наймудріші практикантки схильні були приписувати зростанню власної майстерності. І лиш поступово ставала помітною певна закономірність. Порожніх ліжок у їхньому відділенні, та й в інших відділеннях, ставало чимраз більше, наче смертей уночі. Брайоні здавалося, що завмираючі в широких чистеньких коридорах кроки, які раніше були жвавими й енергійними, тепер звучали приглушено і якось винувато. Робітники, які прийшли встановити нові пожежні рукави на сходових площадках біля ліфтів і розставити нові відра з піском на випадок пожежі, працювали цілий день без перерви й ні з ким не розмовляли, навіть із санітарами. У відділенні були зайняті лише вісім ліжок із двадцяти, і хоча роботи було навіть більше, ніж зазвичай, якийсь неспокій, мало не забобонний страх не дозволяв сестрам-практиканткам жалітися, коли вони збиралися всі разом попити чаю. Усі вони стали спокійнішими, поступливішими. Не простягали руки, порівнюючи, в кого як вони порепалися від холоду.

А ще практикантки були охоплені постійним страхом зробити щось не так. Вони всі боялися сестри Марджорі Драммонд, її ледь помітної загрозливої посмішки й облесливого голосу, які передували нападу люті. Брайоні знала, що в неї останнім часом назбиралася ціла низка огріхів. Чотири дні тому, попри дбайливі настанови, пацієнтка, за якою вона доглядала, випила весь свій карболовий розчин для полоскання — за словами санітара, який це бачив, одним духом, наче гальбу пива, — і її тут же вивернуло просто на ковдру. Також Брайоні знала, що сестра Драммонд бачила, як вона виносить лише по три судна за раз, тоді як вважалося, що вона вже має вільно рухатися по палаті з шістьма поставленими одне на одне суднами, наче забіганий офіціант у ресторані «Ля Куполь». Можливо, були ще й інші провини, про які вона забула через утому або й взагалі не знала. Особливо давалися взнаки огріхи з виправкою — забуваючись, вона схильна була переносити всю вагу тіла на одну ногу, що особливо розлючувало її начальницю. Провини й недоліки могли необачно накопичуватися протягом декількох днів: не туди поставлена мітла, ковдра, складена догори етикеткою, найменша недбалість із накрохмаленим комірцем, коліщатка койок не вирівняні й повернуті всередину, ходіння по відділенню з порожніми руками — все це мовчазно фіксувалося, а тоді, якщо ти все ще нічого не помічаєш, гнів обрушувався раптово. І саме тоді, коли здавалося, що все добре.

Проте останнім часом сестра не обдаровувала своїх підопічних зловісними посмішками й не розмовляла з ними стишеним голосом, якого вони так боялися. Вона їх взагалі майже не обтяжувала розпорядженнями. Вона була надто заклопотана і часто вела довгі розмови зі своєю колегою біля чоловічого хірургічного відділення, а то й узагалі зникала днів на два.

За інших обставин, маючи іншу професію, вона, з її пухкенькими формами, могла б мати материнський, навіть чуттєво-привабливий вигляд, бо її не нафарбовані губи й без того були яскраво-соковитими, гарно окресленими, а обличчя з кругленькими щічками й здоровим, як у ляльки, рум’янцем переконувало в добродушності. Проте подібне враження розвіялося чи не одразу, коли одна з практиканток із групи Брайоні, велика, добра, повільна дівчина із сумирними коров’ячими очима наразилася на нищівну силу гніву старшої сестри. Стажистка Ленґленд була тимчасово відряджена до чоловічого хірургічного відділення — її попросили допомогти підготувати молодого солдата до видалення апендикса. Залишившись із ним сам на сам на кілька хвилин, вона трошки побалакала й сказала щось заспокійливе стосовно операції. Він, мабуть, поставив цілком природне запитання, і саме тоді вона порушила священне правило. Воно було чітко виписане в посібнику, хоча ніхто й не здогадувався, яким його вважали важливим. Через декілька годин, виходячи з наркозу, солдат пробурмотів ім’я практикантки, а старша сестра з хірургії якраз стояла поряд. Сестру Ленґленд із ганьбою відправили назад у своє відділення. Усіх інших зібрали й наказали як слід запам'ятати цей випадок. Якби нещасна С’юзен Ленґленд через недбалість або з жорстокості вбила два десятки пацієнтів, вона й тоді не могла би вчинити гірше. Коли сестра Драммонд закінчила пояснювати їй, що вона спаплюжила всі заповіти сестри Найтінґейл, яким присягалася бути вірною, і може вважати себе щасливою, якщо їй наступного місяця довірять перебирати брудну білизну, то не тільки Ленґленд, а й половина всіх дівчат плакали. Брайоні серед них не було, але, лежачи того вечора в ліжку й усе ще тремтячи, вона знову переглянула весь посібник, аби упевнитися, чи немає там ще й інших правил етикету, які вона могла випустити. Перечитала й твердо запам’ятала заповідь: ні за яких обставин сестра не повинна називати пацієнтові своє ім’я.

Палати порожніли, але роботи ставало більше. Щоранку всі ліжка зсувалися до середини, щоб практикантки могли понатирати підлоги важенною щіткою, шурувати якою дівчатам було ледь-що під силу. Замітати належало тричі на день. Порожні тумбочки вичищали, матраци дезінфікували, мідні гачки для одягу, дверні клямки й замки у дверях начищали до блиску. Усе дерев’яне — двері й плінтуси — мили карболовим розчином, так само як і ліжка з їх залізними рамами й пружинними сітками. Практикантки чистили, протирали й висушували судна і пляшки-грілки, поки ті не починали блищати, як столова порцеляна. Тритонні армійські вантажівки під’їздили до складських приміщень, підвозячи чимраз більше ліжок, старих, брудних, які треба було віддраювати по декілька разів, перш ніж рознести по палатах, розставити рядами, потім промити карболкою. У вільні хвилини практикантки разів по десять на день відмивали свої порепані й кровоточиві руки в крижаній воді. Війна з мікробами не припинялася ні на хвилину. Практиканток привчали до культу гігієни. Їх навчали, що не може бути нічого гіршого, ніж жмутик ворсу з ковдри, який лежить під ліжком, ховаючи в собі батальйон, а то й цілу дивізію бактерій. Щоденне віддраювання, начищання й протирання стало знаком професійної гордості практиканток, і заради цього слід жертвувати будь-якими особистими вигодами.

Санітари приносили зі складів безліч усього, що треба було розпакувати, інвентаризувати й розкласти на місця, — бинти, лотки, шприци, три нових автоклави й велику кількість упаковок з написом «пакети Беньяна», призначення яких їм ще не пояснювали. Встановили нову шафу для медикаментів і заповнили її, тричі перед цим вичистивши. Шафа була замкнена, ключ знаходився у сестри Драммонд, але одного ранку Брайоні побачила всередині цілі ряди пляшечок із написом «морфій». Коли її посилали з якимись дорученнями, вона бачила, що в інших відділеннях ведеться така ж підготовка. Одне відділення було вже цілком вільне від пацієнтів, і у видраєних до блиску приміщеннях стояла повна очікування тиша. Не належало, однак, задавати ніяких запитань. Рік тому, одразу після оголошення війни, відділення на останньому поверсі були повністю закриті — як захід для захисту від бомбардувань. Операційні були тепер у напівпідвалі. Вікна першого поверху були закладені мішками з піском, а дахові вікна зацементували.

Армійський генерал, супроводжуваний десятком консультантів, здійснив обхід госпіталю. Візит цей відбувся без будь-яких церемоній, не вимагали навіть дотримуватися тиші. Казали, що раніше під час таких важливих відвідин ніс кожного пацієнта мав бути на одній лінії з центральною складкою на верхньому простирадлі. Однак цього разу часу на підготовку не було. Генерал і його супровід, щось бурмочучи й киваючи головами, пройшли відділенням і одразу ж пішли.

Тривожні передчуття наростали, проте для якихось коментувань можливостей було небагато, та це й офіційно не дозволялося. У вільний від чергувань час стажистки навчалися, мали чи лекції, чи практичні заняття, чи самопідготовку. За їхнім харчуванням і сном постійно наглядали, наче вони були новачками в Роудинській школі. Коли Фіона, чиє ліжко стояло поряд із ліжком Брайоні, відсунула якось від себе тарілку й заявила, ні до кого конкретно не звертаючись, що вона «абсолютно нездатна» їсти овочі, зварені в бульйоні з м’ясних кубиків «Оксо», сестра-хазяйка стояла над нею, поки та не з’їла все до останнього кусника. Фіона вважалася подругою Брайоні; в гуртожитку в перший же день навчання вона попросила Брайоні обрізати їй нігті на пальцях правої руки, пояснивши, що не вміє користуватися ножицями лівою рукою і що її мама завжди робила це для неї. Була вона рудоволосою і вкритою ластовинням, і це одразу ж насторожило Брайоні. Проте, на відміну від Лоли, Фіона була веселою і галасливою, мала ямочки на зворотній стороні долонь і величезний бюст, з приводу якого інші дівчата казали, що вона неодмінно стане колись старшою сестрою. Її родина жила в Челсі. Одного вечора, лежачи в ліжку, вона пошепки сповістила, що її батько чекає запрошення стати міністром воєнного кабінету Черчілля. Проте, коли склад кабінету був оголошений, такого прізвища там не було, і нічого з цього приводу не було сказано, а Брайоні вважала за краще не розпитувати. У ті перші місяці після курсу первинної підготовки у Фіони й Брайоні майже не було можливостей виявити, чи вони й справді подобаються одна одній. Їм зручно було вважати, що подобаються. Вони належали до тих небагатьох, що не мали взагалі ніякого медичного досвіду. Більшість інших дівчат закінчили курси першої допомоги, а деякі вже належали до добровільних санітарних загонів і встигли познайомитися з кров’ю і з трупами, принаймні самі так казали.

Проте дружити було нелегко. Практикантки чергували у своїх відділеннях, у вільний час вчилися по три години на день, а потім спали. Єдиним послабленням була перерва на чай від четвертої до п'ятої, коли вони знімали з дерев'яних поличок свої маленькі коричневі чайнички, підписані їхніми іменами, й сиділи всі разом у маленькій кімнаті відпочинку за межами відділення. Розмовляли церемонно; сестра-хазяйка теж була присутня й наглядала, щоб усе відбувалося пристойно. А крім того, як тільки вони сідали, на них накочувала втома, важка, наче три складені ковдри. Одна з дівчат заснула з чашкою в руці й ошпарила кип’ятком ногу — гарна нагода, як сказала сестра Драммонд, зайшовши перевірити, чого це тут верещать, попрактикуватися в лікуванні опіків.

Та вона й сама, не схильна була до дружби. У ті перші місяці Брайоні нерідко думала, що єдиною, з ким її щось пов’язує, є сестра Драммонд. Вона завжди була десь поряд, то наближалася з кінця коридора з якимось жахливим наміром, то опинялася поруч із Брайоні, шепочучи на вухо, що під час первинної підготовки та не приділила належної уваги процедурі вологого обтирання; тільки двічі помінявши воду, слід передати хворому свіжонамилсну фланельну й рушник, щоб він міг «сам усе закінчити». Душевний стан Брайоні великою мірою залежав від того, як до неї в даний момент ставиться старша сестра. У неї все хололо всередині, коли на неї падав погляд сестри Драммонд. Неможливо, було вгадати, чи ти все робиш правильно. Брайоні страшенно боялася справити погане враження. Про похвалу й мови не було. Краще, на що можна було сподіватися, це байдужість.

У моменти, котрі належали тільки їй, найчастіше в темряві, за декілька хвилин перед тим як заснути, Брайоні роздумувала над тим примарним паралельним життям, у якому вона жила в Ґертоні, читаючи Мільтона. Вона ж могла б зараз бути в коледжі, де вчилася сестра, а не в її госпіталі. Брайоні завжди вважала, що працює заради перемоги у війні. Фактично ж, вона звузила своє життя до спілкування з жінкою, старшою від неї на п’ятнадцять років, яка мала над нею значно більшу владу, ніж влада матері над дитиною.

Це звуження, яке зводилося передовсім до позбавлення ідентичності, почалося задовго до того, як вона вперше почула про сестру Драммонд. Дуже показовим було приниження, якого зазнала Брайоні перед усією групою в перший же день двомісячної попередньої підготовки. Це була демонстрація того, як тепер усе відбуватиметься. Вона підійшла до старшої сестри й ввічливо зазначила, що на картці з її ім’ям зроблено помилку. Вона «Б.Толліс», а не «С.Толліс», як сказано на тому прямокутничку.

Відповідь була незворушною. «Ви називаєтеся і будете називатися саме так, як там сказано. Ваше ім’я мене аж ніяк не цікавить. А зараз сядьте, будь ласка, на місце, сестро Толліс».

Усі інші дівчата розсміялися б, якби насмілилися, бо вони всі мали той самий ініціал, однак дуже точно відчули, що сміятися не дозволено. То були часи лекцій з гігієни, коли вони вправлялися робити вологі обтирання на манекенах у натуральну величину — місіс Макінтош, леді Чейз і малюка Джорджа, чия злегка підправлена анатомія дозволяла використовувати його і як дівочий манекен. Це був час, коли вони звикали до бездумної слухняності, вчилися носити підкладні судна, поскладавши їх одне на одне, і засвоювали головне правило: ніколи не тинятися відділенням із порожніми руками. Фізичні незручності сприяли звуженню інтелектуальних горизонтів Брайоні. Високі накрохмалені комірці розтирали їй шию. На руках від миття по десять разів на день бруском соди під струменем крижаної води з’явилися перші тріщинки. Черевики, які вона вимушена була купити за власні гроші, жахливо стискали пальці. Форма, як і усі форми, позбавляла особистості, а щоденна увага, якої вона вимагала, — запрасовувати складочки, заколювати шпильками шапочку, розгладжувати зморщечки, начищати черевики, особливо закаблуки, — поклала початок процесу поступового забування всіх інших турбот. На час, коли дівчата готові були розпочати стажування й працювати в палатах (заборонено було говорити «по палатах») під наглядом сестри Драммонд, підкоритися щоденній рутині «між судном і “Боврілом”[23]», їхні колишні життя вже стали розпливчастими. Їхні голови певною мірою зробилися порожніми, здатність до захисту була подолана, тому їх легко було переконати в абсолютній владі старшої сестри. Тому й не могло бути ніякого опору, коли вона заповнювала їхні випорожнені голови.

Про це ніколи не говорилося, але справжнім зразком для всього цього була армія. Міс Найтінґейл, яку в жодному разі не можна було називати Флоренс, достатньо довго пробула в Криму, аби збагнути значення дисципліни, чітко визначеної ієрархії та досконалої вимуштруваності військ. Тому, лежачи в темряві, дослухаючись, як Фіона, котра спала на спині, починає своє цілонічне хропіння, Брайоні вже відчувала, що оте паралельне життя, яке вона так легко могла собі уявити по своїх дитячих візитах у Кембридж, щоб побачитися з Леоном і Сесилією, почне невдовзі віддалятися від її власного. Ось її студентське життя, ці чотири роки, цей засмоктуючий режим, а в неї не було ні бажання, ні можливості увільнитися. Вона вже змирилася з життям, що визначалося докорами, правилами, покірністю, господарськими роботами й постійним страхом викликати незадоволення. Вона була лиш однією з цілого ряду стажисток — а кожні кілька місяців відбувався новий набір, — і вся її індивідуальність зводилася до картки з прізвищем. Тут не було консультацій із наставниками, ніхто не жертвував своїм сном заради визначення програми її інтелектуального розвитку. Вона випорожнювала й мила підкладні судна, замітала й натирала підлоги, готувала какао і «Бовріл», відносила й приносила — і була увільнена від будь-якого самоаналізу. З розмов практиканток другого року вона знала, що настане такий час, коли вона діставатиме задоволення від власної вправності. Щось подібне вона відчула недавно, коли їй довірили — звичайно, під наглядом старших — виміряти в пацієнта пульс і температуру і занести покази в картку хворого. Щодо власне медичних процедур, то вона вже припікала генціанвіолетом стригучий лишай, порізи — аквофлавіновою емульсією і змащувала синці свинцевою примочкою. Але переважно вона була служницею, «подай-принеси», а у вільний час — зубрилкою, що засвоює найпростіші факти. Вона була рада, що в неї не лишається часу думати про щось інше. Проте увечері, вже перед сном, стоячи біля вікна й дивлячись на затемнене місто за річкою, вона згадувала про тривожний неспокій там, на вулицях, так само, як у палатах, який і сам був, як темрява. І ніщо в її розміреному житті, навіть сестра Драммонд, не могло захистити її від цього неспокою.

***

У ті останні півгодини перед тим як вимикали світло, вже після вечірнього какао, дівчата ходили по кімнатах одна до одної, сиділи на ліжках, писали листи додому чи своїм любасам. Деякі все ще потрошку плакали з туги за домом, і в такі хвилини часто доводилося заспокоювати, обіймати, шептати втішні слова. Брайоні здавалося смішним і штучним, що дорослі молоді жінки ллють сльози за своїми мамусями і, як сказала, схлипуючи, одна з них, за запахом татової люльки. А тим, котрі втішали, це, схоже, явно подобалося. У цій пересиченій сентиментами атмосфері Брайоні теж часом писала додому короткі листи, в яких сповіщала лише, що вона не хвора, не нещасна, що гроші їй не потрібні й вона не збирається міняти своїх намірів, всупереч тому, що передрікала мама. Інші дівчата з гордістю описували в усіх подробицях свою роботу і навчання, щоб вразити люблячих батьків. Брайоні звіряла ці справи тільки власному щоденнику, та й тут була достатньо стриманою. Вона не хотіла, аби мама знала, яку вбогу роботу вона виконує. Певною мірою її намір стати медсестрою був продиктований бажанням працювати, щоб стати незалежною. Для неї було важливо, щоб її батьки, особливо мама, якнайменше знали про її життя.

Окрім низки постійно повторюваних запитань, які залишалися без відповіді, листи Емілі сповіщали переважно про евакуйованих. У будинку Толлісів були розквартировані три матері з сімома дітьми, усі з лондонської дільниці Гекні. Одна з них ославила себе в сільському пабі, і тепер її туди не пускали. Інша жінка була побожною католичкою і ходила пішки з трьома дітьми за чотири милі в сусіднє містечко на недільну службу. Проте Бетті, яка сама була католичкою, не зважала на ці відмінності між жінками. Вона ненавиділа їх усіх і всіх їхніх дітей. Вони в перший же день заявили, що їм не подобається, як вона готує. Вона твердила, що бачила, як ота побожна плювала на підлогу в холі. Найстарший серед дітей, тринадцятирічний хлопець, який виглядав років на вісім, заліз у фонтан, видерся на статую й відірвав Тритонів ріжок разом із рукою, аж по лікоть. Джек казав, що це легко можна буде полагодити. Але тепер та рука, яку віднесли в дім і сховали в буфетній, загубилася. Бетті, спираючись на слова старого Гардмена, звинуватила хлопця, що той вкинув її в озеро. Хлопець твердив, що нічого не знає. Велися навіть розмови, щоб спустити воду з озера, але пожаліли пару лебедів, що там гніздилися. Мати запекло захищала хлопця й заявила, що небезпечно мати фонтан, коли поряд є діти, і що вона напише скаргу членові парламенту. Сер Артур Рідлі був хрещеним батьком Брайоні.

І все ж Емілі вважала, що їм пощастило зі скеруванням евакуйованих, бо якийсь час скидалося на те, що весь будинок реквізують для потреб армії. Потім усе ж перевагу віддали будинку Г’ю ван Влаєта, бо там був стіл для гри в снукер. Серед інших новин вона сповіщала, що її сестра Герміона все ще в Парижі, але подумує перебратися в Ніццу, а корів відігнали на оті три поля з північного боку, щоб можна було зорати парк і засіяти його пшеницею. Зняли також півтори милі залізної огорожі, встановленої ще в 1750-ті роки, й відправили на переплавку для виготовлення «спітфайрів». Навіть робітники, які знімали її, казали, що метал для цього не годиться. Біля річки, якраз на закруті, з цегли й цементу вибудували дот, просто серед осоки, зруйнувавши гнізда чирків і сірих трясогузок. Ще один дот будують у тому місці, де шосе входить у село. Всі крихкі речі, зокрема й клавесин, вони тримають у підвалах. Бідолашна Бетті впустила на сходах вазу дядька Клема, коли зносила її згори, і та розлетілася на друзки. Бетті казала, що краєчок сам відломився в неї між пальцями, але в це важко повірити. Денні Гардмен пішов у матроси, а всі інші хлопці з села служать у Східносуррейському полку. Джек надто багато працює. Він брав участь у якійсь особливій конференції, а коли повернувся додому, худий і втомлений, то не мав навіть права сказати їй, де він був. Він страшенно розлютився через вазу й навіть кричав на Бетті, що так не схоже на нього. А до всього, вона ще й загубила продуктові картки, і вони два тижні вимушені були сидіти без цукру. Ота матір, яку вигнали з «Червоного Лева», приїхала без протигаза, а тут немає де взяти. Уповноважений з цивільної оборони, брат констебля Вокінса, вже тричі приходив перевіряти світломаскування. Він перетворюється на якогось маленького диктатора. Ніхто його не любить.

Читаючи ці листи під кінець виснажливого дня, Брайоні відчувала якусь невиразну ностальгію, примарну тугу за давно втраченим життям. Навряд чи вона жаліла себе. Адже вона сама обірвала всі зв’язки з домом. Свої тижневі канікули після підготовчого курсу перед річним стажуванням вона провела у дядька з тіткою в Примроз-Гілл і противилася матері, розмовляючи з нею по телефону. Ну чому Брайоні не хоче приїхати хоча б на день, якщо всі будуть такі раді бачити її і прагнуть почути розповіді про її нове життя? І чому вона так рідко пише? Важко було дати якусь зрозумілу відповідь. Просто зараз слід було триматися далі від дому.

У шухлядці її тумбочки лежав великий зошит у картонній обкладинці, розмальованій під мармур. До нього була прикріплена тасьмочка з олівцем. Користуватися в ліжку чорнильною ручкою не дозволялося. Вона почала писати щоденник у перший же вечір підготовчого курсу і щодня відводила для цього хоча б десять хвилин перед тим, як гасили світло. Її записи складалися з художніх маніфестів, банальних скарг, замальовок характерів і нехитромудрих описів її щоденних занять, які все частіше переходили у фантазії. Вона дуже рідко перечитувала написане, але любила гортати заповнені сторінки. Саме тут, криючись за прямокутничком з іменем і сестринською формою, було її справжнє «я», надійно сховане, поступово накопичуване. Вона так і не втратила дитячого ще задоволення переглядати сторінки, списані її рукою. Її майже не обходило, що саме було там написано. Оскільки шухлядка не замикалася, вона ретельно замасковувала свої описи сестри Драммонд. Змінювала також імена пацієнтів. А коли імена змінені, тоді легше було змінювати й обставини, вигадувати. Вона любила записувати те, що в її уяві поставало як їхні хаотичні думки. Вона не вважала, що зобов’язана писати правду, вона ж нікому не обіцяла хроніку. Це було те єдине місце, де вона могла почуватися вільною. Вона складала невеличкі історії — не дуже переконливі, трішки багатослівні, — пов’язані з різними людьми у відділенні. Якийсь час вона уявляла себе свого роду медичним Чосером, чиї палати заповнені яскравими типами, молодиками, п’яницями, старими відьмами, гарненькими любасками, і в кожного є якась похмура таємниця. У наступні роки вона ще пошкодує, що не трималася фактів більшою мірою, не накопичила, так би мовити, «сирцю». Варто було б знати, що діялося, як воно виглядало, хто там був, що сказав. Але в даний час щоденник сприяв збереженню гідності: вона могла виглядати й поводитися, як сестра-стажисгка, і навіть жити її життям, але насправді була замаскованою видатною письменницею. І в час, коли вона була відірвана від усього, що знала, — родини, дому, друзів, — писання було тією ниточкою, яка не давала обірватися цим зв’язкам. Це було те, що вона робила завжди.

Не часто траплялися в ті дні моменти, коли вона могла дати волю думкам. Часом її посилали за чимось в аптеку, і треба було чекати фармацевта. Тоді вона йшла коридором до сходової клітки, де з вікна відкривався вид на річку. Вона непомітно переносила центр ваги на праву ногу й дивилася в бік будинків парламенту на тому березі, не помічаючи їх, і думала не про свій щоденник, а про повість, яку вона написала й відіслала в журнал. Перебуваючи у Примроз-Гілл, вона позичила дядькову друкарську машинку, окупувала їдальню й двома пальцями видрукувала остаточний варіант. На це пішов увесь тиждень, і вона друкувала більш ніж по вісім годин на день, поки не починали боліти спина й шия, а в очах пливли якісь химерні друкарські значки. Але ніколи вона не відчувала більшого задоволення, аніж коли, завершивши все, вирівняла стосик аркушів — сто три! — і відчула на кінчиках розбитих пальців вагу свого витвору. Власного витвору. Ніхто інший не міг би цього написати. Залишивши собі другий екземпляр, вона загорнула свою повість (яке недоладне слово) в темний папір, сіла в автобус, що йшов у Блумзбері, там дійшла до будинку на Лендздон-Терес, де містилася редакція нового часопису «Горизонт», і віддала пакунок симпатичній молодій жінці, яка вийшла до дверей.

Найбільше у власному творі їй подобалася композиція, геометрична точність і водночас первинна невизначеність, що відтворювала, як їй здавалося, сучасну чуттєвість. Час чітких відповідей минув. Так само, як і час характерів та сюжетів. Незважаючи на замальовки в щоденнику, вона насправді не вірила більше в характери. То були химерні вигадки, які належали дев’ятнадцятому сторіччю. Саме поняття характеру ґрунтувалося на помилках, які викрила сучасна психологія. Сюжети — це теж іржаві механізми, колеса яких вже не обертаються. Сучасний романіст не більшою мірою може створювати сюжети й характери, ніж сучасний композитор — Моцартові симфонії. Її цікавили думки, відчуття, емоції, цікавив свідомий розум, що плине рікою крізь час, і те, як відтворити цей плин, а також усі притоки, які роблять цю ріку повноводнішою, і всі перепони, що змушують її міняти курс. Ах, якби вона могла передати прозоре світло літнього ранку, почуття дитини, яка стоїть біля вікна, в’юнкий лет ластівки над озером. Роман майбутнього буде несхожим на все, що було в минулому. Вона тричі перечитала «Хвилі» Вірджинії Вулф і вважала, що в самій людській природі відбулися великі зміни і що тільки художня література, нова література здатна вловити сутність цих змін. Увійти в свідомість і показати, як вона працює або формується, і зробити це в рамках чітко виваженої композиції — ось був би творчий здобуток. Так думала сестра Толліс, вичікуючи під аптекою повернення фармацевта, розглядаючи протилежний берег Темзи, забувши про небезпеку, що могла підстерігати її, якби сестра Драммонд помітила, як вона стоїть, спираючись на одну ногу.

Минуло три місяці, а «Горизонт» не давав про себе знати.

І на другий її письмовий витвір теж не було жодної відповіді. Брайоні пішла в канцелярію і попросила адресу Сесилії. На початку травня написала сестрі листа. Тепер вона почала думати, що мовчання і є відповіддю Сесилії.

***

В останні дні травня постачання медикаментів і нового обладнання зросло ще більше. І ще більше хворих, які не викликали серйозних побоювань, були відправлені додому. Більшість палат зовсім би спорожніла, якби в госпіталь не поступили сорок матросів — якась рідкісна форма жовтухи охопила королівський флот. У Брайоні вже не було часу для записів у щоденнику. Почалися нові курси — догляд за хворими й початковий курс анатомії. Першокурсниці спішили з чергувань на лекції, потім їсти, потім самопідготовка. Після трьох сторінок читання починали заплющуватися очі. Куранти Біґ Бена позначали всі ці зміни протягом дня, і бувало, що патетична нота, яка відміряла чверті години, супроводжувалась панічними стогонами, коли дівчата усвідомлювали, що їм вже належить бути деінде.

Суворий постільний режим сам по собі вважався медичною процедурою. Більшості пацієнтів, незалежно від їхнього стану, не дозволялося пройти навіть кілька кроків до клозету. Тож усі дні починалися з підкладних суден. Старшій сестрі не подобалося, коли їх носили по палаті, «наче тенісні ракетки». Їх слід було нести «во славу Господа», а потім чистити, мити й розкладати на місця, і все це до пів на восьму, коли починався ранковий прийом ліків. І так весь день — підкладні судна, вологе обтирання, прибирання приміщень. Дівчата жалілися, що від застеляння ліжок у них болять спини, що ноги аж гудуть від цілоденного стояння. Ще одним обов’язком сестер було завішування величезних вікон у палатах світломаскувальними шторами. А під кінець дня знову підкладні судна, випорожнення плювальниць, приготування какао. Між кінцем чергування і початком занять ледь-що вистачало часу заскочити в гуртожиток за конспектами й підручниками. Одного дня старша сестра двічі висловила Брайоні незадоволення, що та біжить коридором, і обидва рази нагана робилася абсолютно безбарвним тоном. Лише кровотечі й пожежі вважалися достатнім виправданням, щоб сестра бігла.

Однак головним місцем перебування молодших стажисток була мийка. Ходили, щоправда, розмови про встановлення автоматичних мийок суден і пляшок, але це було схоже на чутки про обітовану землю. А тим часом вони повинні були робити те, що до них робили інші. Того дня, коли її двічі висварили за те, що вона бігає, Брайоні поза чергою відправили до мийки. Можливо, сталася якась неув’язка з неписаним графіком, але вона не дуже в це вірила. Зачинивши за собою двері мийки, вона обв’язалася великим ґумовим фартухом. Уся штука з випорожненням — а для Брайоні, фактично, єдиний можливий спосіб — полягала в тому, щоб заплющити очі, затримати подих і відвернутися. Потім промити розчином карболки. Якби вона забула пересвідчитись, що порожнисті ручки теж вичищені й витерті, її б чекала ще більша неприємність з боку старшої сестри.

Зробивши все, що належало, вона одразу ж відправилася робити під кінець дня порядки в майже порожній палаті — підрівнювати тумбочки, вичищати попільнички, прибирати сьогоднішні газети. Цілком машинально глянула на складену сторінку «Sunday Graphic». За новинами вона стежила нерегулярно, від нагоди до нагоди. Не вистачало часу сісти й уважно прочитати газету. Вона знала про прорив лінії Мажино, про бомбардування Роттердама, про капітуляцію голландської армії, а попереднього вечора дівчата говорили про неминучий розгром Бельгії. Війна велася без успіху, але от-от мав настати перелом. Зараз її увагу привернуло одне заспокійливе речення — не те, про що в ньому говорилося, а те, що воно скрадливо намагалося приховати. Британська армія в північній Франції «здійснює стратегічний відхід на заздалегідь підготовані позиції». Навіть вона, яка нічого не знала про воєнну стратегію чи журналістські штампи, зрозуміла, що це евфемізм відступу. Вона, можливо, стала останньою людиною в госпіталі, яка зрозуміла, що відбувається. Вона думала, що порожні палати, накопичення запасів — це просто частина загальної підготовки до війни. Її надто поглинули власні дрібні турботи. Тепер же вона побачила, як окремі повідомлення можуть укластися в цілість, і зрозуміла те, про що вже знали всі інші й до чого готувалося керівництво госпіталю. Німці вийшли до Ла-Маншу, британська армія опинилася в скрутному становищі. Усе пішло у Франції якнайгіршим чином, хоча ніхто не уявляв масштабів катастрофи. Саме ці зловісні передчуття, цей притлумлений страх вона й відчувала навкруги.

Десь приблизно в цей час, того дня, коли з відділення відправили останніх пацієнтів, вона отримала листа від батька. Після побіжних привітань і запитань про навчання і про здоров’я він сповістив новини, почуті від знайомого й підтверджені родичами: Пол Маршал і Лола Квінсі вінчаються в суботу наступного тижня в церкві Святої Трійці в Клепемі. Він не пояснював, чому вважає, що їй слід знати про це, і ніяк не коментував саму подію. Лиш нерозбірливо підписався внизу аркуша — «з любов’ю, як завжди».

Весь день, займаючись поточними справами, вона обдумувала цю звістку. Лолу вона не бачила з того самого літа, тому постать, яку вона уявляла собі біля олтаря, була худенькою високою п’ятнадцятирічною дівчинкою. Брайоні допомагала пацієнтці, яку виписували, старій жінці з Ламбета, спакувати валізку і намагалася зосередитися на її скаргах. Жінка зламала собі палець на нозі, і їй обіцяли дванадцять днів постільного режиму, а вона відлежала тільки сім. Їй допомогли пересісти в крісло на коліщатках, і санітар повіз її до виходу. Чергуючи в мийці, Брайоні зробила підрахунок. Лолі вже двадцять, Маршалу незабаром двадцять дев’ять. У цьому не було нічого дивного; шокувало підтвердження. Брайоні мала найбезпосередніший стосунок до цього шлюбу. Це вона його уможливила.

Весь день, снуючи по відділенню, поспішаючи коридорами, Брайоні відчувала, як наростає, переслідуючи її, знайоме почуття вини. Вона відшуровувала порожні тумбочки, допомагала промивати ліжка карболкою, підмітала й натирала підлоги, спішила з дорученнями в аптеку і в реєстратуру, намагаючись, однак, не бігти, її посилали ще з одною практиканткою допомогти перев'язати фурункул у чоловічому відділенні загальної терапії, вона підміняла Фіону, якій треба було до зубного лікаря. У цей перший справді погожий травневий день вона вся змокла під своєю накрохмаленою формою. І не хотіла нічого, лиш зробити свою роботу, помитися й спати, аж настане час знову починати роботу. Але вона знала, що все марно. Яку б брудну чи шляхетну роботу не виконувала вона як медсестра, якою б не була при цьому старанною, як би не проявила себе в аудиторіях чи на спортивних майданчиках коледжу, ніколи їй не спокутувати заподіяної шкоди. Пробачення їй немає.

Уперше за всі ці роки вона подумала, що добре було б поговорити з батьком. Вона завжди сприймала його дистанційованість як щось належне і нічого для себе не очікувала. Цікаво, чи не намагався він, посилаючи свого листа з цим сухим повідомленням, сказати їй, що він знає правду. Після чаю, маючи дуже небагато часу, вона вийшла з госпіталю до телефону-автомата на вулиці, неподалік Вестмінстерського мосту, і спробувала подзвонити йому на роботу. Телефоністка на комутаторі з’єднала її з послужливим гугнявим голосом, потім зв’язок перервався, і треба було набирати знову. Усе повторилося, а на третій раз лінія відключилася, щойно телефоністка сказала: «Зараз спробую вас з’єднати».

У неї вже не залишилось монеток, та й слід було повертатися до госпіталю. Вийшовши з будки, вона зупинилася, милуючись величезними купчастими хмарами, що громадилися на блідо-блакитному небі. Набухла весняними водами річка котила їх до моря, відбиваючи ці кольори й додаючи проблиски зеленого й сірого. Біґ Бен немов линув угору, здіймаючись на тлі неспокійного неба. Незважаючи на вихлопні гази, повітря було наповнене запахом свіжої зелені, щойно скошеної, можливо, в госпітальних садах, трави чи молодих дерев, що тяглися вздовж річки. Незважаючи на сонячний блиск, повітря було наповнене чудесною прохолодою. Вже багато днів, навіть тижнів вона не бачила й не відчувала чогось настільки ж приємного. Надто багато часу проводить вона в приміщенні, дихаючи дезінфектантами. Коли вона нарешті рушила, їй приязно усміхнулися, проминувши її, два молоді офіцери-медики з військового госпіталю на Мілбенкській набережній. Вона автоматично опустила очі й одразу ж пошкодувала, що навіть не перезирнулася з ними. Вони, віддаляючись від неї, ішли через міст, байдужі до всього навкруг, поглинуті власною розмовою. Один із них простягнув руку вгору, роблячи вигляд, ніби намацує щось на полиці, а його приятель розсміявся. На середині мосту вони зупинилися, розглядаючи канонерський човен, що пропливав під ними. Вона подумала, якими розкутими й життєрадісними виглядають ці військові лікарі, і знову пожалкувала, що не всміхнулася їм у відповідь. Вона начисто позабувала щось таке, що завжди було їй притаманне. Вона вже спізнювалася, отже мала всі підстави, аби побігти, незважаючи навіть на те, що туфлі страшенно тиснули. Сюди, на цей брудний, не промитий карболкою тротуар, всевладдя сестри Драммонд не поширювалося. Не було ні кровотеч, ні пожеж, зате вона відчула несподіване, суто фізичне задоволення, недовгий смак свободи, коли бігла щодуху в своїй накрохмаленій фартушині до входу в госпіталь.

***

Якесь мляве очікування запанувало в госпіталі. Залишилися тільки хворі на жовтуху моряки. Сестри дуже ними цікавилися й вели між собою жваві розмови. Ці міцні флотські парубки сиділи в ліжках, штопаючи свої шкарпетки, і настояли на тому, що самі пратимуть свою нижню білизну, яку сушили на мотузочках, прив’язаних до батарей. Ті, що були ще лежачими, готові були терпіти муки, аби тільки не просити принести судно. Казали, ніби ті, які вже пристойно почувалися, зуміли домогтися, що самі підтримуватимуть порядок у палатах, і взяли на себе підмітання й натирання підлоги отою важенною щіткою. Подібна хазяйновитість у чоловіків була для дівчат дивиною, і Фіона казала, що ніколи не вийде заміж за такого, який не служив у королівському флоті.

Невідомо з якої причини стажисток відпустили на цілих півдня, звільнивши від занять, хоча й наказали залишатися у формі. Після другого сніданку Брайоні з Фіоною пішли за річку, повз будинок парламенту в Сент-Джеймський парк. Вони гуляли біля озера, попили у ятці чаю і взяли напрокат шезлонги, щоб послухати літніх чоловіків з Армії Спасіння, які грали Елґара, аранжованого для духового оркестру. В ті травневі дні, коли ще не цілком збагнули, що сталося у Франції, ще до вересневих бомбардувань міста, Лондон був повен зовнішніх ознак війни, але ще не жив нею. Військова форма, плакати із застереженнями проти п’ятої колони, два великі бомбосховища, вириті під парковими газонами, і повсюди похмурий бюрократизм. Поки дівчата сиділи в шезлонгах, до них підійшов чоловік у форменому картузі й з пов’язкою на рукаві й зажадав, аби Фіона показала йому свій протигаз — той був прикритий її пелериною. А в цілому то був спокійний і безневинний час. Тривога за стан справ у Франції, яка охопила всю країну, зараз наче розвіялася під пополуденним сонцем. Ще не було трупів, відсутніх вважали живими. Усе навкруг було якимось примарним у своїй нормальності. Доріжками котилися дитячі візочки з опущеним з нагоди сонячного дня верхом, і білошкірі немовлята з м’якими голівками вперше розглядали великий світ. Діти, яким вдалося уникнути евакуації, бігали по траві, сміючись і радісно галасуючи, оркестр змагався із надто складною для нього музикою, а шезлонги все ще коштували два пенси. Важко було повірити, що в якійсь сотні миль звідси відбувається воєнна катастрофа.

Брайоні думками була зосереджена на власних проблемах. Можливо, Лолие весілля не зможе відбутися, бо Лондон буде вражений отруйними газами чи захоплений німецькими парашутистами, яких на землі підтримає п’ята колона. Брайоні чула, як санітар, який знав усе на світі, мало не із задоволенням казав, що тепер ніщо вже не зупинить німецьку армію. Вони мають нову тактику, а ми не маємо, вони модернізували свою армію, а ми — ні. Генералам слід би було почитати книжку Лідела Гарта або прийти в гості до госпітального санітара й уважно послухати його під час чаювання.

Поруч із нею Фіона теревенила про свого улюбленого маленького братика й про те, яку розумну річ він сказав за обідом, а Брайоні робила вигляд, що слухає, і думала про Робі. Якщо він воював у Франції, то, можливо, вже потрапив у полон. Або й ще гірше. Як Сесилія переживе такі новини? Музика, оживлена нескінченними дисонансами, наростала до пронизливої кульмінації, а вона судомно схопилася, за дерев’яні поруччя свого крісла, заплющила очі. Якщо з Робі щось станеться, якщо їм із Сесилією не судилося бути разом… Її таємні муки й загальне, пов’язане з війною сум’яття завжди здавалися двома окремими світами, але зараз вона розуміла, як війна може зробити її злочин ще більшим. Єдиний можливий вихід — це якби минулого не було. Якщо він не повернеться… Ах, як їй хотілося мати чиєсь чуже минуле, бути кимось іншим, схожою на щиру Фіону з її нічим не заплямленим майбутнім, яке лежало попереду, з її великою люблячою сім’єю, де кицьки й собаки мали латинські імена і чий дім був широко відомим місцем зустрічей багатьох митців Челсі. Фіоні треба було всього лиш жити власним життям, іти своїм шляхом назустріч усьому, що має статися. Брайоні ж здавалося, що вона своє життя проживе в одній-єдиній кімнаті без дверей.

— Брайоні, з тобою все гаразд?

— Що? Так, звичайно. Все добре, дякую.

— Я не вірю тобі. Принести води?

Навкруг лунали оплески — ніхто, схоже, не переймався тим, як погано грає оркестр, — а вона слідкувала, як Фіона йде по траві, повз музикантів, повз чоловіка в коричневому плащі, який давав напрокат шезлонги, до маленького кафе між деревами. Армія Спасіння заграла «Прощавай, чорний дрізд», це в них виходило значно краще. Люди, які сиділи в шезлонгах, почали підспівувати, а деякі плескали в такт. Такі колективні співаночки завжди мали дещо вимушений характер — коли незнайомі люди ловлять очима погляди інших, в міру того як спів стає голоснішим — і ніколи їй не подобалися. Настрій, однак, у неї покращився, і коли Фіона повернулася з чашечкою води, а оркестр розпочав попурі з давніх добре відомих мелодій, серед них «Як далеко ще до Тіпперері», вони заговорили про роботу. Трошки попліткували — хто зі стажисток їм подобається, а хто дратує, і про сестру Драммонд, голос якої Фіона вміла наслідувати, і про сестру-хазяйку, таку ж величну й неприступну, як лікар-консультант. Вони пригадали вибрики різних пацієнтів і виклали одна одній свої жалі — Фіону обурювало, що їй не дозволяють тримати різні дрібнички на підвіконні, а Брайоні не подобалося, що об одинадцятій гасять світло, — але робили це з якимось ніяковим задоволенням і що далі, то більше хихочучи, так що до них почали обертатися й театрально притискати до губ пальці. Проте ці жести були лиш наполовину серйозними, і більшість із тих, що оберталися, поблажливо посміхалися зі своїх крісел, бо було щось таке в тих двох молоденьких медсестрах — воєнних медсестрах, — у їхніх фіолетово-білих блузках, темно-синіх пелеринах і бездоганно білих шапочках, що на них, як і на черниць, не можна було сердитися. А дівчата немов відчували свою недоторканність, і їхній сміх ставав усе голоснішим, переростаючи у вибухи бурхливих веселощів і насмішок. Фіона виявилася вправним імітатором, але попри всю її веселу вдачу була в її насмішкуватості якась жорстокість, яка подобалася Брайоні. У Фіони був власний варіант ламбетської говірки, і вона, безжально перебільшуючи, відтворювала невігластво деяких пацієнтів і їхні благальні, скиглячі голоси. То всьо моє сердушко, сестронько. З ним завше було не тойво. Мамця мала то саме. А то правда, сестронько, що діти виходят просто з дупці? Бо я не знаю, чи я си до того надаю, з тими моїми вічними запорами. Малам шість синочків, а як їхалам, то забулам єдного в автобусі, восімдесят восьмім, з Брікстона. Певно, лишилам на сидіню. І більше го не виділам, сестронько. Йой, як я ся розстроїла. Ціла-м ся сплакала.

Коли вони йшли назад у напрямку Парламентської площі, у Брайоні злегка шуміло в голові й підгиналися коліна, так вона насміялася. Вона сама собі дивувалася, як легко міняється в неї настрій. Турботи її не зникли, але відступили кудись на задній план і втратили свою емоційну гостроту. Взявшись під руки, дівчата йшли Вестмінстерським мостом. Був час відпливу, і вкриті лілуватим мулом обмілини, зриті тисячами земляних хробаків, блищали в яскравому світлі. Повернувши праворуч на Ламбет-Пелес-роуд, Брайоні з Фіоною побачили колону військових вантажівок біля головного входу. Дівчата удавано застогнали, що знову доведеться розпаковувати й розкладати усе привезене.

А тоді вони побачили серед вантажівок санітарні машини, а підійшовши ближче, побачили ноші, десятки нош, безладно звалених на землю, і купи брудних зелених польових форм і закривавлених бинтів. Ще там групками стояли солдати, приголомшені, непорушні й перев’язані такими ж брудними бинтами, як ті, що лежали на землі. Санітар витягав із кузова вантажівки гвинтівки. Ще десятки два санітарів, медсестер і лікарів снували в натовпі. До виходу підвезли п’ять чи шість каталок — явно недостатньо. Якусь мить Брайоні з Фіоною, зупинившись, дивилися на все це, а тоді, не змовляючись, кинулися бігти.

Не минуло й хвилини, як вони вже приєдналися до всіх інших. Свіже весняне повітря не розвіяло смороду мазуту й гнійних ран. Обличчя й руки в солдатів були чорними, а зі своїм заростом, брудним скуйовдженим волоссям, прив’язаними до одягу бирками, виданими на санітарних пунктах, вони всі виглядали однаково — дика чоловіча раса з якогось страшного світу. Ті, котрі стояли, немов поснули. З дверей вибігало дедалі більше лікарів і сестер. Розпоряджався всім головний лікар, почалося якесь попереднє сортування. Найважчих поранених клали на каталки. До Брайоні вперше за все її навчання звернувся якийсь лікар, ординатор, якого вона раніше не бачила.

— Ану, беріть ноші з того боку.

Сам лікар узявся за ноші з другого кінця. Вона раніше ніколи не мала справи з ношами, і її здивувало, які вони важкі. Вони пройшли у двері і ще метрів десять по коридору, і вона відчула, що ліва рука не витримує. Вона тримала ноші зі сторони ніг. У пораненого були нашивки сержанта. Він був без черевиків, і його синюваті пальці смерділи. На голові була пов’язка, вся в червоних і чорних плямах. Краї розірваних штанів були впресовані в рану на стегні. Їй здалося, що вона бачить білий уламок кістки. Кожен їхній крок завдавав йому болю. Очі в нього були міцно заплющені, а рот відкривався й закривався в беззвучних муках. Якщо її ліва рука не витримає, ноші обов’язково перекинуться. Пальці в неї вже розтискалися, коли вони дійшли до ліфта, увійшли всередину й поставили, ноші. Поки вони повільно піднімалися, лікар рахував пораненому пульс, важко дихаючи носом. Присутності Брайоні він наче й не помічав. Коли перед очима з’явився третій поверх, вона думала тільки про ті тридцять метрів, які треба пройти коридором до палати, і чи вона зможе це зробити. Вона просто зобов’язана сказати лікарю, що не зможе. Але він стояв до неї спиною, коли розсунув двері ліфта, й сказав їй братися за ноші. Вона б хотіла, щоб ліва рука в неї була сильнішою, і хотіла, щоб лікар ішов швидше. Якщо вона не витримає, то не переживе ганьби. Солдат із чорним обличчям відкривав і закривав рота, наче щось жував. Язик у нього був вкритий білими плямами. Адамове яблуко ходило вверх-вниз, і вона примушувала себе дивитися на нього. Вони увійшли в палату, і, на щастя, чергове ліжко стояло біля самих дверей. Пальці вже зісковзували з держака. Біля ліжка чекали сестра й досвідчена санітарка. Поки ноші розвертали паралельно до ліжка, пальці у Брайоні розтиснулися, вона втратила владу над ними й встигла лиш підставити ліве коліно, щоб якось втримати ту вагу. Дерев’яний держак садонув її по нозі. Ноші захиталися, і тоді сестра нахилилася й підхопила їх. Поранений сержант голосно охнув із якимось здивуванням, наче ніколи не думав, що буває аж такий біль.

— Бога ради, дівчино, — буркнув лікар. Пораненого обережно переклали на ліжко.

Брайоні чекала, не знаючи, чи вона ще потрібна. Однак тепер усі троє були зайняті ділом і не звертали на неї уваги. Санітарка знімала з голови пов’язку, сестра обрізала солдатові штани. Ординатор відвернувся до світла, вивчаючи записи, зроблені на бирці, яку він витягнув із сорочки пораненого. Брайоні тихенько прочистила горло, сестра озирнулася й, схоже, роздратувалася, що та ще тут.

— Не стійте без діла, сестро Толліс. Ідіть униз і допомагайте.

Вона вийшла з палати, ображена, відчуваючи, як у животі шириться якась порожнеча. У першу ж мить труднощів, щойно війна торкнулася її життя, вона не справилася. Якщо її примусять нести ще одні ноші, вона не дійде навіть до ліфта. Але якщо їй скажуть це робити, вона не посміє відмовитись. І якщо вона випустить ноші з рук, то просто піде геть, спакує у валізу всі свої речі й поїде як трудармійка в Шотландію працювати на фермі. Поспішаючи коридором до виходу, вона зустріла Фіону, яка теж ішла з ношами, тримаючи передній кінець. Вона була сильнішою, ніж Брайоні. Все лице в солдата, якого вона несла, було перебинтоване, залишена була лише темна дірка для рота. Дівчата зустрілися поглядами, і щось пробігло між ними, чи то збентеження, чи сором, що вони весело реготали в парку, коли тут таке діялося.

Брайоні вийшла надвір і з полегшенням побачила, що останні ноші поскладали на зайві каталки, і санітари вже готові були забрати їх. Близько десятка дипломованих медсестер стояли осторонь зі своїми валізками. Вона впізнала декого із власного відділення, але вже не було часу розпитувати, куди їх відправляють. Десь, видно, діялося щось ще гірше. Тепер уся увага була віддана ходячим пораненим. Їх усе ще було більше двох сотень. Одна з сестер сказала їй відвести п’ятнадцять із них у палату сестри Беатриси. Вони йшли за нею коридором вервечкою, як діти в школі. У деяких руки були на перев’язі, інші були поранені в голову чи в груди. Троє ішли на милицях. Усі мовчали. Біля ліфтів утворилося скупчення, одні каталки чекали, щоб дістатися вниз, у підвальні операційні, інші треба було відправити нагору в палати. Вона знайшла в ніші місце, аби посадити тих, що на милицях, наказала їм нікуди не йти, а інших повела сходами нагору. Ішли вони повільно, відпочиваючи на кожній площадці.

— Вже недалеко, — повторювала вона, але вони наче й не помічали її.

Коли вони дійшли до палати, вона, згідно з правилами, повинна була доповісти старшій сестрі. Тієї в кабінеті не було. Брайоні обернулася до своєї вервечки, яка скупчилася за нею. На неї вони не дивилися. Всі дивилися їй за спину, у вікторіанські простори величезної палати з високими колонами, пальмами в діжках, охайно розставленими ліжками з чистими, вже розкладеними постелями.

— Почекайте тут, — сказала вона. — Сестра зараз кожному визначить ліжко.

Брайоні швидко пішла в дальній кінець палати, де сестра й дві санітарки нахилилися над хворим. За спиною у неї почулося човгання. Солдати вже йшли палатою. Вона перелякано замахала на них руками.

— Вийдіть, будь ласка, вийдіть і почекайте.

Однак вони вже розтеклися по палаті. Кожен із них бачив тільки своє ліжко. Не дожидаючи дозволу, не знімаючи черевиків, не помившись, не чекаючи ні дезінсекції, ні госпітальних піжам, вони вкладалися на ліжка. Брудним липким волоссям, чорними від бруду обличчями тулилися до подушок. Сестра вже спішила з дальнього кутка палати, її кроки відлунювали серед цих достойних стін. Брайоні підійшла до ліжка й потягла за рукав солдата, який колисав руку, що вислизнула з черезплічника. Він різко випростав ноги, залишивши на ковдрі брудну масну смугу. І все це її вина.

— Треба встати, — сказала вона, коли підійшла сестра. І невпевнено додала: — Є ж якийсь порядок.

— Людям треба виспатися. Порядок буде потім, — сестра говорила з ірландським акцентом. Вона поклала Брайоні на плече руку й легенько повернула, щоб можна було прочитати ім’я на бирочці. — А зараз повертайтесь у своє відділення, сестро Толліс. Гадаю, що ви там потрібні.

Вона легесенько підштовхнула Брайоні, відправляючи її займатися власними справами. Палата обійдеться без таких, як вона, педантів. Солдати навкруг вже спали, а її знову виставили ідіоткою. Звичайно, їм потрібно виспатися. Вона лиш хотіла зробити те, чого, як вважала, від неї очікували. Врешті-решт, не вона ж встановлює правила. Їй втовкмачували їх протягом усіх цих останніх місяців, тисячі параграфів, що стосуються прийому нових хворих. Звідки їй було знати, що вони насправді не мають жодного значення? Це обурення переслідувало її мало не до дверей власного відділення, і тут вона згадала про тих трьох на милицях, які чекали внизу на ліфт. Вона кинулася сходами вниз. Ніша була порожня, в коридорі не було й сліду тих солдатів. Їй не хотілося розпитувати сестер чи санітарів, визнаючи власну безпорадність. Хтось, мабуть, забрав цих поранених. Більше вона їх ніколи не бачила.

Через наплив пацієнтів її власна палата була перепрофільована на додаток до відділення невідкладної хірургії, але назви спершу не мали жодного значення. З таким же успіхом її можна було назвати перев’язочним пунктом на лінії фронту. Для допомоги викликали сестер і старших санітарок, а п’ять чи шість лікарів займалися найважчими пацієнтами. Були й два священики; один сидів і розмовляв із солдатом, який лежав на боці, другий молився біля когось, накритого ковдрою. Усі сестри були з марлевими пов’язками, у них і в лікарів були засукані рукави. Сестри швидко снували між ліжками й робили уколи — мабуть, морфій — або ставили крапельниці, під’єднуючи поранених до флаконів із цільною кров’ю і до жовтих із плазмою, що звисали, наче екзотичні фрукти, з високих переносних стояків. Стажистки розносили по палаті стоси грілок. Палату наповнював помірний гамір голосів, лікарняних голосів, який час від часу переривався стогонами й скриками болю. Усі ліжка були зайняті, а нових пацієнтів залишали на ношах і клали між ліжками, поближче до крапельниць. Двоє санітарів готувалися виносити мертвих. Санітарки біля більшості ліжок знімали брудні пов’язки. Щоразу доводилося вирішувати, чи робити це лагідно й повільно, чи різко й швидко — миттєвий біль, і все скінчилося. У цій палаті перевагу віддавали другому способу, чим і пояснювалися деякі скрики. І мішанина запахів — липкий кислуватий запах свіжої крові, а також брудного одягу, поту, солярки, дезінфекційних засобів, спирту, а понад усе — сморід гангрени. Двох поранених відправили в операційну на ампутацію.

Оскільки старших сестер послали на допомогу в пункти прийому поранених за межами госпіталю, а пацієнти продовжували прибувати, то всім розпоряджалися досвідчені старші санітарки, а стажисткам із групи Брайоні додалося обов’язків. Саму Брайоні відправили зняти пов’язку й почистити рану на нозі у капрала, який лежав на ношах біля дверей. Їй було сказано не накладати нову пов’язку, поки рану не огляне хтось із лікарів. Капрал лежав долілиць і скривився, коли вона вклякнула й заговорила з ним, схилившись до його вуха.

— Не беріть в голову, якщо я кричатиму, — буркнув він. — Почистіть її, сестричко. Я не хочу її втратити.

Штанина вже була відрізана. Зовнішня пов’язка була відносно свіжа. Вона почала розмотувати її, а коли руку вже не можна було просунути під ногу, обрізала бинт ножицями.

— Це мене на пристані в Дуврі перев’язали.

Тепер залишалася тільки марля, чорна від засохлої крові, накладена по всій довжині рани, що бігла від коліна до щиколотки. Сама нога була безволосою і геть почорніла. У Брайоні аж перехопило в грудях від побоювань найгіршого.

— Де ж це вас так? — Вона силувалася, щоб голос звучав бадьоро.

— Вибухнув снаряд, мене шпурнуло на якусь огорожу з рифленої бляхи.

— Не пощастило. Ну, а тепер цю пов’язку треба зняти.

Вона легенько потягла за краєчок, і капрал здригнувся від болю.

— Порахуйте до трьох, — сказав він, — і різко тягніть.

Капрал затиснув кулаки. Вона взялася за краєчок, який вже відірвала, міцно затиснула його великим і вказівним пальцями й жорстко шарпнула. Майнув дитячий спогад про побачений якось на дні народження знаменитий фокус із скатертиною. Вся марля зійшла одразу, з клейким тріском.

— Мене зараз виверне, — промовив капрал.

Вона швидко підставила лоток. Він натужився — але то й усе. У складочках шкіри в нього на шиї з’явилися крапельки поту. Рана була сантиметрів сорок завдовжки, може, більше, і завертала під коліно. Шви були накладені незграбно, нерівно. Краї шкіри заходили подекуди один на одного, і можна було бачити підшкірний жир і незначні виділення, схожі на мініатюрні виноградні грона, що проросли крізь ущелину.

— Лежіть спокійно, — сказала вона. — Я хочу промити все навколо, але самої рани не чіпатиму. — Їй взагалі не хотілося її чіпати. Нога була чорною і м’якою, як перестиглий банан. Вона намочила вату в спирті. Боячись, що шкіра може просто зійти, вона легенько потягла ватою навкруг литки, трошки вище рани. Потім протерла ще раз, притискаючи вже сильніше. Шкіра виявилася тугою, тому вона притиснула вату, аж вояк здригнувся. Вона відняла руку й побачила клаптик білої, чистої шкіри. Вата зате була чорною. Це не гангрена. Не втримавшись, вона з полегшенням зітхнула. Відчула навіть, як перехопило в горлі.

— Що там, сестричко? — запитав він. — Можете сказати правду. — Він підперся руками й намагався зазирнути собі за спину. В голосі відчувався страх. Вона глитнула й незворушно промовила:

— Гадаю, що все добре гоїться.

Вона взяла більше вати. То була нафта, може, якесь мастило, перемішане з морським піском, і не так-то й просто було його зняти. Вона очистила всю шкіру навколо рани на ширину п’ятнадцяти сантиметрів.

Вона займалася цим уже декілька хвилин, коли на плече їй лягла чиясь рука, і жіночий голос сказав на вухо:

— Усе добре, сестро Толліс, тільки працювати треба швидше.

Вона стояла на колінах, нахилившись над ношами, притиснувшись до ліжка, і обернутися було непросто. Коли їй це вдалося, вона побачила лише знайому постать, що вже віддалялася. Коли Брайоні почала промивати шви, капрал уже спав. Він здригався й шарпався, але так до кінця й не прокинувся. Його анестезією стало повне виснаження. Коли вона нарешті випросталася, забрала миску й зібрала брудні ватні тампони, підійшов лікар і відпустив її.

Вона помила руки й дістала нове завдання. Тепер, коли вона домоглася нехай невеличкого, але успіху, все для неї стало іншим. Її приставили розносити воду солдатам, які перебували в забутті від виснаження. Важливо було не допустити зневоднення організму. Нумо, рядовий Картер. Попийте, й можете спати далі. Давайте сядемо… Вона тримала маленький білий емальований чайник і поїла їх водою з носика, тулячи їхні брудні голови до свого халата, наче величезних дітей. Знову помила руки й розпочала обхід із судном. І не мала абсолютно нічого проти. Їй сказали зайнятися солдатом із пораненнями живота, якому ще й відірвало частину носа. Через діру в закривавленому хрящі вона бачила його ротову порожнину й корінь розірваного язика. Їй треба було промити йому обличчя. І знову нафта й пісок, який впресувало в шкіру. Вона здогадалася, що він не спав, хоча очі в нього були заплющені. Морфій заспокоїв його, і він легенько розкачувався з боку на бік, наче в такт музиці, що звучала в його голові. Коли з-під чорної маски почали з’являтися риси обличчя, вона подумала про ті книжки з лискучими порожніми сторінками, які вона мала в дитинстві і які треба було затушовувати тупим олівцем, щоб з’явився малюнок. А ще вона думала, як одним із цих солдатів міг би бути Робі, як би вона перев'язувала його рани, не знаючи, хто це, а потім обережно протерла б йому ватою обличчя, аж поки б не з’явилися знайомі риси, і як би він вдячно повернувся до неї, зрозумів би, хто це перед ним, узяв би її за руку й, мовчки потиснувши, пробачив би їй. А тоді б дозволив, щоб вона влаштувала його, і запав би в сон.

Обов’язків у неї ставало все більше. З пінцетом і лотком її послали в сусідню палату до ліжка авіатора зі шрапнеллю в нозі. Він сторожко стежив, як вона розкладала свої інструменти.

— Якщо їх треба витягати, хай мене краще прооперують.

Руки в неї тремтіли. Проте її саму здивувало, як легко їй дався бадьорий, упевнений голос сестри, яка не любить дурних розмов. Вона відгородила його ліжко ширмою.

— Ану, без дурниць. Ми їх миттю витягнемо. Як це сталося?

Поки він розповідав їй, що займався будівництвом злітних смуг серед полів північної Франції, його очі весь час поверталися до сталевих пінцетів, які вона витягла зі стерилізатора. Мокрі, вони лежали в лотку з синіми краями.

— Ми робили свою роботу, тут з’являються «джеррі» й скидають бомби. Ми відкочуємося назад, починаємо все спочатку на іншому полі, знову прилітають «джеррі», і ми знову тікаємо. Аж поки нас не скинули в море.

Вона усміхнулася й відгорнула ковдру.

— Давайте глянемо, добре?

Нафту й сажу вже змили з ніг, оголивши ту ділянку на стегні, де шматки шрапнелі вгрузли в м’ясо. Він нахилився вперед, уважно за нею стежачи.

— Ляжте, — сказала вона, — щоб мені було видно, що там таке.

— Вони зовсім не турбують мене і не заважають.

— Лягайте, лягайте.

Кілька уламків були розкидані на площі в тридцять квадратних сантиметрів. Навколо кожного розриву шкіри утворився набряк і незначне запалення.

— Вони не заважають мені, сестричко. Я б з радістю залишив їх там, де вони є. — Він непереконливо засміявся. — Буде що показати онукам.

— Вони занесуть інфекцію, — сказала вона. — І можуть увійти всередину.

— Увійти всередину?

— У ваше тіло. І в кровоносні судини, і їх донесе до серця. Або до мозку.

Він, схоже, повірив їй. Ліг і зітхнув, дивлячись у далеку стелю.

— От зараза. Тобто, вибачте, сестричко. Я не думаю, що витерплю це сьогодні.

— Давайте разом порахуємо їх, добре?

Так вони й зробили, вголос. Вісім. Вона легенько штовхнула його в груди.

— Їх треба витягти. А зараз лягайте. Я зроблю це так швидко, як тільки зможу. Якщо це допоможе, то схопіться за спинку ліжка за головою.

Коли вона взяла пінцет, нога вся напружилася й затремтіла.

— Не стримуйте дихання. Постарайтеся розслабитись.

Він уїдливо пирхнув.

— Ага, вже!

Вона притримувала праву руку лівою. Їй би було простіше, якби вона сіла на краєчку його ліжка, але це було непрофесійно і суворо заборонялося. Коли вона поклала ліву руку на неушкоджену частину його ноги, він здригнувся. Вона вибрала найменший, як їй здалося, уламок із самого краєчка. Частина, що виступала назовні, була майже трикутною. Вона затиснула його, секунду перечекала, потім рішуче, але не шарпаючи, витягла його весь.

— Бля-а!

Слово, яке вирвалося, луною відбилося від стін палати й немовби повторилося декілька разів. Запала тиша, а принаймні за ширмою стало тихіше. Брайоні все ще тримала пінцетом закривавлений металевий уламок. Він був сантиметри із два завдовжки й звужувався до вістря. Почулися рішучі кроки. Якраз коли вона вкинула шрапнельний уламок у лоток, сестра Драммонд рвучко відсунула ширму. Абсолютно спокійна, вона глянула на табличку в ногах ліжка, щоб прочитати ім’я солдата і, можливо, оцінити його стан, тоді стала над ним і втупилася в нього очима.

— Як ви смієте, — тихо сказала вона. А тоді ще раз: — Як ви смієте так висловлюватися в присутності однієї з моїх сестер.

— Прошу вибачення, сестро. Це просто вирвалося.

Сестра Драммонд зневажливо глянула в лоток.

— Порівняно з тими, хто потрапив до нас протягом останніх годин, авіаторе Янґ, ваші поранення несерйозні. Можете вважати себе щасливчиком. Тому виявіть хоч трошки відваги, гідної вашого мундира. Продовжуйте, сестро Толліс.

У тиші, яка запала після її відходу, Брайоні бадьоро сказала:

— Ну, що, продовжимо? Залишилося тільки сім. Коли все скінчиться, я принесу вам бренді.

На ньому проступив піт, він тремтів усім тілом, пальці, які він затиснув на металевому узголів’ї, аж побіліли, але поки вона витягала уламки, він не видав ні звуку.

— Знаєте, якщо хочете, можете кричати.

Але він не хотів ще одного приходу сестри Драммонд, і Брайоні добре розуміла його. Найбільший уламок вона залишила наостанок. Він не вийшов з першого разу. Вояк сіпнувся всім тілом, щось засичав крізь стиснуті зуби. За другим разом уламок вийшов із тіла на п’ять сантиметрів. Вона витягла його весь лише з третьої спроби і показала йому — закривавлений десятисантиметровий сталевий стилет із щербатими краями.

Він зачаровано дивився на нього.

— Помийте його, сестричко. Я заберу його додому.

Потім він зарився головою в подушку і почав плакати. Можливо, від болю, можливо, від вимовленого слова «додому». Вона вийшла, щоб принести йому бренді, і забігла в мийку, де її вивернуло.

Ще довго вона знімала старі бинти, промивала й перев’язувала легкі поранення. А потім їй наказали зробити те, чого вона так боялася.

— Я хочу, щоб ви перев’язали рядовому Летімеру обличчя.

Раніше вона вже намагалася годувати його з ложечки, вливаючи бульйон у те, що лишилося від рота, прагнучи заощадити йому приниження, коли все виливалося назад. Він відштовхнув її руку. Ковтання було вкрай болючим. Половина його обличчя була відстрілена. А ще більше, ніж знімати пов’язку, вона боялася виразу докору в тих великих карих очах. Що ви зі мною зробили? Спілкуватися він міг лише тихеньким «а-а-а» десь із глибин горла, слабким розгубленим стогоном.

— Незабаром ми підлікуємо вас, — весь час повторювала вона, не в змозі вигадати нічого іншого.

От і зараз, наближаючись до його ліжка з перев’язочними матеріалами, вона весело сказала:

— Привіт, рядовий Летімер. Це знову я.

Він подивився на неї, не впізнаючи. Відшпилюючи бандаж, закріплений на тімені, вона говорила:

— Усе буде добре. Ось побачите, ви вийдете звідси за кілька тижнів. На жаль, ми не можемо сказати цього більшості з тих, що тут лежать.

Це була єдина втіха. Завжди є хтось, кому ще гірше. Півгодини тому зробили декілька ампутацій капітанові зі Східносуррейського полку — того, в який пішли хлопці з села. А були ж іще й ті, які вмирали.

За допомогою хірургічних щипчиків вона обережно почала знімати шар за шаром просяклий кров'ю, задубілий бинт зі страшної діри на його обличчі. Коли був знятий останній шар, схожість із манекеном у розрізі, який вони використовували на заняттях з анатомії, зникла майже зовсім. Тут усе було розпанахане, криваво-червоне, сире. Крізь щоку, якої не було, вона бачила верхні й нижні кутні зуби й лискучий, жахливо довгий язик. Ще вище, куди вона ледь наважувалася глянути, були відкриті м’язи навколо очної ямки. Такі потаємні, зовсім не призначені, щоб на них дивитися. Рядовий Летімер став чудовиськом і, мабуть, здогадувався про це. Чи любила його раніше якась дівчина? Чи зможе любити його тепер?

— Незабаром ми підлікуємо вас, — збрехала вона знову.

Вона почала обгортати його обличчя чистим бинтом, змоченим у формаліні. Коли вона вже зашпилювала бинт, він видав отой свій сумний звук.

— Принести грілку?

Він похитав головою і знову видав той же звук.

— Вам незручно?

— Ні.

— Води?

Він кивнув. Від губ залишався лише малесенький куточок. Вона вставила туди носик маленького чайничка й злегка перехилила його. З кожним ковтком він морщився, що в свою чергу спричиняло страшні болі навкруг відсутніх м’язів обличчя. Він вже не міг цього терпіти, але коли вона забрала чайничок, він потягнувся за ним рукою. Він хотів ще. Краще біль, ніж спрага. І так воно тяглося багато хвилин — він не витримував болю, але йому потрібна була вода.

Вона б посиділа з ним, але весь час була якась робота, чи то сестра потребувала допомоги, чи кликав з ліжка хтось із солдатів. У неї якраз була маленька перерва, коли поранений, який виходив з наркозу, обблював їй коліна, і треба було шукати чистий халат. Вона була здивована, коли з вікна в коридорі побачила, що надворі вже темно. П’ять годин минуло від часу, коли вони повернулися з парку. Вона зав’язувала халат біля комірки з білизною, коли надійшла сестра Драммонд. Важко було сказати, що саме змінилося — та ж сама дистанційованість, безапеляційні розпорядження. Можливо, якесь взаєморозуміння перед лицем нещасть проглядало за цією самодисципліною.

— Сестро, підіть допоможіть надягти пакети Беньяна на руки й ноги капрала Макінтайра. Решту тіла протрете таніном. Якщо виникатимуть труднощі, звертайтеся одразу до мене.

Вона відвернулася, щоб дати розпорядження іншій санітарці. Брайоні бачила, як капрала принесли в палату. Він був одним із тих солдатів, яких залила палаюча нафта на потопаючому поромі біля Дюнкерка. З води його витягнув есмінець. Густа нафта пристала до шкіри й спалила живу тканину. На ліжко поклали обгорілі людські залишки. Вона вважала, що він нізащо не виживе. Важко було навіть знайти вену, щоб уколоти морфій. Протягом останніх двох годин вона вже допомагала двом іншим санітаркам підняти його, щоб підкласти судно, і він кричав від першого ж дотику їхніх рук.

Пакети Беньяна — то були великі целофанові контейнери. Вражені руки й ноги плавали всередині, підтримувані фізіологічним розчином, який повинен був мати чітко визначену температуру. Відхилення навіть на один градус було неприпустимим. Коли Брайоні підійшла, одна з практиканток вже готувала свіжий розчин на примусі, який стояв на каталці. Пакети треба було часто міняти. Капрал Макінтайр лежав на спині під пологом, бо навіть найменший доторк простирадла до шкіри був нестерпним. Він весь час жалібно просив води. Хворі з опіками завжди були дуже збезводнені. Губи в нього надто постраждали, надто розпухли, язик був надто обпечений, щоб поїти його через рот. Фізіологічний розчин у крапельниці весь витік. Голка не трималася в пошкодженій вені. Старша санітарка, якої вона раніше ніколи не бачила, закріпляла на стояку новий флакон. Брайоні приготувала в мисці розчин таніну й взяла жмут вати. Вона вирішила, що почне з капралових ніг, аби не заважати санітарці, яка саме обмацувала його почорнілу руку, шукаючи вену.

Санітарка, однак, запитала:

— Хто вас прислав сюди?

— Сестра Драммонд.

Санітарка говорила уривчасто, не відводячи очей від хворого.

— Йому дуже погано. Я не хочу, щоб із ним щось робили, поки я не введу гідрат. Знайдіть собі якусь іншу роботу.

Брайоні так і зробила. Вона не знала, скільки минуло часу — можливо, десь аж під ранок її послали за свіжими рушниками. Біля дверей до кімнати чергових вона побачила ту санітарку, яка тихенько плакала. Капрал Макінтайр помер. На його ліжку вже лежав хтось інший.

Стажистки й студентки другого року працювали вже дванадцять годин без відпочинку. Інші курсистки й старші санітарки теж продовжували працювати, і ніхто вже не пам’ятав, скільки часу вони провели в палатах. Пізніше Брайоні відчула, що все попереднє навчання було лише корисною підготовкою, особливо в плані слухняності, але всьому, що вона зрозуміла про догляд за хворими, вона навчилася тієї ночі. Раніше вона ніколи не бачила, щоб чоловіки плакали. Спершу це її вражало, проте не минуло й години, як вона вже звикла. З іншого боку, стоїцизм деяких солдатів дивував і навіть обурював її. Вояки, які поверталися в палати після ампутацій, немовби відчували потребу жахливо жартувати. Чим я тепер дам копняка своїй старій? Були виявлені всі секрети тіла — кістки, що стирчали з живої плоті, блюзнірські погляди на кишки чи на зоровий нерв. З цієї нової, потаємної перспективи вона засвоїла одну просту, цілком очевидну річ, яку завжди знала, та й усі це знали: що людина, попри все інше, є матеріальним об’єктом, який легко зламати й непросто полагодити. Вона максимально, як ніколи більше, наблизилася до поля бою, бо з кожним пораненим, якому вона допомагала, відкривалося щось дуже суттєве — кров, мазут, пісок, бруд, морська вода, кулі, шрапнель, моторне мастило, і запах пороху, і вогка, пропотіла польова форма, в кишенях якої зберігалися прогірклі шматки їжі й розмоклі крихти батончиків «Амо». Часто, коли вона вкотре вже поверталася до рукомийника з високо підвішеними кранами й бруском соди, їй доводилося вимивати з-поміж пальців морський пісок. Вона й інші стажистки з її групи усвідомлювали одна одну лише як медсестер, не як подруг: вона ледь-що помітила, що однією з дівчат, які допомагали підняти капрала Макінтайра на судно, була Фіона. Часом, коли солдатові, за яким доглядала Брайоні, дуже боліло, її охоплювала якась безособова ніжність, яка відчужувала її від страждань, і вона могла виконувати свою роботу швидко й без страху. Саме тоді вона збагнула, чим може бути догляд за хворим, і прагнула здобути відповідну кваліфікацію, отримати це посвідчення. І вона уявляла, що зможе відмовитися від своїх письменницьких амбіцій і віддати цій справі все життя взамін за такі моменти піднесеної, всеохопної любові.

Десь близько пів на четверту ночі їй сказали розшукати сестру Драммонд. Та з власної ініціативи якраз застилала якесь ліжко. До цього Брайоні бачила її в мийці. Здавалося, що вона перебуває одночасно всюди, беручись до будь-якої роботи. Брайоні машинально почала їй допомагати.

Наскільки я пам’ятаю, — сказала старша сестра, — ви трошки говорите французькою.

— В межах шкільної програми, сестро.

Та показала головою в дальній кінець палати.

— Бачите, отам у кінці ряду сидить солдат. Там важка операція, але маску можна не одягати. Знайдіть стілець, посидьте біля нього. Потримайте за руку, поговоріть з ним.

Брайоні мало не образилася.

— Але я не втомилася, сестро. Чесно.

— Робіть те, що вам сказано.

— Добре, сестро.

Він виглядав років на п'ятнадцять, але в його картці вона прочитала, що вони ровесники, вісімнадцятирічні. Він сидів, підпертий кількома подушками, спостерігаючи за метушнею навколо з якоюсь відстороненою дитячою зацікавленістю. Важко було сприймати його як солдата. У нього було гарне обличчя з тонкими рисами, темні брови, темно-зелені очі, м’які повні губи. Лице в нього було білим і якось незвично блищало, а очі хворобливо світилися. На голові була велика пов’язка. Коли вона принесла стілець і сіла, він усміхнувся, наче чекав її, а коли вона взяла його за руку, він, схоже, не здивувався.

— Te voilà enfin.[24] — Французькі голосні, що вимовлялися через ніс, звучали мелодійно, але вона ледь-що розуміла їх. Його рука на дотик була холодною і слизькою.

— Сестра попросила мене, — сказала вона, — піти трошки поговорити з тобою. — Не знаючи відповідного слова, вона переклала «сестра» буквально.

— Твоя сестра дуже добра. — Потім він підняв голову й додав: — Хоча вона завжди була такою. У неї все гаразд? Чим вона зараз займається?

В його очах було стільки дружелюбності, стільки шарму, стільки хлоп’ячого бажання здобути її прихильність, що вона не могла не відгукнутися на це.

— Вона також медсестра.

— Ах, звичайно. Ти ж мені вже казала. Вона все ще щаслива? Вона вийшла за того хлопця, якого так сильно любила? Знаєш, я не пам’ятаю її імені. Сподіваюся, ти пробачиш мені. Після поранення в мене дуже погана пам’ять. Але кажуть, вона скоро повернеться. Як його звали?

— Робі. Але…

— І вони зараз одружені й щасливі?

— Ну, я сподіваюся, що невдовзі так станеться.

— Я так радий за неї.

— Ти не сказав, як тебе звуть.

— Люк. Люк Карне. А тебе?

Вона якусь мить вагалася.

— Толліс.

— Толліс. Дуже гарно. — Він вимовив так, що справді було гарно.

Він відвернувся від неї і почав розглядати палату, повільно крутячи головою, тихо зачудований. Потім заплющив очі, став щось безладно, ледь чутно говорити. Її словниковий запас був замалим, вона не вловлювала всього. Почула лиш: «Рахуй їх повільно, по руці, на пальцях… мамин шалик… вибираєш колір і вже повинен з ним жити».

На кілька хвилин він замовк. Сильніше стиснув їй руку. Коли він знову заговорив, очі в нього лишалися заплющеними.

— Хочеш, скажу тобі дивну річ? Це мій перший приїзд до Парижа.

— Люк, ти в Лондоні. Ми тебе скоро відправимо додому.

— Казали, що люди тут непривітні й холодні, а все якраз навпаки. Вони дуже добрі. І ти теж дуже добра, знову прийшла до мене.

Якусь мить їй здавалося, що він заснув. Вона сіла вперше за багато годин і відчувала, як на неї ззаду накочує власна втома.

Потім він знову почав озиратися навкруг, так само повільно крутячи головою, а тоді подивився на неї і сказав:

— Звичайно ж, ти та дівчина з англійським акцентом.

— Розкажи, чим ти займався до війни, — попросила вона. — Де ти жив? Пам’ятаєш?

— Пам’ятаєш той Великдень, коли ти приїхала в Мілло? — Говорячи, він легенько похитував її руку з боку на бік, наче підштовхуючи її пам’ять, а темно-зелені очі вичікувально розглядали її обличчя.

Вона вирішила, що недобре буде й далі вводити його в оману.

— Я ніколи не була в Мілло…

— Пам’ятаєш, як ти вперше зайшла в нашу крамничку?

Вона підтягла стілець ближче до ліжка. Його бліде, масне обличчя блищало й похитувалось перед її очима.

— Люк, послухай.

— Гадаю, що то мама обслужила тебе. А може, одна з моїх сестер. Я працював з батьком на запліччі, біля печі. А тоді почув твій акцент і вийшов подивитися на тебе…

— Я хочу сказати тобі, де ти. Ти не в Парижі…

— А наступного дня ти прийшла знову, і я вже був у крамниці, і ти сказала…

— Незабаром ти вже зможеш заснути. Завтра я знову прийду до тебе, обіцяю.

Люк підніс до голови руку й нахмурився. Тихенько сказав:

— Я хочу тебе щось попросити, Толліс.

— Звичайно.

— Ця пов’язка дуже туга. Може, ти трошки її попустиш?

Вона підвелася й глянула згори на його голову. Бинти були намотані так, щоб їх легко можна було зняти. Коли вона обережно потягла за кінчики, він сказав:

— Моя наймолодша сестричка, Анна, пам’ятаєш її? Найгарніша дівчинка в Мілло. На іспиті вона грала маленьку п’єску Дебюссі, таку живу, бадьору. Принаймні, так каже Анна. Вона й зараз звучить у мене в голові. Можливо, ти знаєш її.

Він промугикав кілька незв'язних нот. Вона змотувала бинт.

— Ніхто не знає, звідки в неї такі здібності. Всі інші в нашій родині — абсолютно безнадійні. Коли вона грає, то тримає спину рівненько-рівненько. І ніколи не усміхнеться, поки не дійде до кінця. От тепер уже краще. Я гадаю, що то Анна обслужила тебе, коли ти вперше зайшла в крамничку.

Вона не збиралася зовсім знімати бинт, але коли ослабила його, важка стерильна серветка, яка була під ним, зісковзнула, потягнувши за собою закривавлений тампон. Частини черепа у Люка просто не було. Волосся навкруг відсутньої частини зголили. Під нерівними краями черепа лежала губчата, кривава маса — мозок. Діра була завдовжки декілька дюймів, тяглася від маківки майже до кінчика вуха. Вона підхопила серветку, не давши їй упасти на підлогу, і тримала в руці, чекаючи, поки не минеться нудота. Тільки зараз до неї дійшло, яку непрофесійну дурницю вона зробила. Люк сидів спокійно, чекаючи на неї. Вона роззирнулася по палаті. Ніхто не звертав на них уваги. Вона повернула на місце стерильну серветку, перев’язала бинтом і зав’язала кінчики на бантик. Сівши, знайшла його руку, шукаючи заспокоєння в отому холодному, вогкому потиску.

Люк знову бурмотів щось недоладне.

— Я не курю. Свою пайку я обіцяв Жанно… Подивися, воно там, за столом… тепер попід квітами… кролик почує тебе, дурненька…

Потім слова ринули потоком, і вона вже не встигала за ними. Вловила ще згадку про шкільного вчителя, який був надто суворим, а може, то був якийсь офіцер. Нарешті він затих. Вона обтерла його спітніле обличчя вологим рушником і чекала.

Коли він розплющив очі, то одразу продовжив їхню бесіду, наче й не було ніякої інтерлюдії.

— А як тобі наші багети й пундики?

— Чудові.

— Тому ти й приходила кожного дня.

— Так.

Він замовк, обдумуючи це. Потім обережно запитав, торкаючись делікатної теми:

— А наші круасани?

— Найкращі в Мілло.

Він усміхнувся. Коли він знову заговорив, з глибин горла донісся якийсь рипучий звук, на який вони не звернули уваги.

— Це особливий рецепт мого батька. Все залежить від якості масла.

Він захоплено дивився на неї. Вільною рукою накрив її руки.

— Знаєш, моїй мамі ти дуже подобаєшся, — сказав він.

— Правда?

— Вона говорить про тебе весь час. Вона вважає, що нам слід обвінчатися влітку.

Брайоні не відвела очей. Тепер вона знала, навіщо її сюди послали. Йому важко було ковтати, і крапельки поту збиралися над його бровами, вздовж країв пов’язки й над верхньою губою. Вона витерла їх і вже збиралася напоїти його, коли він запитав;

— Ти кохаєш мене?

Вона секунду вагалася.

— Так.

Інша відповідь була немислима. А крім того, вона в цю мить справді кохала його. Він був чудовим хлопцем, який опинився далеко від своєї родини — і повинен був померти.

Вона дала йому напитися. Коли вона знову витирала йому обличчя, він запитав:

— Ти бувала на Кос-де-Ларзак?

— Ні. Ніколи там не була.

Проте він не став обіцяти, що повезе її туди. Відвернув натомість голову до подушки й невдовзі вже бурмотів оті свої нерозбірливі уривки речень. І продовжував міцно стискати її руку, наче був свідомий її присутності.

Коли свідомість знову прояснилася, він повернув до неї голову.

— Ти ж іще не йдеш?

— Звичайно, ні. Я побуду з тобою.

— Толліс…

Все ще усміхаючись, він напівприплющив очі. І раптом тіло його сіпнулося вгору, наче вражене електричним струмом. Він приголомшено дивився на Брайоні, розкривши рота. Потім похилився вперед, наче кидаючись на неї. Вона підхопилася зі стільця, щоб не дати йому впасти на підлогу. Однією рукою він усе ще тримав її руки, а другою обійняв за шию. Лобом вперся їй у плече, щокою притулився до її щоки. Вона перелякалася, що стерильна серветка зісковзне з його голови. Подумала, що не втримає його тіло, таке важке, і не витримає ще раз вигляду його рани. Рипучий звук, що добувався з глибин його горла, бринів у її вусі. Мало не падаючи, вона опустила його на ліжко й знову сперла на подушки.

— Я Брайоні, — прошепотіла вона, щоб тільки він міг її почути.

У його широко відкритих очах було безмежне здивування, а воскувата шкіра блищала в електричному світлі. Вона присунулася ближче, наблизила губи до його вуха. Хтось підійшов до неї ззаду, потім їй на плече лягла чиясь рука.

— Я не Толліс. Називай мене Брайоні, — прошепотіла вона, коли чужа рука сягнула по її руку й вийняла її з хлопчачих пальців.

— Встаньте, сестро Толліс.

Сестра Драммонд узяла її під лікоть і допомогла підвестися. На щоках у сестри горіли червоні плями, лінія вилиць чітко розмежовувала білі й червоні ділянки шкіри.

По той бік ліжка якась інша санітарка накрила простирадлом обличчя Люка Карне.

Стуливши губи, сестра вирівняла Брайоні комірець.

— Славна дівчинка. Тепер ідіть і змийте з обличчя кров. Не будемо смутити інших пацієнтів.

Вона так і зробила, пішла в туалет, обмила холодною водою обличчя і за декілька хвилин повернулася до роботи в палаті.

О пів на п’яту ранку стажисток відправили в гуртожиток спати, сказавши з’явитися об одинадцятій. Брайоні йшла разом із Фіоною. Дівчата мовчали, а коли взялися під руки, здавалося, що вони — маючи за собою досвід усього життя — знову йдуть Вестмінстерським мостом. Їм важко було вести розмову про те, чим вони займалися в палатах і як їх це змінило. Достатньо було йти разом порожніми коридорами слідом за іншими дівчатами.

Попрощавшись з усіма на добраніч і увійшовши нарешті в свою крихітну кімнатку, Брайоні знайшла на підлозі лист. Почерк на конверті був незнайомий. Хтось із дівчат, мабуть, забрав його на прохідній і підсунув їй під двері. Замість того, щоб одразу відкрити його, вона роздяглася й приготувалася до сну. Сіла в нічній сорочці на ліжко з листом на колінах і стала думати про хлопця. Шматочок неба у вікні вже зробився білим. Вона й досі чула його голос, як він казав «Толліс», перетворюючи слово в дівоче ім’я. Вона уявила собі майбутнє, якого вже не могло бути, — булочна на вузенькій тінистій вуличці, де повно худючих котів, звуки фортепіано з вікна десь нагорі, хихоньки своячок, які підсміюються з її акценту, і Люк Карне, який щиро кохає її. Їй би хотілося поплакати за ним і за його родиною в Мілло, яка чекатиме від нього хоч якихось звісток. Але вона нічого не відчувала. Всередині була дивна порожнеча. Так вона просиділа в заціпенінні майже півгодини, потім нарешті, виснажена, а однак не сонна, підв’язала волосся своєю звичною стрічечкою, лягла в ліжко й відкрила листа.

Дорога міс Толліс.

Дякуємо, що надіслали нам «Двоє біля фонтана», і прийміть наші вибачення за таку запізнілу відповідь. Як Ви, мабуть, знаєте, не в наших правилах публікувати повністю твори невідомих авторів, та й навіть і тих, що вже мають розголос. Проте ми прочитали повість, прагнучи вибрати фрагмент, який би нам підійшов. На жаль, ми так і не змогли щось підібрати. Я повертаю Вам машинопис окремою бандероллю.

Покінчивши з цим, додам, що ми читали Вашу повість (спершу навіть проти власної волі, бо роботи в редакції не бракує) з великим інтересом. І хоча ми й не пропонуємо опублікувати якусь її частину, але гадаємо, Вам слід знати, що крім мене в редакції є ще й інші, яких би зацікавило все те, що Ви ще можете написати в майбутньому. Нас не дуже задовольняє середній вік наших авторів, і ми б радо публікували перспективних молодих письменників. Ми охоче познайомимося з усім, що Ви робите, особливо якби Ви написали одне-два коротких оповідання.

Повість «Двоє біля фонтана» видалася нам достатньо цікавою, аби прочитати її дуже уважно. Це не просто ввічливі слова. Ми відкидаємо багато матеріалів, часом навіть визнаних авторів. Тут є кілька цікавих образів — мені сподобалася «висока трава, по якій вже розповзалася левина пожовть середини літа», — і Вам вдалося вловити плин думок і передати його в найтонших подробицях у намаганні витворити характери персонажів. Тут схоплене щось унікальне й нез’ясовне. У нас, однак, з’явилися сумніви, чи не занадто відчутний тут вплив стилю Вірджинії Вулф. Відкристалізоваиий теперішній момент сам по собі є, безперечно, достойною темою, особливо для поезії; він дозволяє автору виявити свої таланти, заглибитися в таїни відчуттів, подати стилізовану версію процесу мислення, дає змогу дослідити примхливість і непередбачуваність людської природи тощо. Хто ж стане ставити під сумнів цінність таких експериментів? Однак така техніка може стати манірною, якщо немає відчуття поступального руху. Говорячи іншими словами, нашу увагу ще більше полонила б первісна привабливість простої розповіді. Розвиток є необхідним.

Так, наприклад, ота дівчинка біля вікна, чию версію ми читаємо першою — тут дуже добре вловлене її абсолютне нерозуміння ситуації. Це стосується також її подальших намірів і відчуття долученості до таємниць дорослих. Ми бачимо цю дівчинку на порозі усвідомлення себе як особистості. Читач заінтригований її наміром розпрощатися з казками й невибагливими оповіданнями і п’єсками з народного життя, які вона писала до цього (як було б добре відчути, якими вони були), але чи не вихлюпнула вона з водою народних казок дитину художньої майстерності? Незважаючи на хороший ритм і точні спостереження, тут мало чого діється після початку, який обіцяв так багато. Молоді чоловік і жінка біля фонтана, які явно відчувають одне до одного нерозділені почуття, тузяться одне з одним через вазу епохи Мін і розбивають її. (Тут багатьом із нас здалося, що порцелянова ваза доби Мін — надто безцінна річ, аби виносити її з дому. Чи не влаштувала б Вас севрська або майсенська порцеляна?) Повністю одягнена жінка залазить у фонтан, щоб дістати уламки. Чи не було б краще, якби дівчинка, яка спостерігає, насправді не знала, що ваза розбилася? Тоді б їй здалося ще загадковішим, що жінка занурюється у воду. Так багато могло б випливати з Вашого задуму — але Ви присвячуєте десятки сторінок опису гри світла й тіні і якимось випадковіш враженням. Потім усе це описується з точки зору чоловіка, тоді жінки — але насправді ми мало чого дізнаємося нового, лише ще щось про вигляд і відчуття речей і якісь малоістотні спогади. Чоловік і жінка розходяться, залишивши на землі вогку пляму, яка швидко випаровується, — і на цьому кінець. Така статика не дозволяє розкритися Вашому безсумнівному таланту.

Якщо ця дівчинка так нічого й не зрозуміла, якщо була цілковито спантеличена невеличкою дивною сценкою, що відбулася на її очах, як це може вплинути на життя двох дорослих, людей? Чи могла вона втрутитися в їхні відносини якимось згубним чином? Або — умисно чи випадково — посприяти їхньому зближенню? Могла вона якось ненароком зрадити їх, скажімо, перед батьками молодої жінки? Вони, безумовно, не схвалили б зв’язку між своєю старшою дочкою і сином їхньої прибиральниці. А може, молода пара могла б із її допомогою обмінюватися записками?

Іншими словами, замість того, щоб так довго описувати відчуття кожного з трьох персонажів, чи не краще було б зобразити їх економніше, зберігаючи окремі яскраві описи світла, каменю й води, які Вам так добре вдаються, — а тоді перейти до витворення певної напруги, гри світла й тіні в самому сюжеті. Найвибагливіші Ваші читачі можуть бути добре обізнані з найновішими теоріями Берґсона стосовно свідомості, але я переконаний, що в них збереглося дитяче бажання, аби їм розповіли цікаву історію, тримали в напруженні стосовно описуваних подій. До речі, вертаючись до Вашого опису, статуя Берніні, яку Ви згадуєте, знаходиться на площі Барберіні, а не на площі Навона.

Простіше кажучи, Вашій оповіді потрібен стрижень. Можливо, Вам буде цікаво дізнатися, що однією з Ваших вдячних читачок була місіс Елізабет Боуен. У вільну мить вона зайшла до нас у редакцію по дорозі на якийсь офіційний сніданок, до рук їй потрапив Ваш рукопис, вона попросила дозволу взяти його додому почитати й прочитала того ж дня. Спершу Ваша проза здалася їй «надто густою, надто пересиченою», хоча це й «компенсувалося наявними тут впливами “Нецікавих відповідей”» (до чого б я сам навіть і не додумався). Потім її «на якийсь час усе це захопило», і врешті-решт вона передала нам деякі нотатки, які, власне кажучи, викладені в тому, що написано вище. Звичайно, Вас може цілком задовольняти Ваша повість у такому вигляді, як вона є, або наші застереження можуть сповнити Вас гнівом і зневагою чи таким розпачем, що Вам навіть дивитися не захочеться на Ваш рукопис. Щиро сподіваємося, що цього не станеться. Нам лиш хочеться, щоб Ви врахували наші зауваження — зроблені зі щирою прихильністю — як основу для наступного варіанта.

Ваш супровідний лист був напрочуд стриманий, але Ви натякнули, що зараз у Вас майже немає вільного часу. Якби щось змінилося і Ви опинилися десь недалеко, ми були б дуже раді зустрітися з Вами за скляночкою вина й продовжити нашу розмову. Сподіваємося, що Ви не розчаруєтесь. Можливо, Вас трошки втішить те, що зазвичай наші листи з відмовами містять не більше трьох речень.

Побіжно Ви просите вибачення за те, що не пишете про війну. Ми вишлемо Вам примірник нашого останнього числа з відповідною редакційною статтею. Як Ви побачите, ми не віримо, що митці зобов’язані визначати свою позицію стосовно війни. І, безперечно, чинять мудро і мають цілковиту рацію, коли ігнорують її і присвячують себе іншим темам. Оскільки митці є безсилими в політичному плані, вони мусять використати цей час для саморозвитку на глибших емоційних рівнях. Ваша праця — Ваша воєнна праця — полягає в тому, щоб культивувати Ваш талант і рухатися в тому напрямку, якого він вимагає. Війна, як ми зазначали, є ворогом творчої діяльності.

Ваша адреса дозволяє припустити, що Ви або є лікарем, або страждаєте від якоїсь тривалої хвороби. В останньому випадку ми всі бажаємо Вам швидкого й успішного одужання.

Наостанок, один із наших працівників хотів би знати, чи не маєте Ви старшої сестри, яка шість чи сім років тому вчилася в Ґертоні.

Щиро Ваш,

СК.

***

У наступні дні повернення до чіткої системи чергувань по змінах розсіяло відчуття плинної позачасовості тих перших двадцяти чотирьох годин. Вона вважала себе щасливою, коли працювала в денну зміну, від сьомої до восьмої з півгодинними перервами на їду. Коли о п’ятій сорок п’ять дзвонив будильник, вона виринала з м’якого провалля втоми й, перебуваючи ще кілька секунд на нічийній території, між сном і повною притомністю, відчувала якесь збудження від передчуття чи то свята, що чекає на неї, чи від якихось важливих змін. Це було схоже на те, як вона прокидалася в дитинстві на Різдво — сонна схвильованість аж до моменту, поки пригадаєш її причину. З очима все ще заплющеними від яскравого світла літнього ранку, що заповнювало кімнату, вона намацувала кнопку годинника й знову занурювалась у подушку — і тоді все верталося. Насправді повна протилежність Різдву. Повна протилежність усьому. Німці готувалися до вторгнення. Усі говорили про це — від швейцарів, які формували власний госпітальний добровольчий загін місцевої самооборони, до самого Черчілля, який малював картини підкореної, голодної країни, і тільки військово-морський флот збереже незалежність. Брайоні знала, що це буде жахливо, будуть рукопашні бої на вулицях і публічні страти, занурення в рабство й знищення всього хорошого. А проте, сидячи на краєчку свого розбурханого, все ще теплого ліжка, натягаючи панчохи, вона не могла ні подолати, ні прогнати якогось жахливо приємного збудження. Як повторювали всі навкруг, країна тепер залишилася з ворогом сам на сам — і так воно було й краще.

Вже й речі виглядали по-іншому: візерунок з ірисів на її несесері, облуплена гіпсова рама дзеркала, її власне обличчя в тому дзеркалі, коли вона причісувалася, — усе виглядало різкішим, яскравішим. Клямка на дверях, коли вона натискала на неї, була нахабно холодною і твердою на дотик. Коли вона виходила в коридор і чула здалеку важкі кроки на сходах, їй уявлялися високі німецькі чоботи, і в животі все стискалося. До сніданку вона мала кілька вільних хвилин, щоб прогулятися самотою вздовж річки. Навіть о цій порі, під чистим небом, річка хижо поблискувала, несучи свої води повз госпіталь. Невже справді може статися, що Темзою володітимуть німці?

Виразність усього, що вона бачила, чула, до чого торкалася, не була, звичайно, зумовлена новим відродженням і щедрістю раннього літа; то було хворобливе усвідомлення наближення кінця, того, що події прямують до розв’язки. Вона відчувала, що це вже останні дні, які сяятимуть у її пам’яті особливим чином. Ця яснота, ця довга череда сонячних днів — це останній вибрик історії перед початком зовсім інших часів. Ранкові процедури, мийка, роздача чаю, перев’язки, нові зіткнення з усіма тими непоправними каліцтвами — все це не псувало її піднесеного настрою. Він забарвлював усе, що вона робила, був для всього постійним тлом. А ще спонукав не зволікати з тим, що заплановано. Вона відчувала, що часу в неї небагато. Якщо вона відкладатиме, гадала, то можуть прийти німці, і вона вже ніколи не матиме ще однієї можливості.

Нові поранені поступали щодня, але вже не таким потоком. Система все внормувала, і тепер у кожного було своє ліжко. Поранених готували до операцій у підвальних операційних. Пізніше більшість хворих відправляли на поправку у віддалені госпіталі. Смертність була високою, проте для стажисток це вже не було драмою — звичайна рутина: відгороджується ширмою священик, який молиться біля померлого, покійника накривають простирадлом, кличуть санітарів, перестилається ліжко. Як швидко мертві зливаються один з одним, і лице сержанта Муні стає лицем рядового Ловелла, а їхні смертельні поранення плутаються з пораненнями інших солдатів, імена яких вже й не пригадуються.

Тепер, коли Франція була переможена, вважалося, що незабаром почнуться бомбардування й обстріли Лондона. Ніхто без потреби не повинен був залишатися в місті. Вікна нижніх поверхів додатково обкладали мішками з піском, цивільні підрядники на дахах перевіряли міцність коминів і бетонування слухових вікон. Відбувалися різноманітні тренування з евакуації палат, коли багато кричали й свистіли у свистки. Були й протипожежні тренування, і збори по тривозі, і одягання протигазів на непритомних пацієнтів і на тих, хто не міг рухатися. Сестрам нагадували, що спершу вони самі повинні одягти протигази. Сестра Драммонд вже не тероризувала їх. Тепер, коли вони звикли до крові, вона вже не розмовляла з ними, як зі школярками. Коли вона їх інструктувала, тон у неї був холодний, професійно нейтральний, і це їх тішило. За таких нових обставин Брайоні відносно легко вдалося помінятися вихідними з Фіоною, яка великодушно пожертвувала суботою, погодившись на понеділок.

Через адміністративну плутанину деякі солдати залишалися на поправку в госпіталі. Як слід відіспавшись, звикнувши знову до регулярного харчування й набравши навіть якусь вагу, вони робилися похмурими й дратівливими, навіть ті, котрі мали неважкі поранення. Переважно це були піхотинці. Вони лежали на ліжках, курили, мовчки втупившись у стелю, прокручували в пам’яті недавні події. Або збиралися невеличкими бунтівними групками й розмовляли. Вони були огидні самі собі. Деякі з них розповідали Брайоні, що навіть ні разу не вистрілили. Але в основному вони були злі на «штабну сволоту», на своїх власних офіцерів, які кинули їх під час відступу, на французів, які здалися без бою. Вони були озлоблені вихвалянням у газетах «чудесної евакуації» і героїзму команд маленьких човнів.

— Клята м’ясорубка, — чула вона їхні бурмотіння. — Засрані ВПС.

Деякі солдати навіть поводили себе вороже й відмовлялися приймати ліки, не бачачи ніякої різниці між генералами й медсестрами. Як на них, то всі вони — тупоголове начальство. Доводилося кликати сестру Драммонд, щоб привести їх до тями.

В суботу вранці Брайоні вийшла з госпіталю о восьмій, навіть не поснідавши, й пішла вгору за течією правим берегом річки. Коли вона проходила біля воріт Ламбетського палацу, повз неї проїхали три автобуси. Усі таблички, що вказували маршрути, були зараз порожніми. Щоб заплутати загарбників. Це, однак, не мало жодного значення, бо вона й без того вирішила йти пішки, їй нічим не допомогло, що вона запам’ятала назви декількох вулиць. Усі таблички з назвами теж були зняті або замазані. Вона туманно пам’ятала, що треба пройти декілька миль вздовж річки, а тоді повернути ліворуч, тобто на південь. Більшість планів і карт міста були, згідно з наказом влади, конфісковані. Їй врешті-решт вдалося позичити ламку й крихку карту автобусних маршрутів 1926 року. Та була вже цілком протерта на згинах, якраз уздовж того шляху, який вона мала намір обрати. Розгортання загрожувало ризиком розірвати її на шматки. А ще її непокоїло враження, яке вона справлятиме. В газетах друкувалися історії про німецьких парашутистів, переодягнених медсестрами й монашками, які проникають у міста й розчиняються серед населення. Впізнати їх можна по картах, у які вони час від часу заглядають; у разі розмови — по надто бездоганній англійській мові, а ще по тому, що вони не знають популярних дитячих віршиків. Пригадавши все це, вона вже не могла не думати про те, як підозріло виглядає. Їй здавалося, що форма захищатиме її, коли вона мандруватиме незнайомою територією. Натомість вона виглядала, як шпигунка.

Ідучи проти руху транспорту, вона спробувала пригадати всі дитячі віршики, які пам’ятала. Дуже мало було таких, які вона могла розказати від початку до кінця. Перед нею рознощик молока зліз із підводи, щоб підтягти посторонки. Коли вона наблизилася, він щось бурмотів до своєї коняки. Зупинившись біля нього й ввічливо кахикнувши, Брайоні на мить пригадала старого Гардмена з його двоколкою. Усі, кому сьогодні, скажімо, сімдесят, були в її віці в тисяча вісімсот вісімдесят восьмому. То був час коней, принаймні на вулицях, і старі люди не бажали, щоб він кінчався.

Коли вона запитала в нього дорогу, він довго й плутано, але достатньо доброзичливо пояснював їй, куди йти, куди повертати. То був великий чоловік із пожовклою від тютюну сивою бородою, який мав проблеми з аденоїдами, тому слова зливалися одне з одним через постійне гудіння глибоко в носі. Рукою він показав їй дорогу, що вела ліворуч, під залізничний міст. Брайоні подумала, що ще надто рано звертати від ріки вбік, але йдучи, відчувала, що він дивиться їй услід, і подумала, що було б неввічливо знехтувати його поясненнями. Можливо, дорога ліворуч скорочувала шлях.

Її дивувало, що вона така незграбна й нерішуча після всього, що бачила й пізнала. Вона відчувала себе безпорадною, неспокійною, опинившись тут на самоті, відірвана від своєї групи. Місяцями вона жила затворницьким життям, кожна година якого була визначена розкладом. Добре знала своє скромне місце у відділенні. В міру того як зростала її професійність, вона дедалі охочіше сприймала накази, виконувала всі встановлені процедури й перестала думати самостійно. Давно вже вона нічого не робила з власної волі, аж від отого тижневого перебування на Примроз-Гілл, коли вона друкувала свою повість, і якою ж дурненькою здавалася зараз її тодішня схвильованість.

Вона саме проходила під мостом, коли над головою проїхав поїзд. Громоподібний ритмічний гуркіт пронизав її до самих кісток. Метал, що проноситься й гуркотить по металу, величезні, скріплені болтами металеві плити десь у темряві високо над нею, загадкові двері, втоплені в цегляний мур, могутні чавунні труби, закріплені іржавими кронштейнами, по яких тече невідомо що — всі ці жахливі вигадки належали расі надлюдей. Сама ж вона лиш протирала підлоги й робила перев’язки. Чи їй справді стане сил на цю подорож?

Коли вона вийшла з-під мосту, перетнувши клиновидний проміжок, залитий запиленим ранковим сонячним світлом, від поїзда, який швидко віддалявся, залишився лише лагідний перестук коліс. Чого їй не вистачає, знову повторила сама собі Брайоні, це стрижня. Вона пройшла невеличким громадським парком із тенісним кортом, на якому двоє чоловіків у спортивних костюмах перекидалися м’ячем, розігріваючись із неспішною впевненістю для гри. Поблизу на лавці двоє дівчат у шортах кольору хакі читали листа. Вона подумала про свій лист, оту відписку з відмовою в солоденькій оболонці. Під час чергувань вона носила його в кишені, і на другій сторінці залишилася схожа на краба пляма від карболки. Вона раптом зрозуміла, що лист, хоча й не мав такого наміру, містив серйозне особисте звинувачення. «Чи могла вона втрутитися в їхні відносини якимось згубним чином?» Так, звичайно. А зробивши це, чи могла вона затушувати цей факт, зліпивши легковажну, не дуже розумну історію, і заспокоїти свою честолюбність, відіславши її в журнал? Нескінченні сторінки про світло, камінь і воду, оповідь, розщеплена між трьома різними точками зору, всеохопна застиглість у передчутті того, що нічого особливого не станеться, — все це не могло приховати її боягузтва. Невже вона справді думала, що може сховатися за якимись позиченими уявленнями про модерну прозу і втопити свою вину в потоці — трьох потоках! — свідомості? Недомовки в її маленькому романі повністю збігаються з недомовками в її житті. Все, з чим вона не бажала мати справи, зникло також і з її повісті — а було ж тут таким необхідним. І що їй тепер робити? Це не її повісті бракує стрижня. Це їй самій бракує стрижня.

Парк залишився позаду, вона йшла повз невеличку фабрику, гудіння машин якої примушувало тремтіти тротуар. Неможливо було здогадатися, що виготовляють за тими високими брудними вікнами й чому з єдиної тонкої алюмінієвої труби вириваються клуби жовто-чорного диму. На протилежному розі вулиці, по діагоналі, широко відчинені двійчасті двері бару нагадували театральну декорацію. Всередині, де хлопець із приємним, меланхолійним виглядом витрушував у відро попільнички, в повітрі все ще стояв сизий вчорашній дим. Двоє чоловіків у шкіряних фартухах звантажували з воза бочки з пивом. Вона ніколи не бачила на вулицях так багато коней. Мабуть, військові реквізували всі вантажівки. Хтось відкинув зсередини кришку погреба. Та гупнула по тротуару, здійнявши хмару пилу, і чоловік із невеличкою лисиною, ноги якого все ще залишалися нижче рівня бруківки, застиг і повернувся, проводжаючи її поглядом. Їй він здавався величезною шаховою фігурою. Візники також пасли її очима, один із них захоплено присвиснув.

— Усе гаразд, кохасю?

Її не ображали такі запитання, але вона ніколи не знала, як відповідати. Так, дякую? Вона усміхнулася їм, рада, що капюшон ховає її обличчя. Усі, вирішила вона, думають про вторгнення, але не лишається нічого іншого, як робити своє. Навіть якщо прийдуть німці, люди так само гратимуть у теніс, пліткуватимуть, питимуть пиво. Можливо, зникнуть лиш захоплені посвисти. В міру того як вуличка робилася звивистішою й вужчою, шум транспорту на ній ставав голоснішим, а теплі вихлопні гази відчутніше били в обличчя. Ось просто на тротуар виходить вікторіанська тераса з яскраво-червоної цегли. Жінка в строкатому фартуху з шаленим завзяттям замітає перед будинком, з відчинених дверей якого доходить запах чогось смаженого. Вона вступилася, щоб пропустити Брайоні, бо прохід був тут вузьким, але різко відвернулася, коли Брайоні привіталася. Назустріч їй ішла жінка з чотирма клаповухими хлопчиськами, які несли валізки й наплічники. Хлопчаки штовхалися, галасували й футболили старий черевик і не звернули аніякісінької уваги на втомлений материн окрик, коли Брайоні була вимушена вступитися з дороги, щоб дати їм пройти.

— Ану, перестаньте, кому кажу! Дайте пройти сестричці!

Коли вона минала жінку, та криво усміхнулася, покаянно вибачаючись. Двох передніх зубів не було. Вона була сильно напарфумлена, а між пальцями тримала незапалену цигарку.

— Вони такі збуджені цим виїздом на село. Ви не повірите, але вони ніколи там не були.

— Хай вам щастить, — сказала Брайоні. — Сподіваюся, ви потрапите в хорошу сім'ю.

Жінка, вуха в якої теж були чималенькі, але частково сховані під короткою стрижкою, весело розсміялася.

— Вони ще не знають, що їх чекає з цими босяками!

Нарешті вона дійшла до місця, де сходилися кілька вбогих вуличок. Звірившись із відірваною четвертинкою своєї карти, вона вирішила, що це і є Стоквел. Шлях на південь перекривав дот, біля нього стояла купка знудьгованих ополченців, у яких була одна гвинтівка на всіх. Старший чоловік у фетровому капелюсі, комбінезоні і з пов’язкою на руці, з обвислими, як у бульдога, щоками наблизився до неї й наказав пред’явити посвідчення. Потім з надутим виглядом махнув, щоб вона проходила. Вона не наважилася розпитувати в нього дорогу. Наскільки вона орієнтувалася, їй треба було пройти майже дві милі вздовж Клепем-роуд. Людей тут було менше і машин теж менше, а сама вулиця була ширшою, ніж та, з якої вона вийшла. Єдиним звуком був гуркіт трамвая, який саме відійшов від зупинки. Біля низки охайних едвардіанських будиночків, відсунутих подалі від дороги, вона дозволила собі посидіти хвильку на низенькій кам’яній огорожі в тіні платана і зняла туфлю, щоб оглянути натерту п’ятку. Мимо проїхала колона тритонних вантажівок, прямуючи на південь, за межі міста. Вона автоматично глянула їм услід, майже сподіваючись побачити в кузовах поранених. Але там були тільки дерев’яні ящики.

Через сорок хвилин вона дійшла до станції метро «Клепем Коммон». Приземкувата церква з облупленого каменю виявилася зачиненою. Вона витягла батькового листа й ще раз перечитала його. Жінка у взуттєвій крамниці показала їй дорогу до іншої церкви. Навіть перейшовши вулицю й ступивши на траву, Брайоні спершу не помітила церкви. Та ховалася серед зелених дерев і була зовсім не така, як вона чекала. Вона уявляла собі місце, підходяще для злочину — готичний собор із пломеніючими склепіннями, залитий різким багряно-фіолетовим світлом, що пробивається крізь вітражі зі сценами похмурих страждань. Натомість, коли вона наблизилася, перед нею постала гарна цегляна прямокутна будівля, схожа на грецький храм, під дахом із чорної черепиці, зі звичайними вікнами й невисоким портиком з білими колонами, під вежею гармонійних пропорцій з годинником нагорі. Біля будівлі недалеко від портика був запаркований блискучий чорний «ролс-ройс». Дверцята водія були відчинені навстіж, але шофера поблизу не було. Проходячи повз авто, вона відчула тепло від радіатора, таке ж інтимне, як жар тіла, і почула потріскування остигаючого металу. Вона піднялася східцями й штовхнула важкі, оббиті цвяхами двері.

Солодкавий запах навоскованого дерева, вогкий запах каменю були притаманні всім церквам. Навіть повернувшись спиною, щоб обережно зачинити двері, вона була свідома того, що церква майже порожня. Слова священика зливалися з їхнім же відлунням. Вона постояла біля дверей, частково схована за купіллю, чекаючи, поки призвичаяться очі й вуха. Потім підійшла до останнього ряду й пройшла ним до самого кінця, звідки їй все одно було видно вівтар. Вона бувала на багатьох сімейних вінчаннях, хоча була ще надто маленькою, аби побувати в Ліверпульському кафедральному соборі на помпезному вінчанні дядька Сесіла й тітки Герміони, чию постать і екстравагантний капелюшок вона помітила зараз у першому ряді. Поруч із нею сиділи П’єро й Джексон, довші сантиметрів на п’ятнадцять, затиснуті тілами їхніх батьків, які, як і раніше, жили окремо. По той бік проходу сиділи троє представників родини Маршалів. Оце й усі парафіяни. Суто приватна церемонія. Ніяких журналістів із відділів світської хроніки. І Брайоні теж не мала б тут бути. Вона була достатньо знайома з перебігом церемонії, аби зрозуміти, що головного моменту вона не пропустила.

— По-друге, він покликаний бути захистом від гріха перелюбства, аби ті, котрі позбавлені дару стриманості, могли одружуватись і залишатися доброчесними членами Христової церкви.

Обличчям до вівтаря, обрамлені контуром святкових білих одеж священика, стояли молоді. Вона була в білому, в традиційній пишній сукні й, наскільки Брайоні могла роздивитися ззаду, під густою фатою. Волосся було заплетене в одну дитячу косу, яка звисала вздовж спини з-під піни тюлю і орґанді. Маршал стояв рівненько, наватовані плечі його святкового костюма різко виділялися на тлі стихаря священика.

— По-третє, він покликаниі дарувати взаємну згоду, поміч і втіху, яку одне має діставати від іншого…

Вона відчула, як на неї накочують спогади, дражливі подробиці, наче висипка, наче бруд на шкірі: заплакана Лола, яка заходить до неї в кімнату, її зап’ястя, вкриті синцями й саднами, подряпини на плечах у Лоли й у Маршала на обличчі; Лолине мовчання в темряві біля озера, коли та дозволила своїй серйозній, смішній, такій «правильній» молодшій кузині, яка не здатна була відрізнити справжнього життя від вигаданих нею історій, дати злочинцю можливість уникнути покарання. Бідолашна, самозакохана й уразлива Лола з її прикрашеною перлами бархаткою і запахом трояндової води, яка прагнула позбутися останніх заборон дитинства, яка рятувала себе від принижень тим, що закохалася — або вмовила себе, що закохалася, і яка не могла повірити своєму щастю, коли Брайоні настояла на тому, що вона сама і розповість, і обвинуватить. І що ж то за щастя для Лоли — яка, ледве вийшовши з дитячого віку, була силою позбавлена невинності — вийти заміж за свого ґвалтівника.

— Тому, якщо хтось може вказати якусь переконливу причину, чому ці двоє не можуть бути поєднані в законному шлюбі, нехай або говорить зараз, або ж нехай мовчить тоді довіку.

Невже це справді відбувається? Невже вона дійсно підводиться на слабких ногах, з порожнім, схопленим судомою животом і завмираючим серцем, і виходить зі свого ряду, щоб опинитися в центрі проходу, і викладає свої аргументи, свої праведні причини відважним, твердим голосом, наближаючись у своєму чіпці й капюшоні, як Христова наречена, до олтаря, до священика з роззявленим ротом, якого ніхто ніколи не перебивав протягом усієї його довгої кар’єри, до парафіян з вивернутими шиями й до напівобернених поблідлих молодих? Вона не планувала цього, але запитання з молитовника, яке вона зовсім забула, виявилося дуже провокаційним. А що їй, власне кажучи, заважає? Ось її шанс публічно висловити свій особистий біль і очиститися від усього недоброго, що вона зробила. Перед олтарем найрозсудливішої у світі церкви.

Проте подряпини й синці давно вже загоїлися, а всі її власні твердження в ті часи були зовсім протилежними. І наречена не виглядала жертвою, і батьки дали їй свою згоду. І навіть більше — ще б, шоколадний магнат, творець «Амо». Тітонька Герміона має задоволено потирати руки. А те, що Пол Маршал, Лола Квінсі й вона, Брайоні Толліс, мовчазно змовившись, обманом відправили невинну людину в тюрму? Але слова, на підставі яких його звинуватили, були її власними, зачитаними вголос від її імені на виїзній сесії суду. Покарання вже відбуто. Борг заплачено. Вирок залишився в силі.

Вона лишилася сидіти, покірно схиливши голову, лише серце билося швидше, і мокрими стали долоні.

— Я вимагаю і закликаю, щоб ви обоє відповіли, як відповідатимете, коли надійде день Страшного суду і все потаємне в людських серцях відкриється: якщо комусь із вас відомі перешкоди, котрі не дозволяють вам поєднатися в законному шлюбі, визнайте їх зараз.

За будь-якими підрахунками, до судного дня залишається ще дуже багато часу, а до тих пір правда, яку знали передовсім тільки Маршал і його наречена, впевнено оточувалася стінами мавзолею їхнього шлюбу. Там, у пітьмі, вона надійно зберігатиметься ще довго після того, як помруть усі, кого це стосується. І кожне слово церемонії було ще однією цеглиною тих стін.

— Хто віддає цю жінку в дружини цьому чоловікові?

Схожий на птаха дядько Сесіл квапливо пройшов уперед, прагнучи, безсумнівно, чимшвидше покінчити зі своїми обов’язками й не зволікаючи повернутися знову в сховище коледжу Всіх душ в Оксфорді. Намагаючись почути хоч якусь нотку сумніву в голосах молодих, Брайоні прислухалася, як Маршал, потім Лола повторюють за священиком слова. Голос нареченої був солодким і впевненим, Маршал же гудів, наче йому все було байдуже. Як обурливо, як сластолюбно прозвучали перед олтарем її слова: «Присягаюся належати тобі тілом і душею».

— Помолімося.

І сім голів, які виднілися над спинками сидінь у перших рядах, похилилися, а священик зняв окуляри в черепаховій оправі, задер підборіддя й, заплющивши очі, звернувся до небесних сил втомленим, сумним, монотонним голосом:

— О предвічний Господь наш, Творець і Спаситель роду людського, який дарує божественну милість і вічне життя, пошли своє благословення рабам Твоїм — цьому чоловікові і цій жінці…

Остання цеглинка стала на місце, коли священик, знову одягти окуляри, вимовив урочисту формулу — «оголошую вас чоловіком і дружиною» — і звернувся до Святої Трійці, на честь якої була названа його церква. Потім були ще молитви, псалом, «Отче наш», тоді ще одна довга, в якій низхідна інтонація прощальних слів позначила меланхолійний фінал.

— … Дарує вам милість свою в щедрості своїй, очистить вас від гріхів і благословить вас, щоб були ви Йому віддані тілом і душею і жили разом в любові й злагоді до кінця днів ваших.

Тут же каскад бурхливих органних тріолей обрушився згори, наче конфеті, і священик обернувся, щоб провести молодих до виходу, а шестеро родичів рушили за ними. Брайоні, яка стояла на колінах, вдаючи, що молиться, підвелася й повернулася обличчям до процесії, що саме наближалася. Священик наче поспішав кудись і випередив усіх інших на кілька метрів. Глянувши ліворуч і побачивши молоденьку медсестру, він лагідним поглядом і легеньким уклоном виразив і привітність, і зацікавленість. Потім пройшов уперед, щоб широко відчинити великі двері. Навскісні промені сонця сягнули місця, де вона стояла, освітивши її обличчя і головний убір. Вона хотіла, щоб її бачили, але ж не так виразно. Тепер її вже не можна не помітити. Лола, яка була ближче до Брайоні, порівнялася з нею, і їхні погляди зустрілися. Фата вже була піднята. Ластовиння зникло, але в цілому вона не дуже змінилася. Лиш трошки вища, можливо, гарніша, з м’якшим і круглішим обличчям, а брови безжально вищипані. Брайоні просто дивилася. Вона лиш хотіла, аби Лола знала, що Брайоні була тут, і гадала, чому. Сонце заважало Брайоні дивитися, але вона помітила, як на якусь мить зморщечка незадоволення з’явилася на обличчі нареченої. Потім вона міцно стулила губи, подивилася просто себе — і рушила далі. Пол Маршал теж бачив її, але не пізнав, так само як тітка Герміона й дядечко Сесіл, які не бачили її вже багато років. Зате близнюки, які йшли позаду в злегка приспущених штанях від шкільної форми, зраділи, побачивши її, мімікою виразили жах від вигляду її одеж і почали блазнювати, закочувати очі, позіхати, поплескуючи себе долонями по відкритих ротах.

А потім вона залишилася в церкві сама, і ще невидимий органіст, який продовжував грати вже для власного задоволення. Все скінчилося надто швидко, і нічого певного не було досягнуто. Вона й далі стояла на тому самому місці, почуваючи себе вже якось глупо, не відчуваючи бажання виходити надвір. Денне світло й банальність сімейних балачок неминуче розвіють те враження, яке вона створила своєю примарною появою. А ще вона побоювалася зустрічі віч-на-віч. Та й як вона, ніким не запрошувана, пояснюватиме дядькові й тітці свій прихід? Вони можуть образитися або — ще гірше — не образяться й почнуть кликати її на якийсь нестерпний сніданок у готелі, і містер і місіс Маршал аж кипітимуть від ненависті, а Герміона не в змозі буде приховати свою нехіть до Сесіла. Брайоні зволікала ще кілька хвилин, роблячи вигляд, що слухає музику, а тоді, роздратована власною малодушністю, поспішно вийшла з церкви. Священик вже відійшов метрів на сто, спішив кудись, розмахуючи руками. Молодята сиділи в «ролс-ройсі», Маршал за кермом, якраз здавав назад, щоб розвернутися. Вона була впевнена, що вони бачать її. Коли він перемикав швидкість, пролунав металевий скрегіт — можливо, добрий знак. Машина рушила, і через бічне вікно вона побачила білу Лолину постать, яка тулилася до руки водія. Щодо родичів, то ті вже позникали поміж деревами.

***

Зі своєї карти вона знала, що Белем лежить по той бік муніципальної території, там, куди прямував священик. Було це не дуже далеко, і вже сам цей факт не викликав бажання вирушати туди. Вона прийде надто рано. Вона ще нічого не їла, їй хотілося пити, натерта п’ята шарпала й прилипла зсередини до туфлі. Було дуже тепло, а їй доведеться йти по траві, де немає тіні, лиш подекуди прямі асфальтові доріжки й укриття на випадок бомбардувань. Трохи далі стояла естрада, де купчилися якісь люди в темно-синій формі. Вона подумала про Фіону, чий вихідний день вона забрала собі, і про їхню прогулянку в Сент-Джеймському парку. Той безхмарний день здавався таким далеким, а минуло ж усього десять днів. Фіона зараз робить свій другий обхід із судном. Брайоні стояла в тіні колон і думала, який маленький подарунок купить вона подрузі — щось смачненьке, банан, помаранчі, швейцарський шоколад. Санітари знали, як дістати такі речі. Вона чула, як вони казали, що все можна купити, все що завгодно, аби гроші були. Простежила очима за вервечкою машин, які їхали в тому напрямку, куди й вона мала йти, і стала думати про їжу. Величезні шинки, яйця-пашот, смажене куряче стегенце, густе ірландське рагу, меренги з цитриновим кремом. Чашка чаю. Те, що за її спиною весь час звучала нервова, дражлива музика, вона усвідомила лише тоді, коли та змовкла, і в раптовій тиші, яка, здавалося, дарувала свободу, вона вирішила, що повинна поснідати. Наскільки вона бачила, там, куди вона мала йти, не було жодних крамниць, лише похмурі багатоповерхові житлові будинки з темно-помаранчевої цегли.

Минуло кілька хвилин, і з церкви вийшов органіст, тримаючи в одній руці капелюх, а в другій — важку зв’язку ключів. Вона б могла запитати в нього дорогу до найближчого кафе, але він виглядав таким же шарпаним, як і його музика. Немовби вирішивши не помічати її, він із гуркотом зачинив церковні двері й нахилився, замикаючи їх на ключ. Потім насунув на голову капелюх і швидко пішов геть.

Можливо, це й був перший крок до зміни її планів, і ось вона вже йде назад, повертаючись старим маршрутом до Клепем-Гай-стріт. Вона поснідає, а тоді подумає. Біля станції метро вона проходила повз камінний фонтанчик із питною водою і з задоволенням занурила в неї обличчя. Знайшла якусь обдерту маленьку забігайлівку з брудними вікнами й накиданими на підлозі недокурками, але їжа могла бути не гіршою за ту, до якої вона звикла. Вона замовила чай і три тости з маргарином, а ще блідо-рожевий полуничний джем. У чашку насипала багато цукру, поставивши собі діагноз, що хвора на гіпоглікемію. Цукор не зміг заглушити присмаку хлорки.

Вона випила ще одну чашку, рада, що чай ледь теплий і можна його випити душком, потім скористалася смердючою вбиральнею без унітазів, що знаходилася в дальньому куті двору позаду кафе. Проте не існувало такого смороду, який міг би злякати досвідчену медсестру. П’яту своєї туфлі вона проклала туалетним папером. Цього їй має вистачити на одну-дві милі. Рукомийник з одним-єдиним краном був прикручений болтами до цегляної стіни. Ще там лежав обмилочок у сірих розводах, якого вона не наважилася чіпати. Коли вона пустила воду, брудні залишки хляпнули з рукомийника їй на литки. Вона витерла їх рукавами, потім причесалася, намагаючись уявити відображення свого обличчя в цегляній стіні. Щоправда, не змогла без дзеркала скористатися губною помадою. Промокнула лице мокрою хусточкою і поплескала себе по щоках, щоб повернути на них рум’янець. З’явилося рішення — без її, як здавалося, участі. Це була розмова, до якої вона готувалася, повинність улюбленої молодшої сестри.

Вона вийшла з кафе і, поки верталася назад, відчувала, як зростає відстань між нею і її другим «я», не менш реальним, яке верталося назад у госпіталь. Можливо, та Брайоні, яка йшла в напрямку Белема, була уявною чи примарною постаттю. Це відчуття нереальності ще більше посилилося через півгодини, коли вона дійшла до ще однієї Гай-стріт, більш-менш такої ж, як та, котру вона лишила за собою. Саме таким і був Лондон за межами центру міста — скупчення маленьких похмурих містечок-районів. Вона твердо вирішила, що ніколи не житиме в такому місці.

Вулиця, яку вона шукала, знаходилася на відстані трьох провулків від станції метро і теж була копією всіх попередніх. Едвардіанські веранди, вбогі на вигляд, з тюлевими фіранками. Дадлі Віллаз, 48 був приблизно на півдорозі, і ніщо не відрізняло його від інших, хіба що «форд» восьмої моделі, без коліс, підпертий цеглинами, який займав усе подвір’ячко перед будинком. Якщо там нікого немає, вона зможе забратися звідси, сказавши собі, що вона ж пробувала. Дзвінок на дверях не працював. Вона двічі калатнула дверним молотком і відступила назад. Почула сердитий жіночий голос, потім грюкнули двері й почулися важкі кроки. Брайоні відступила ще далі. Ще не пізно було вийти на вулицю й піти геть. Хтось почав шарпатися з замком, почулося роздратоване зітхання, і в дверях з’явилася висока жінка тридцяти з лишком років, із загостреними рисами обличчя, яка важко дихала, наче після якихось жахливих зусиль. Вона була розлючена. Їй перервали сварку, і вона навіть не зуміла змінити вираз обличчя — відкритий рот, злегка задерта верхня губа, — коли її погляд упав на Брайоні.

— Що вам потрібно?

— Я шукаю міс Сесилію Толліс.

Плечі в тої опали, вона відвернула голову, наче відсахнувшись від удару. Оглянула Брайоні з ніг до голови.

— Ви схожі на неї.

Зовсім спантеличена, Брайоні просто дивилася на неї.

Жінка знову зітхнула, наче плюнула, й відійшла коридором до підніжжя сходів.

— Толліс! — ревнула вона. — До дверей!

Пройшла коридором до входу у свою вітальню, обпекла Брайоні презирливим поглядом, потім зникла, голосно грюкнувши за собою дверима.

В домі було тихо. Крізь відчинені вхідні двері Брайоні бачила шмат лінолеуму в квіточки й перші сім чи вісім сходинок, покритих темно-червоною доріжкою. На третій сходинці не вистачало металевого прутка. Ближче до середини передпокою біля стіни стояв напівкруглий стіл, а на ньому — полірований, схожий на тостер, дерев’яний стояк для листів. Він був порожній. Лінолеум тягнувся аж за сходи до дверей з матовим склом, які, мабуть, вели на кухню в задній частині дому. Шпалери теж були в квіточки — букетики з трьох троянд, а між ними орнамент зі сніжинок. Від порога до сходів вона нарахувала п’ятнадцять троянд і шістнадцять сніжинок. Недобра прикмета.

Нарешті нагорі відчинилися двері, можливо, ті, грюкання якими вона почула, коли стукала. Потім рипіння сходів, з’явилися стопи в товстих шкарпетках, тоді блиснула гола шкіра, далі шовковий синій халат, який вона впізнала. І нарешті схилене набік обличчя Сесилії, коли вона перегнулася вниз, придивляючись, хто там стоїть біля вхідних дверей, щоб заощадити собі необхідність спускатися далі в такому невідповідному вбранні. Їй знадобилося кілька хвилин, аби впізнати власну сестру. Повільно спустилася ще на три сходинки.

— О Господи.

Вона сіла, склавши руки на грудях.

Брайоні так і стояла однією ногою на доріжці, а другою на сходинці перед входом. У вітальні господині ввімкнули радіо, почав наростати сміх публіки в міру того як розігрівалися лампи. Потім почувся улесливий монолог гумориста, перерваний нарешті оплесками, і радісний вступ оркестру. Брайоні увійшла в передпокій.

— Мені треба поговорити з тобою, — пробурмотіла вона.

Сесилія зробила вигляд, що підводиться, потім передумала.

— Чому ти не попередила мене, що прийдеш?

— Ти не відповіла на мій лист, тому я прийшла.

Сесилія щільніше огорнулася халатом і поплескала себе по кишені в надії, можливо, відшукати цигарки. Колір обличчя в неї був значно темніший, руки теж були смаглявішими. Вона не знайшла, що шукала, але наразі вирішила не підводитися.

Радше зволікаючи, ніж міняючи тему, вона ствердила:

— Ти стажистка.

— Так.

— У чиєму відділенні?

— Сестри Драммонд.

Важко було сказати, чи знає Сесилія це прізвище, чи вона просто нсзадоволена, що молодша сестра навчається в тому ж самому госпіталі. Була й ще одна достатньо показова відмінність: Сесилія завжди раніше розмовляла з нею материнським чи заспокійливим тоном. Маленька сестричка! Тепер цього й сліду не було. У її тоні була якась жорсткість, яка застерігала Брайоні від питань про Робі. Вона зробила ще крок далі у передпокій, свідома того, що двері за спиною відчинені.

— А ти де?

— Недалеко від Мордена. В НМД.

Госпіталь невідкладної медичної допомоги, реквізований для військових потреб, який, схоже, прийняв на себе головний удар, справжній тягар евакуації. Надто багато було такого, про що не можна ні говорити, ні запитувати. Сестри дивилися одна на одну. І хоча у Сесилії був розтріпаний вигляд людини, яка щойно встала з ліжка, вона була ще гарнішою, ніж Брайоні пам’ятала. Це видовжене обличчя завжди було якимось незвичайним, незахищеним, дещо кінським, як усі казали, навіть при найвигіднішому освітленні. Зараз воно було відверто чуттєвим, з підкреслено вигнутими, повними червоними губами. Очі були темними й великими, можливо, від перевтоми. Або від печалі. Гарний довгий ніс, трепетні, витончені ніздрі — це обличчя було схожим на різьблену маску і якимось застиглим. Важко було щось із нього вичитати. Сестрин вигляд посилив ніяковість Брайоні, вона відчула власну неоковирність. Вона ледь-що знала цю жінку, яку не бачила п'ять років. Брайоні ні в чому не була впевнена. Вона намагалася знайти ще якісь нейтральні слова, але не було нічого, що б не вело до дражливих тем — тих, які вона в кожному випадку збиралася обговорити, — і нарешті, не в змозі більше витримувати мовчання і цього погляду, вона запитала:

— Ти мала якісь звістки від старого?

— Ні.

Рішучий тон вказував, що вона не хотіла цього, а якби й мала якісь звістки, то не стала б відповідати.

— А ти? — запитала Сесилія.

— Записку кілька тижнів тому.

— От і добре.

Більше тут не було про що говорити. Після чергової паузи Брайоні спробувала ще раз.

— А з дому?

— Ні. Я з ними не контактую. А ти?

— Вона час від часу пише.

— І що ж у неї нового, Брайоні?

І саме питання, і її ім’я прозвучали насмішкувато. Напружуючи пам’ять, Брайоні відчувала, що сестра з якихось своїх причин виставляє її зрадницею.

— Їм підселили евакуйованих, і Бетті їх ненавидить. Парк переорали і засіяли пшеницею.

Вона замовкла. Їй здалося безглуздим, що вона стоїть тут, перераховуючи всі ці подробиці. Однак Сесилія холодно сказала:

— Продовжуй. Що ще?

— Ну, більшість хлопців з села пішли в Східносуррейський полк, крім…

— Крім Денні Гардмена. Так, я знаю це. — Вона широко і якось штучно посміхнулася Брайоні, чекаючи, щоб та продовжувала.

— Біля пошти побудували дот, а ще зняли всю стару металеву огорожу. Ось. Тітка Герміона живе в Ніцці, і — ага — Бетті розбила вазу дядька Клема.

Лише тепер Сесилія трошки відтанула. Вона розчепила руки й притиснула одну до щоки.

— Розбила?

— Вона впустила її на сходах.

— Ти хочеш сказати, зовсім розбила, на друзки?

— Так.

Сесилія замислилась. Нарешті сказала:

— Це жахливо.

— Так, — підтвердила Брайоні. — Бідний дядечко Клем. Принаймні сестра перестала бути ущипливою. Допит продовжувався.

— А уламки вони зберегли?

— Не знаю. Емілі писала, що старий кричав на Бетті.

У цю мить розчахнулися двері, і господиня опинилася біля Брайоні так близько, що відчувався запах м’яти з її рота. Вона показала пальцем на вхідні двері.

— Тут вам не вокзал, дівчино. Або заходьте, або забирайтеся.

Сесилія підвелася без особливого поспіху, перев’язала шовковий поясок на халаті. Потім в’яло промовила:

— Це моя сестра Брайоні, місіс Джарвіс. Постарайтеся не забувати правила хорошого тону, коли розмовляєте з нею.

— У власному домі я розмовлятиму так, як мені подобається, — відказала місіс Джарвіс. Вона знову повернулася до Брайоні. — Хочете лишатися — лишайтеся, ні — то йдіть собі й зачиніть за собою двері.

Брайоні глянула на сестру, здогадуючись, що та зараз навряд чи відпустить її. Місіс Джарвіс виявилася мимовільним союзником.

Сесилія заговорила так, наче крім них двох нікого більше не було:

— Не звертай уваги на господиню. Я в кінці тижня з'їжджаю звідси. Зачини двері й піднімайся нагору.

Під уважним поглядом місіс Джарвіс Брайоні почала підніматися сходами за сестрою.

— А щодо вас, леді Погань… — озвалася господиня.

Але Сесилія різко обернулася й перервала її.

— Досить, місіс Джарвіс. Цього цілком достатньо.

Брайоні впізнала цей тон. Справжній найтінґейлівський, призначений для важких пацієнтів чи для слізливих студенток. Такий тон виробляється роками. Сесилія вже напевно стала старшою сестрою.

На площадці другого поверху, збираючись відчинити двері, Сесилія ще раз обвела Брайоні холодним поглядом, даючи знати, що нічого не змінилося, ніякого потепління немає. З напівпрочинених дверей лазнички навпроти доходив вогкий ароматизований запах і глухий звук падаючих крапель. Сесилія збиралася прийняти ванну. Вона провела Брайоні в своє помешкання. Деякі найохайніші в палаті сестри жили у своїх кімнатах, як у свинюшнику, тому вона б не була здивована, якби побачила новий сестрин варіант колишнього хаосу. Натомість складалося враження, що тут живуть простим і усамітненим життям. Середніх розмірів кімната була розділена, щоб відгородити невеличку кухоньку і, можливо, спальню за зачиненими дверима. Стіни були обклеєні шпалерами з блідими вертикальними смугами, як хлопчачі піжами, і ще більше посилювали відчуття одинокості. Лінолеум лежав нерівними шматками — мабуть, залишки від нижніх приміщень, — а місцями проглядали сірі дошки підлоги. Під єдиним підйомним вікном була раковина з одним краном і маленька газова плитка з одним пальником. Біля стіни, майже не залишаючи місця для проходу, стояв стіл, накритий жовтою бавовняною скатертиною. На ньому — глечик з-під варення з синіми квітами, либонь, дзвіночками, переповнена попільничка і стос книжок. В самому низу лежала «Анатомія» Ґрея і зібрання творів Шекспіра, а на них менш об’ємні книжки зі сріблястими й золотистими літерами на корінцях; вона помітила Гаусмена і Креба. Біля книжок стояли дві пляшки темного пива. В найдальшому від вікна кутку були двері в спальню з пришпиленою на них картою Північної Європи.

З пачки, що лежала біля плитки, Сесилія витягнула цигарку, а потім, згадавши, що сестра вже доросла, пригостила і її. Біля столу стояли два кухонних стільці, але Сесилія, спершись спиною на раковину, не пропонувала Брайоні сісти. Двоє жінок курили й чекали, як здалося Брайоні, щоб повітря очистилося від присутності господині.

Сесилія промовила тихим спокійним голосом:

— Коли я дістала твого листа, я пішла до адвоката. Все це не так просто, якщо немає вагомих нових доказів. Того, що в тебе помінявся настрій, недостатньо. Лола продовжуватиме твердити, що нічого не знає. Єдиною нашою надією був старий Гардмен, але він помер.

— Гардмен? — Ці неузгоджені факти — що він помер, що він важливий для справи — спантеличили Брайоні, вона гарячково рилася в пам’яті. Чи був Гардмен поза домом у ту ніч, шукаючи близнюків? Чи він щось бачив? Чи було щось сказано в суді, про що вона не знала?

— А ти не знала, що він помер?

— Ні. Але…

— Неймовірно.

Спроби Сесилії зберігати нейтральний, діловий тон розпадалися на очах. Вона схвильовано відійшла від кухоньки, протиснулася біля столу, попрямувала в протилежний куток кімнати й зупинилася біля дверей. Вона заговорила, важко дихаючи, намагаючись утамувати свій гнів.

— Як дивно, що Емілі не долучила це до своїх новин, разом із пшеницею і евакуйованими. У нього був рак. Можливо, боячись у душі гніву Божого, він говорив щось у свої останні дні, що було не зовсім до вподоби всім тим, хто був у це замішаний.

— Але ж, Сі…

— Не називай мене так! — обрізала вона. Потім додала, вже спокійніше: — Будь ласка, не називай мене так.

Її пальці лежали на клямці дверей до спальні, і було схоже, що розмова наближається до кінця. Вона збиралася вийти з кімнати.

З неймовірним спокоєм вона підвела підсумок.

— Ось те, за що я заплатила дві гінеї. Не буде ніякої апеляції тільки тому, що ти через п'ять років вирішила сказати правду.

— Я не розумію, про що ти говориш… — Брайоні хотіла повернутися до Гардмеиа, але Сесилія мусила викласти їй усе, про що так часто думала останнім часом.

— Тут усе просто. Якщо ти брехала тоді, чому суд має вірити тобі зараз? Немає ніяких нових фактів, а ти ненадійний свідок.

Брайоні віднесла свою цигарку до раковини. Її нудило. Замість попільнички вона взяла блюдечко з підставки для тарілок. Жахливо було чути, як сестра підтверджує її злочин. Але сама точка зору була несподіваною. Слабка, дурна, розгублена, боягузлива, ухильна — вона ненавиділа себе за все це, але ніколи не думала про себе як про обманщицю. Як це дивно, і яким зрозумілим це мусить здаватися Сесилії. Це було очевидним, і нічого не можна було заперечити. І все ж, у якусь мить вона навіть вирішила захищатися. Вона нікого не хотіла вводити в оману, вона не по злобі все це зробила. Але хто цьому повірить?

Вона стояла там, де перед цим стояла Сесилія, спиною до мийки, і, не наважуючись подивитися сестрі в очі, сказала:

— Те, що я зробила, було жахливим. Я й не сподіваюся, що ти пробачиш мені.

— Не переживай, — заспокійливо сказала та, і в ті кілька секунд, поки сестра глибоко затягалася цигаркою, Брайоні аж здригнулася, так спалахнули неймовірні надії. — Не переживай, — повторила сестра. — Я ніколи не пробачу тобі.

— Але якщо я не маю можливості піти до суду, це не може перешкодити мені розказати всім, що я зробила.

Коли сестра якось неприродно реготнула, Брайоні усвідомила, як же вона боїться Сесилії. Її сарказм витримати було ще важче, ніж її гнів. Ця вузенька кімната з її схожими на ґрати смужками містила історію почуттів, яку навіть неможливо було уявити. Брайоні почала наполягати. Врешті-решт, це ж була та частина розмови, до якої вона готувалася.

— Я поїду в Суррей і говоритиму з Емілі і старим. Я їм все розкажу.

— Так, ти про це писала. Що ж тебе стримує? У тебе було п’ять років. Чому ж ти не поїхала?

— Я хотіла спершу побачитися з тобою.

Сесилія відійшла від дверей спальні й зупинилася біля столу. Вкинула свій недопалок у шийку пляшки з пивом. Звідти почулося коротке сичання, і над темною пляшкою піднялася струминка диму. Від того, що зробила сестра, Брайоні знову почало нудити. Вона ж гадала, що пляшки повні. Подумала, чи не проковтнула вона щось недобре за сніданком.

— Я знаю, чому ти не поїхала, — сказала Сесилія. — Бо думаєш те саме, що думаю я. Вони більше нічого не хочуть про це чути. Всі ці неприємності вже в минулому, красненько дякуємо. Що сталося — те сталося. Навіщо знову все це скаламучувати. І ти дуже добре знаєш, що вони повірили вигадкам Гардмена.

Брайоні відійшла від мийки й стала по той бік столу, якраз навпроти сестри. Важко було дивитися на цю прекрасну маску.

— Я не розумію, про що ти говориш, — обережно сказала вона. — Яке він має до всього цього відношення? Мені жаль, що він помер, і прикро, що я про це не знала…

Вона здригнулася від несподіваного звуку. Прочинилися двері в спальню, а за ними стояв Робі. На ньому були армійські штани й сорочка, начищені черевики, а підтяжки вільно звисали з пояса. Він був непоголений і скуйовджений, і дивився він тільки на Сесилію. Вона повернулася до нього лицем, але не підійшла. У ті кілька секунд, поки вони мовчки дивилися одне на одного, Брайоні, яку частково заслоняла сестра, аж зіщулилася під своєю формою.

Він заговорив із Сесилією спокійно, наче вони були самі.

— Я почув голоси і подумав, що це якось пов’язано з госпіталем.

— Усе гаразд.

Він подивився на годинник.

— Нам краще поспішити.

Пройшовши кімнатою, він, перш ніж вийти на площадку, незначно вклонився в бік Брайоні.

— Прошу вибачення.

Вони почули, як зачинилися двері лазнички. У тиші, що запала, Сесилія сказала так, наче між нею і сестрою нічого не було:

— Він так міцно спить. Я не хотіла його будити. — Потім додала: — Я гадала, вам краще не зустрічатися.

Коліна у Брайоні справді почали тремтіти. Спершись рукою на стіл, вона відійшла від кухоньки, щоб Сесилія могла наповнити водою чайник. Брайоні дуже хотілося сісти. Але вона не зробить цього, поки їй не запропонують, а сама вона ніколи не попросить. Тому вона стояла біля стіни, роблячи вигляд, що не спирається на неї, і дивилася на сестру. Дивною була та швидкість, з якою полегшення, що Робі живий, змінилося страхом зустрічі з ним. Тепер, коли вона побачила, як він пройшов кімнатою, інша можливість, що його могли вбити, здавалася чудернацькою, незважаючи ні на що. Це було б зовсім безглуздо. Вона дивилася в спину сестрі, поки та поралася в крихітній кухоньці. Брайоні хотіла сказати їй, як це чудово, що Робі щасливо повернувся. Яке полегшення. Але як би банально це прозвучало. І вона не має права цього сказати. Вона боялася сестри, боялася її знущань.

Все ще відчуваючи нудоту, а тепер і задуху, Брайоні притулилася щокою до стіни. Та була не прохолоднішою за її обличчя. Вона страшенно хотіла пити, але нічого не хотіла просити в сестри. Сесилія швидко робила свою справу, змішала молоко й воду з яєчним порошком, поставила на стіл горщичок із джемом, три тарілки, три чашки. Брайоні звернула на це увагу, але легше їй не стало. Це лише посилило її недобрі передчуття від зустрічі, що чекала попереду. Невже Сесилія дійсно думає, що в подібній ситуації вони й справді можуть сидіти разом за столом і з апетитом поїдати омлет? Чи вона просто заспокоює себе роботою? Брайоні прислухалася до кроків на сходовій клітці, і це, мабуть, настільки відволікло її, що вона спробувала розпочати звичайну розмову. Вона ж бачила капюшон, який висів по той бік дверей.

— Сесилія, ти вже старша медсестра?

— Так.

Вона сказала це, наче поставила крапку, закриваючи тему. Їхня спільна професія аж ніяк їх не пов’язує. Ніщо їх не пов’язує, і нема про що говорити, поки не повернеться Робі.

Нарешті вона почула, як клацнув замок у дверях лазнички. Він щось насвистував, ідучи площадкою. Брайоні відсунулася від дверей — ще далі, в найтемніший куток кімнати. Проте, коли він зайшов, вона опинилася на лінії його очей. Він простягав до неї руку, щоб привітатися, а лівою збирався зачинити за собою двері. Якщо це був намір залагодити одразу дві справи, нічого драматичного в цьому не було. Але як тільки їхні погляди зустрілися, він опустив руки, зітхнув, наче переводячи дух, і став уважно розглядати її. Незважаючи на переляк, вона не могла відвести від нього очей. Відчула слабкий запах його мила для гоління. Була вражена тим, наскільки старшим він виглядав, особливо очі й зморшки навколо них. Невже це все її вина? — задала вона собі дурне запитання. Може, ще й війна в цьому винна?

— Отже, це була ти, — сказав він нарешті. Не обертаючись, штовхнув ногою двері, зачиняючи їх. Сесилія підійшла до нього й стала поруч. Він подивився на неї.

Вона підсумувала їхню розмову, але якщо навіть і хотіла, не зуміла стримати свого сарказму.

— Брайоні збирається сказати всім правду. Спершу вона хотіла побачитися зі мною.

Він знову обернувся до Брайоні.

— Ти думала, що я можу бути тут?

Найбільше зараз їй би хотілося не заплакати. У цю мить ніщо б не могло бути принизливішим. Полегшення, сором, жаль до самої себе — вона не знала, що саме охоплює її. Накотила якась могутня хвиля, перехопивши горло, позбавивши можливості говорити, а потім, коли вона все ж таки втрималася, міцно затиснувши губи, ця хвиля відступила, і вона була врятована. Сльози не покотилися, але голос перетворився на жалюгідний шепіт.

— Я навіть не знала, чи ти живий.

— Якщо ми збираємося розмовляти, нам краще сісти, — сказала Сесилія.

— Не впевнений, чи я зможу. — Він роздратовано відійшов до сусідньої стіни, десь метри на два, сперся на неї, схрестив руки на грудях, переводячи погляд з однієї сестри на іншу. Майже одразу рушив до дверей спальні, там розвернувся, щоб повернутися на старе місце, передумав і залишився стояти, засунувши руки в кишені. Він був великим мужчиною, і кімната наче поменшала. У її замкненому просторі він не знаходив собі місця, немовби задихався. Витягнув руки з кишень, пригладив волосся на потилиці. Потім узявся під боки. Тоді знову опустив руки. Весь час стежачи за його нервовими рухами, Брайоні зрозуміла, що він розгніваний, дуже розгніваний, і щойно вона збагнула це, він сказав:

— Що ти тут робиш? І не розказуй мені про Суррей. Хочеш їхати — ніхто тебе не тримає. Чого ти прийшла?

— Я хотіла поговорити з Сесилією, — сказала вона.

— Он як. І про що ж?

— Про те жахливе, що я наробила.

Сесилія підійшла до нього.

— Робі, — прошепотіла вона. — Любий. — Вона взяла його за руку, але він вишарпнув її.

— Не розумію, навіщо ти впустила її. — А тоді до Брайоні: — Буду з тобою зовсім відвертий. Я не знаю, чого мені хочеться більше — скрутити твою дурну шию тут же на місці чи викинути тебе з кімнати й спустити зі сходів.

Якби не весь її попередній досвід, вона б справді перелякалася. Часом їй доводилося чути, як солдати в палаті лютують через власну безпорадність. Коли їх розбирало, безглуздо було переконувати чи заспокоювати їх. Це повинно було вийти з них, і найкраще було стояти й слухати. Вона знала, що навіть якщо вона схоче зараз піти геть, це тільки спровокує його. Тому вона лиш дивилася на Робі й чекала всього подальшого, всього, що їй належиться. Але вона не боялася його, принаймні фізично.

Він не підвищував голосу, хоча нехіть так і прискала з нього.

— Ти взагалі уявляєш собі, що значить сидіти в тюрмі?

Брайоні немов побачила маленькі, високі вікна в стрімкій цегляній стіні й подумала, що, може, і уявляє — так, як люди уявляють собі різні пекельні муки. Вона легенько похитала головою. Щоб якось заспокоїтись, вона намагалася зосередитись на тих змінах, які в ньому відбулися. Враження, що він став вищим, було зумовлене стройовою виправкою. Жоден кембриджський студент не тримався так рівно. Навіть зараз, у стані сильного збудження, плечі в нього були розвернуті, підборіддя задерте, як у боксера старого вишколу.

— Ні, звичайно, не уявляєш. А коли я сидів, ти мала від цього задоволення?

— Ні.

— Але нічого не зробила.

Вона думала про цю розмову багато разів, як дитина, котра очікує, що її відлупцюють. І ось усе це нарешті відбувається, а враження таке, наче її тут і немає. Вона дивиться на все це звідкись здалеку, вся заціпеніла. Але вона знала, що його слова болітимуть їй пізніше.

Сесилія відступила назад. Вона знов поклала руку на плече Робі. Він схуд, хоча й виглядав сильнішим, була в його вузьких, як канати, м’язах, якась жорстокість. Він напівобернувся до неї.

— Пам’ятай… — почала говорити Сесилія, але він перебив її.

— Ти вважаєш, я напав на твою кузину?

— Ні.

— А тоді ти так думала?

Їй важко було знаходити слова.

— Так, так — і ні. Я не була впевнена.

— Чому ж ти тепер така впевнена?

Вона завагалася, свідома того, що її відповідь буде свого роду виправданням, поясненням, а це його може ще більше розлютити.

— Я стала дорослішою.

Він втупився в неї, розкривши злегка рота. Він і справді змінився за п’ять років. Новою була суворість його погляду, очі стали меншими й вужчими, а в куточках з’явилися глибокі зморшки. Обличчя було худішим, ніж вона пам’ятала, щоки запали, як у індіанського воїна. Він відростив собі короткі вуса-щіточки, які носять військові. Він був вражаюче гарний, і до неї з давніх-давен, коли їй було чи то десять, чи одинадцять років, прийшов спогад про те, як вона була в нього закохана, — то була справжня пристрасть, яка тривала багато днів. Потім одного ранку, в саду, вона йому освідчилася — і одразу ж про все забула.

Її побоювання не були безпідставними. Він був охоплений гнівом, який потім несподівано зникає.

— Дорослішою, — повторив він за нею. Коли він підвищив голос, вона аж підскочила. — Чорти б тебе взяли! Тобі вже вісімнадцять. Скільки тобі ще треба дорослішати? Там на полях солдати у вісімнадцять років вмирають. Вони достатньо дорослі, щоб кинути їх вмирати на дорогах. Ти знала про це?

— Так.

Він не знав, скільки всього вона бачила, — але то була жалюгідна втіха. Дивно, що, незважаючи на всю свою вину, вона відчувала потребу протистояти йому. Протистояти, щоб не бути знищеною.

Вона просто кивнула. Говорити щось вона не наважувалась. При згадці про смерть його охопив наплив почуттів, штовхаючи від гніву до крайніх проявів збентеженості й огиди. Він важко дихав, хапаючи повітря, стискав і розтискав правий кулак. І продовжував дивитися на неї, в неї, жорстким, диким поглядом. Очі в нього палали, він кілька разів ковтнув. М’язи в горлі звело судомою. Він теж боровся з емоціями, яких не хотів виставляти напоказ. Вона знала лиш саму дрібочку, та й ті крихти, про які вона дізналася як сестра-практикантка, відкрилися їй у безпечній палаті, поміж ліжками. Вона знала цілком достатньо, аби здогадатися, що на нього накотили спогади, і він безсилий проти них. Вони не давали йому говорити. Вона ніколи не дізнається, які жахи примушують його труситися. Він на крок наблизився до неї, і вона відсахнулася, не впевнена більше в своїй безпеці — нездатний говорити, він може почати діяти. Ще крок, і його мускуляста рука дотягнеться до неї. Але між ними опинилася Сесилія. Стоячи спиною до Брайоні, вона дивилася на Робі, поклавши руки йому на плечі. Він відвернув від неї обличчя.

— Дивися на мене, — тихенько сказала вона. — Робі. Дивися на мене.

Його відповіді Брайоні не почула, вловила лише його незгоду чи заперечення. Можливо, він вилаявся. Сесилія обхопила його міцніше, а він викрутився всім тілом, і вони були схожі на борців, коли вона простягла руки й намагалася розвернути до себе його голову. Але він задер вгору обличчя, відвертав губи, зуби оголилися в якійсь гидкій пародії на посмішку. Вона міцно стиснула руками його щоки, з трудом розвернула його обличчя й підтягла його до власного. Нарешті він дивився їй в очі, а вона продовжувала стискати його щоки. Підтягнула його ближче, намагаючись увібрати його всього поглядом, аж їхні обличчя зустрілися, і вона лагідно, повільно поцілувала його в губи. З ніжністю, яку Брайоні пам’ятала з давніх-давен, коли прокидалася вночі, Сесилія промовила:

— Прокинься… Робі, прокинься.

Він ледь помітно кивнув, набрав повні груди повітря й повільно видихнув, а вона перестала стискати його, відняла від обличчя руки. У тиші, яка запала, кімната здалася ще меншою. Він обняв її, нахилив голову й поцілував глибоким, затяжним, інтимним поцілунком. Брайоні швидко відійшла в інший кінець кімнати, до вікна. Поки вона пила воду, яку набрала в склянку просто з крана, поцілунок тривав, відділивши тих двох від усього світу. Брайоні відчула себе викресленою, вигнаною з кімнати, і заспокоїлася.

Вона повернулася до них спиною і стала дивитися на залиті сонцем тихі будиночки з терасами і на дорогу, якою вона прийшла з Гай-стріт. Зі здивуванням усвідомила, що не хоче ще йти, хоча й була збентежена таким довгим поцілунком і з острахом думала про те, чим це може закінчитися. Вона проводжала очима стару жінку в теплому, незважаючи на спеку, пальті. Та на протилежному тротуарі вигулювала на повідку хвореньку таксу з обвислим животом. Сесилія і Робі вже розмовляли стишеними голосами, і Брайоні вирішила, що, шануючи їхню усамітненість, вона не відвертатиметься від вікна, поки до неї не озвуться. Приємно було дивитися, як жінка відчиняє хвіртку, потім дбайливо зачиняє її за собою, тоді, на півдорозі до вхідних дверей, важко нахиляється, аби вирвати якийсь бур’ян із вузенької клумби, що тяглася вздовж доріжки. Коли вона робила це, пришкандибав собака й лизнув її в руку. Жінка з собакою зникли в будинку, і вулиця знову збезлюдніла. Дрізд спурхнув на живопліт із вовчих ягід і, не знайшовши підходящої поживи, полетів геть. Легенька хмаринка на мить закрила сонце і одразу ж побігла далі. Найзвичайнісінький суботній пополудень. На цій приміській вулиці не було ніяких прикмет війни. Хіба що підняті світломаскувальні штори у вікні будинку навпроти й «форд» восьмої моделі, підпертий цеглинами.

Брайоні почула, як сестра кличе її, і обернулася.

— У нас мало часу. Робі повинен з’явитися на службу о шостій вечора, і треба встигнути на поїзд. Тому сідай. Є певні речі, які ти маєш для нас зробити.

Це вже був голос старшої медсестри. Навіть не командний. Вона просто з’ясовувала те, що було неминучим. Брайоні сіла на найближчий стілець, Робі приніс собі ослін, а Сесилія сіла між ними. Приготовлений нею сніданок був забутий. Три порожні чашки стояли в центрі столу. Він спустив стос книжок на підлогу. Коли Сесилія відсунула глечик із дзвіночками набік, щоб його часом не скинули, вона перезирнулася з Робі.

Дивлячись на квіти, він прочистив горло. Коли він почав говорити, його голос був позбавлений будь-яких емоцій. Він неначе читав стройовий статут. Тепер він дивився на неї. Погляд у нього був твердий, і він повністю контролював себе. Але на чолі в нього, над бровами, проступили крапельки поту.

— На найважливішу річ ти вже погодилася. Ти маєш якнайшвидше поїхати до батьків і розказати їм все, що вони мають знати, аби переконати їх, що твої свідчення були неправдивими. Коли в тебе вихідний?

— Через тиждень, в неділю.

— Ось тоді й поїдеш. Відвезеш наші адреси та скажеш Джекові й Емілі, що Сесилія чекає їхнього листа. Ще одну річ ти зробиш завтра. Сесилія каже, що ти матимеш вільну годину. Підеш до юриста, до нотаріуса, і зробиш заяву, яка буде підписана й засвідчена. В ній ти поясниш, що ти зробила не так і що тепер ти змінюєш свої свідчення. Копії надішлеш нам обом. Із цим ясно?

— Так.

— Потім напишеш мені дуже детального листа. У ньому ти опишеш абсолютно все, що вважаєш важливим. Все, що примусило тебе твердити, ніби ти бачила мене біля озера. І чому, навіть не маючи певності, ти настоювала на своїй історії протягом усіх місяців аж до мого процесу. Якщо на тебе тиснули — чи то поліція, чи батьки, — я хочу про це знати. Це зрозуміло? То має бути довгий лист.

— Так.

Він зустрівся очима з Сесилією і кивнув.

— І якщо можеш пригадати хоч що-небудь про Денні Гардмена — де він був, що робив, коли саме, хто ще бачив його, одним словом, будь-що, що може поставити під сумнів його алібі, — то ми хочемо почути про це.

Сесилія записувала адреси. Брайоні похитала головою і почала щось говорити, але Робі не звернув на це уваги й перебив її. Він вже підвівся і дивився на годинник.

— У нас дуже мало часу. Ми проведемо тебе до метро. Ми з Сесилією хочемо останню годину побути вдвох, перш ніж я поїду. А тобі протягом сьогоднішнього дня треба буде скласти свою заяву і попередити батьків, що збираєшся приїхати. І можеш почати обдумувати того листа, якого ти надішлеш мені.

Із цим остаточним підсумком її обов’язків він вийшов з-за столу й попрямував до дверей спальні.

Брайоні теж підвелася й сказала:

— Старий Гардмен, очевидно, казав правду. Денні був з ним усю ніч.

Сесилія якраз збиралася віддати складений аркушик, на якому писала. Робі зупинився в дверях спальні.

— Що ти хочеш цим сказати? — запитала Сесилія. — Про що ти говориш?

— Це був Пол Маршал.

У тиші, яка настала, Брайоні намагалася уявити, що зараз діється у них в головах. Роками вони бачили все це цілком певним чином. І усе ж це була, нехай вражаюча, але всього лиш незначна деталь. Ніяких суттєвих змін вона не вносила. Ніяк не змінювала її власну роль.

Робі повернувся до столу.

— Маршал?

— Так.

— Ти бачила його?

— Я бачила чоловіка його зросту.

— Мого зросту.

— Так.

Сесилія зараз стояла і озиралася — от-от почнеться пошук цигарок. Робі знайшов їх і кинув пачку через кімнату. Сесилія закурила і, видихнувши, сказала:

— Мені важко повірити. Він же дурень, я знаю…

— Він жадібний дурень, — сказав Робі. — Але я не можу уявити його з Лолою Квінсі, навіть протягом п’яти хвилин, які знадобилися…

Брайоні розуміла, що, враховуючи все, що сталося, і всі жахливі наслідки, виглядає це досить фривольно, але вона дістала тихе задоволення, сповіщаючи свої разючі новини.

— Я якраз іду з їхнього вінчання.

Знову здивовані роздуми, недовірливі розпитування. Вінчання? Сьогодні вранці? В Клепемі? Потім задумлива тиша, яку переривають поодинокі фрази.

— Я хочу розшукати його.

— Ти цього не зробиш.

— Мені хочеться вбити його.

А тоді:

— Час вирушати.

Ще стільки всього можна було сказати. Але вони виглядали втомленими — чи то її присутністю, чи темою. А може, вони просто хотіли лишитися на самоті. У кожному разі, було ясно — вони вважають, що їхня зустріч добігла кінця. Цікавість була втамована. Все інше могло почекати, поки вона напише свого листа. Робі приніс зі спальні свій кітель і картуз. Брайоні помітила капральські лички.

— Його не дістанеш, — переконувала Сесилія Робі. — Вона завжди покриватиме його.

Кілька хвилин були згаяні, поки вона шукала продуктові картки. Потім вирішила, що це безнадійно, і сказала Робі:

— Вони, певно, лишилися у Вілтширі в котеджі.

Коли вони вже збиралися виходити, і Робі притримав для сестер двері, він сказав:

— Гадаю, ми повинні вибачитися перед матросом Королівського флоту Гардменом.

Внизу, коли вони проходили, місіс Джарвіс не вийшла з вітальні. Вони чули, як по радіо грають кларнети. За дверима Брайоні здалося, що вона вийшла в зовсім інший день. Дув сильний вітер, який ніс пісок, усе стало різкішим, рельєфнішим, було ще більше сонця, ще менше тіні, ніж раніше. На тротуарі не вистачало місця для всіх трьох. Робі й Сесилія йшли за нею, тримаючись за руки. Брайоні відчувала, як пече розтерта п’ята, торкаючись туфлі, але вирішила, що вони не побачать, як вона накульгує. Вона мала враження, що її випровадили. У якийсь момент вона обернулася й сказала, що радо дійде до метро сама. Проте вони настоювали. Їм треба щось купити для Робі в дорогу. Ішли вони мовчки. Пуста балаканина була б недоречною. Вона знала, що не має права питати сестру про її нову адресу, чи у Робі про те, куди він їде поїздом, чи про котедж у Вілтширі. Чи то не звідти привезли дзвіночки? У них там, звичайно ж, була ідилія. І не могла питати, коли ці двоє знову зустрінуться. У них — у неї, її сестри і Робі — була тільки одна спільна тема, і корінилася вона в минулому, якого вже не можна змінити.

Вони стояли біля станції метро «Белем», якій через три місяці судилося дістати жахливий розголос під час бомбардувань Лондона. Невеличкий потік суботніх перехожих оминав їх із двох боків, мимоволі примушуючи триматися щільніше. Вони холодно попрощалися. Робі нагадав, щоб вона взяла трохи грошей, коли піде до нотаріуса. Сесилія сказала, щоб не забула відвезти в Суррей адреси. І то вже був кінець. Вони дивилися на неї, чекаючи, коли вона піде. Але була ще одна річ, якої вона не сказала.

Вона повільно заговорила:

— Мені дуже шкода. Я завдала вам такого страшного лиха. — Вони продовжували дивитися на неї, і вона ще раз повторила: — Мені дуже шкода.

Прозвучало це так глупо, так недоречно, ніби вона розбила улюблену кімнатну рослину або забула про чийсь день народження.

Робі м’яко сказав:

— Просто зроби все, що ми тобі казали.

Оте «просто» прозвучало майже примирливо — але не зовсім, ще ні.

— Звичайно, — сказала вона, а тоді повернулася й пішла, знаючи, що вони дивляться їй услід, як вона заходить у касовий зал, перетинає його. Вона купила квиток до станції «Ватерлоо». Коли підійшла до контролера, озирнулася, але їх вже не було.

Вона показала квиток і увійшла в тьмяно-жовте світло, до рипучого, розклекотаного ескалатора, який поніс її вниз, у витворений людським диханням вітерець, що піднімався з темних глибин, дихання мільйона лондонців, яке студило їй обличчя й шарпало капюшон. Вона спокійно стояла, дозволяючи, щоб її несло вниз, вдячна за те, що може рухатися без болю в п’яті. Її дивувало, якою вона почувалася заспокоєною — і лише трішечки зажуреною. Чи була вона розчарована? Навряд чи вона чекала, що буде прощена. Те, що вона відчувала, було більше схоже на тугу за домом, хоча для цього й не було підстав, бо не було дому. Але їй було тужно покидати сестру. Саме сестри їй не вистачало — точніше, сестри разом із Робі. Їхнього кохання. Ні Брайоні, ні війна не змогли вбити його. І це втішало її, поки вона занурювалася в глибини під містом. Як Сесилія притягла його до себе очима. А ця ніжність у її голосі, коли вона кликала його повернутися зі своїх спогадів, з Дюнкерка, з тих доріг, які привели його туди. Колись вона так говорила часом із нею, коли Сесилії було шістнадцять, а вона була шестирічною дитиною, і весь світ навкруг був лихим. Або вночі, коли Сесилія приходила рятувати її від кошмару й забирала до себе в ліжко. Прокидайся. Це лиш поганий сон. Брайоні, прокидайся. Як же легко забулася ця бездумна родинна любов. Вона зараз линула вниз, крізь тьмяне брунатне світло, майже на саме дно. Інших пасажирів не було видно, і повітря раптом застигло. Вона була зовсім спокійна, коли обдумувала, що їй треба буде зробити. Записка батькам і офіційна заява заберуть дуже мало часу. Потім вона буде вільна весь день. Вона знала, що від неї вимагається. Не просто лист, а новий варіант, спокута, і вона готова була почати.

БТ

Лондон, 1999

Який це був дивний час. Сьогодні, у свій сімдесят сьомий день народження, я вирішила востаннє навідати бібліотеку Імперського воєнного музею в Ламбеті. Це цілком відповідало моєму особливому настрою. Читальний зал, розміщений просто під куполом будинку, був раніше каплицею Королівського Віфлеємського госпіталю — старого Бедламу. Там, куди раніше приходили помолитися божевільні, тепер збиралися вчені, досліджуючи масове божевілля війни. Машина, яку мали прислати родичі, приїде лише після ланчу, тому я вирішила відволіктися, перевіряючи останні подробиці, і попрощатися з хранителем документів і з веселими швейцарами, які ескортували мене в ліфті вниз і вгору протягом усіх цих холодних тижнів. Я хотіла також подарувати архіву десяток довгих листів, написаних мені старим містером Нетлом. Гадаю, це був мій уродинний подарунок самій собі — на одну-дві години прикинутися зайнятою, клопочучись усіма тими маленькими справами, що накопичуються під кінець і є частиною не дуже бажаного процесу завершення роботи. В такому настрої я працювала вчора весь день у своєму кабінеті; тепер усі чернетки впорядковані, дати проставлені, фотокопії всіх документів надписані, позичені книжки відкладені для повернення власникам, і все розкладене у відповідні папки. Я завжди любила наводити під кінець порядок.

Було дуже холодно і мокро, а я почувала себе надто схвильованою, аби їхати громадським транспортом. Я сіла в таксі біля Риджентс-Парку і, поки ми довго повзли центральною частиною Лондона, думала про тих нещасних мешканців Бедламу, які були колись публічною розвагою, і міркувала, жаліючи сама себе, як я незабаром поповню їхні ряди. Прийшли результати мого обстеження, і вчора вранці я ходила на прийом до лікаря, щоб довідатись про них. Новини були невтішними. Так він і сказав, як тільки я зайшла й сіла. Мої головні болі, відчуття, що стискає скроні, мають цілком конкретну причину, яка не віщує нічого доброго. Він показав кілька зернистих плямок на одному з секторів томограми. Я помітила, як тремтить олівець у нього в руці, і подумала, чи не страждає він теж від якогось неврозу. Під впливом настрою «убий-гінця-з-дурною-звісткою» я щиро сподівалася, що так воно і є. У мене відбуваються, сказав він, послідовні, майже непомітні мікроінсульти. Процес ітиме повільно, але мій мозок, мій розум перестає працювати. Незначні прогалини в пам’яті, які чатують на всіх нас після певного віку, ставатимуть все відчутнішими, все більш виснажливими, аж настане час, що я вже не помічатиму їх, бо втрачу здатність будь-що усвідомлювати. Зміна днів тижня, події, що відбувалися вранці, а й навіть десять хвилин тому, стануть недоступними для мене. Мій номер телефону, моя адреса, моє ім’я і все те, що я зробила зі своїм життям — все це зникне. Через два, три чи чотири роки я вже не впізнаватиму своїх найдавніших друзів, які ще житимуть, а коли прокидатимусь вранці, то не усвідомлюватиму, що я у своїй власній кімнаті. Та й покину я невдовзі свою кімнату, бо мені потрібен буде постійний догляд.

Лікар сказав, що в мене васкулярна деменція, але й намагався певною мірою втішити. Він із десяток разів повторив, що процес буде дуже повільним. І це краще, ніж старечий склероз мозку з його різкими змінами настрою та агресивністю. Якщо мені пощастить, то перебіг хвороби матиме полегшену форму. Може, я й не почуватимуся нещасною — просто безтямна стара квочка в кріслі, яка нічого не знає, нічого не чекає. Я сама попросила його бути відвертим, тож не могла нарікати. А потім він спішно почав мене випроваджувати. В приймальні у нього сиділо дванадцятеро людей, чекаючи своєї черги. На завершення, допомагаючи мені одягти пальто, він окреслив мої перспективи: втрата пам’яті, коротко- й довготривалої, зникання окремих слів — прості іменники почнуть зникати першими, — потім мови взагалі, разом зі втратою рівноваги, а незабаром і повного контролю над рухами і, нарешті, всієї автономної нервової системи. Щасливої дороги!

Я не була дуже засмучена, принаймні не одразу. Навпаки, я була збуджена й відчувала нагальну потребу розповісти все найближчим друзям. Годину я провисіла на телефоні, ділячись новинами. Можливо, я вже почала втрачати контроль над собою. Але це здавалося таким важливим. Весь день я провела в кабінеті, займаючись домашніми справами, а коли закінчила, на полицях стояло шість нових папок. Увечері прийшли Стелла з Джоном, і ми замовили додому якісь страви з китайського ресторану. Вони випили дві пляшки «морґону»[25]. Я пила зелений чай. Мої милі друзі були шоковані описом мого майбутнього. Їм обом уже за шістдесят, вони достатньо старі, аби дурити себе, що сімдесят сім — це ще молодість. Сьогодні, в таксі, їдучи Лондоном зі швидкістю пішохода під крижаним дощем, я не могла думати ні про що інше. Я божеволію, повторювала я собі. Не дайте мені збожеволіти. Проте насправді я не могла в це повірити. Можливо, я всього лиш жертва сучасної діагностики; в іншому сторіччі про мене б сказали, що я стара і тому виживаю з розуму. А чого я ще можу чекати? Я в такому разі всього лиш помираю, западаю в безпам’ятство.

Таксі звернуло навпростець через бічні вулички Блумсбері, повз будинок, де жив мій батько після другого свого одруження, і повз напівпідвальну квартиру, в якій я жила й працювала протягом п’ятдесятих років. Після певного віку поїздка містом навіює невтішні роздуми. Громадяться адреси померлих людей. Ми проїхали площею, де Леон героїчно опікувався дружиною, а потім вирощував своїх гамірливих дітей із такою відданістю, яка всіх нас дивувала. Колись я теж стану лиш побіжною згадкою для пасажира в таксі, що проїздить повз мене. Це дуже популярний коротший шлях — внутрішнє кільце Риджентс-Парку.

Річку ми переїхали мостом Ватерлоо. Я навіть посунулася на сам краєчок сидіння, щоб охопити поглядом свою улюблену панораму міста, і коли повертала голову від собору святого Павла ліворуч до Біґ Бена праворуч, а між ними вся пишнота туристичного Лондона, то почувала себе фізично справною і розумово здоровою, незважаючи на головні болі й певну втомленість. Навіть добряче підтоптана, я відчувала себе такою самою, якою була завжди. Це важко пояснити молодим. Ми можемо виглядати справжніми динозаврами, але все одно не становимо якогось окремого племені. Хоча за рік чи два я вже втрачу право на подібний традиційний протест. Важко хворі, психічно неврівноважені — це інша, нижча раса. І ніхто не переконає мене в протилежному.

Мій водій вилаявся. За рікою дорожні роботи вимусили нас їхати в об’їзд у напрямку старого Каунті-Холу. Коли ми звернули там на манівці в напрямку Ламбета, я мигцем побачила госпіталь святого Томаса. Він був зруйнований під час бомбардувань Лондона — мене, Богу дякувати, тоді там не було, — а споруджені нові будівлі разом із вежею — це національна ганьба. Мені випало працювати в трьох госпіталях — в Олдер Гей і в Королівському східно-суссекському, а також у госпіталі святого Томаса, — і я об’єднала їх у своїй розповіді, щоб зосередити все, що зі мною відбувалося, в одному місці. Дуже зручна умовність і одночасно найменша моя погрішність проти істини.

Дощ уже трохи вщух, коли водій розвернувся просто посеред вулиці в протилежному напрямку, щоб під’їхати до головних воріт музею. Зайнята пошуками своєї сумочки, діставанням двадцятифунтової банкноти, розкриванням парасольки, я тільки після від’їзду таксі помітила машину, що стояла перед нами. Це був чорний «ролс-ройс». Якусь мить мені здавалося, що вона порожня. Насправді ж водій був такий маленький, що його майже не було видно за кермом. Я не впевнена, що те, про що я збираюся розповісти, справді можна назвати вражаючим збігом обставин. Час від часу я думаю про Маршалів, коли бачу запаркований «ролс» без водія. За стільки років це вже стало звичкою. Вони часто з’являються в моїх думках, найчастіше не викликаючи ніяких конкретних почуттів. Я вже звикла до думки про них. Вони все ще час від часу з’являються в газетах у зв’язку з їхнім фондом і всім тим добрим, що він робить для медичних досліджень, чи з колекцією, яку вони подарували галереї Тейт, чи з їхнім щедрим спонсоруванням сільськогосподарських проектів у Центральній Африці. Чи у зв’язку з її прийомами або з їхніми шаленими судовими переслідуваннями вітчизняних газет за дифамацію[26]. Тому не було нічого дивного, що я подумала про лорда й леді Маршал, підходячи до тих масивних гармат перед музеєм, але пережила справжній шок, побачивши, як вони спускаються сходами мені назустріч.

Їх проводжала група офіційних осіб — я впізнала директора музею — і один фотограф. Двоє молодих людей тримали парасолі над головами Маршалів, коли ті спускалися сходами біля колон. Я трошки затрималася, уповільнивши кроки, але не стала зупинятися, щоб не привертати до себе уваги. Надійшов час для рукостискань, якесь зауваження лорда Маршала зустріли добродушним сміхом. Він спирався на ціпок, лаковану паличку, яка, як мені здається, стала в нього чимось на кшталт фірмового знаку. Він із дружиною і директор постояли перед камерою, потім Маршали пішли, супроводжувані молодими людьми в ділових костюмах і з парасольками. Музейне начальство залишилося на сходах. Мене турбувало те, яким шляхом підуть Маршали, щоб уникнути безпосередньої зустрічі з ними. Вони вирішили обійти гармати зліва, я зробила те саме.

Частково схована за гарматними стволами і їх бетонними постаментами, частково — за своєю нахиленою парасолькою, я залишалася невидимою для них, але сама добре все бачила. Вони йшли мовчки. Його я впізнала по фотографіях. Незважаючи на пігментні печінкові плями й фіолетові набряки під очима, він виглядав нарешті як справжній бездушний плутократ, хоча й дещо всохлий. Вік зіщулив його обличчя і надав вигляду, якого йому завжди трошки не вистачало. Меншою стала щелепа, і те, що він схуд, пішло йому на користь. Він не зовсім твердо стояв на ногах і страждав через плоскостопість, але йшов достатньо впевнено для людини вісімдесяти восьми років. З часом навчаєшся свідомо судити про такі речі. Проте він міцно тримався за її руку, а ціпок був не тільки напоказ. Досить часто згадували про те, скільки всього доброго зробив він для світу. Можливо, він прожив життя, загладжуючи свою вину. А може, він просто бездумно пер напролом, живучи життям, яке завжди відповідало його суті.

Що стосується Лоли — моєї великосвітської кузини, запеклого курця, — то ось вона переді мною, така ж худа й спритна, як хорт, і така ж вірна. Хто б міг таке подумати? Тут вона зуміла, як кажуть, ухопити Бога за бороду. Може, це прозвучить неприємно, але саме так я й подумала, глянувши на неї. На ній було чорне пальто і яскраво-червоний капелюх із широкими крисами. Радше зухвало, ніж вульгарно. Майже вісімдесят років — і все ще в туфлях на шпильках. Вони цокали по тротуару, наче йде молода жінка. Ніяких слідів куріння. Фактично, її вигляд наводив на думку про оздоровчі центри й штучний загар. Вона зараз була вищою від чоловіка, а її енергійність не викликала жодних сумнівів. Проте було в ній і щось комічне — чи я вже хапаюся за соломинку? Макіяж був надто відвертий — криклива помада, густий шар крему й пудри, Я завжди була пуританкою в цьому відношенні, тому вважаю себе ненадійним свідком. Мені здалося, що в ній є щось від театрального лиходія — сухорлява постать, чорне пальто, криваво-червоні вуста. Ще б довгий мундштук, кімнатну собачку під пахву, і вона виглядала б зовсім як Круелла де Віль[27].

Кілька секунд — і ми вже розминулися. Я піднялася сходами, тоді зупинилася під фронтоном, ховаючись від дощу, і простежила, як уся та групка йде до машини. Йому першому допомогли сісти, і я побачила, який він кволий. Він не згинався в поясі, не міг втримати рівновагу на одній нозі. Їм довелося підняти його й посадити на сидіння. Протилежні дверцята тримали відчиненими для леді Маршал, яка дуже жваво нахилилася й пірнула всередину. Я простежила, як «ролс» влився в потік машин, а тоді увійшла до музею. Від цієї зустрічі в мене залишився якийсь тягар на серці, і я намагалася зараз не думати про це, викинути всі переживання. У мене й так сьогодні достатньо клопотів. А проте Лолине здоров’я не йшло в мене з думки, поки я віддавала в гардеробі свою торбу й весело віталася з розсильними. Тут так заведено, що хтось має супроводжувати тебе в ліфті нагору в читальний зал, а ліфт такий тісний, що, як на мене, просто змушує до якоїсь пустої розмови. Ведучи її — жахлива погода, але під кінець тижня обіцяють покращення, — я продовжувала думати про ту зустріч на вулиці з точки зору здоров’я: я можу пережити Пола Маршала, але Лола, безумовно, переживе мене. Наслідки цього цілком зрозумілі. Результат був відомий протягом усіх цих років. Як сказав колись мій видавець, публікація означає судовий процес. Проте наразі я навряд чи можу забивати собі цим голову. Вже й так набралося багато всього, про що я не хочу думати. Я прийшла сюди у справах.

Якийсь час я присвятила розмові з хранителем документів. Вручила йому пачку листів, у яких містер Нетл писав мені про Дюнкерк. Вони були прийняті з великою вдячністю. Зберігатимуться вони разом з усіма іншими, переданими мною. Хранитель відшукав мені якогось люб’язного старого полковника з Королівського східнокентського полку, такого собі історика-аматора, який прочитав відповідні сторінки мого машинопису й надіслав факсом свої рекомендації. Ці нотатки й були мені передані — колючі, зате корисні. Вони, Богу дякувати, повністю поглинули мене.

«Жоден (підкреслено двічі) солдат, який служив у британській армії, ніколи не скаже „Бігом уперед”. Тільки американець може дати таку команду. Правильний вираз — „Бігом марш”».

Я люблю такі дрібнички, такий пуантилістський підхід до достовірності, ці виправлення деталей, які в масі своїй дають таке задоволення.

«Ніхто ніколи не скаже „двадцятип’ятифунтові гармати”. Тут мало бути „двадцятьп’ятки” або „гармати двадцять п’ятого калібру”. Ваш же вираз звучатиме явно химерно навіть для людини, яка не служила в артилерії».

Як поліцейські з пошукової бригади, ми повзаємо рачки, відшукуючи шлях до істини.

«Ваш хлопчина з ВПС носить берет. Мені це здається сумнівним. За винятком танкових військ, їх у 1940 році не було навіть у сухопутних військах. Гадаю, Вам краще одягти на нього пілотку».

Врешті-решт полковник, який почав свого листа зі звернення «міс Толліс», дав вихід своїй роздратованості моєю статтю. Що ці дамочки собі дозволяють, лізучи в подібні справи?

«Мадам (підкреслено тричі), „юнкерс” не несе „одну-єдину тисячотонну бомбу”. Ви хоч маєте поняття, що навіть морський фрегат не важить стільки? Раджу Вам як слід ознайомитися з цим питанням».

Ну, це просто друкарська помилка. Я ж збиралася надрукувати „тисячофунтову”. Я виписала ці зауваження і написала полковнику вдячного листа. Заплатила за фотокопії документів, які розклала охайними купками для свого власного архіву. Повернула на видачу книжки, якими користувалася, і викинула всі непотрібні вже записи. На робочому місці від мене не лишилося жодних слідів. Прощаючись із хранителем документів, я дізналася, що фонд Маршала збирається надати музею грант. Після того, як я потиснула руки іншим працівникам бібліотеки й пообіцяла подякувати в книжці працівникам відділу за допомогу, викликали розсильного, аби той провів мене вниз. Дівчина в гардеробі дуже люб’язно викликала таксі, а один із молодших швейцарів відніс мою торбу аж на тротуар.

Під час поїздки назад, на північ, я думала про лист полковника, а радше про своє власне задоволення від цих дрібних поправок. Якби мені справді так сильно залежало на фактах, я б написала зовсім іншу книжку. Але моя робота завершена. Не буде ніяких нових варіантів. Саме про це я й думала, коли ми в’їхали в старий трамвайний тунель під Олдвічем, якраз перед тим, як я заснула. Коли водій розбудив мене, таксі стояло біля моєї квартири в Риджентс-Парку.

Я порозкладала по папках принесені з бібліотеки папери, зробила собі сендвіч, потім спакувала валізку. Рухаючись по квартирі, з однієї знайомої кімнати до іншої, я була свідома того, що роки моєї незалежності скоро можуть завершитися. На письмовому столі, в рамочці, стояла фотографія мого чоловіка Тьєрі, зроблена в Марселі за два роки до його смерті. Колись я питатиму, хто це такий. Я заспокоїла себе, присвятивши певний час вибору сукні, яку одягну на родинний обід. Процес цей справді відмолодив мене. Я вже худіша, ніж була рік тому. Ведучи рукою вздовж вішачків, я на довгі хвилини забула про свій діагноз. Врешті-решт я вибрала відрізну кашемірову сукню сріблясто-сірого кольору. Потім вже все було просто: білий єдвабний шалик, заколотий камеєю Емілі, лаковані туфлі-лодочки — звичайно ж, на низькому каблучку, — і велика чорна шаль. Я закрила валізку й, несучи її у передпокій, здивувалася, якою ж вона здається легенькою.

Моя секретарка прийде завтра, ще до мого повернення. Я залишила їй записку, визначивши роботу, яку хотіла, щоб вона зробила, потім взяла книжку й чашку чаю і влаштувалася в кріслі біля вікна з видом на парк. Мені завжди добре вдавалося не думати про речі, які справді мене турбують. Але читати я не могла. Я була схвильована. Поїздка за місто, обід на мою честь, відновлення родинних зв’язків. І в мене ж відбулася одна з тих класичних розмов з лікарем. Я мала би бути пригнічена. А може, мені вже все, як сьогодні кажуть, по барабану? Проте від таких думок нічого не зміниться. Машина буде аж за півгодини, і я не знаходила собі місця. Встала з крісла, пройшлася кілька разів туди-сюди по кімнаті. Коли я надто довго сиджу, в мене починають боліти коліна. Мені не давали спокою думки про Лолу, про жорсткість того худого, старого, розмальованого обличчя, про її самовпевнену ходу на тих небезпечних шпильках, її життєву енергію, отой нирок у «ролс-ройс». Я що, змагаюся з нею, витоптуючи килим між каміном і честерфілдівською канапою? Я завжди думала, що світські забави, цигарки зведуть її в могилу. Думала так, навіть коли нам було трошки за п’ятдесят. І от у вісімдесят вона має такий хижий, супермодний вигляд. Вона завжди була зарозумілою старшою дівчинкою, завжди на крок попереду. Зате в цій останній важливій справі я її випереджу, а вона, мабуть, житиме довго. Мені не вдасться опублікувати роман за життя.

«Ролс», схоже, закрутив мені голову, бо коли приїхала машина — спізнившись на п'ятнадцять хвилин, — я була розчарована. А як правило, такі речі мало турбують мене. То була зовсім непоказна малолітражка, заднє сидіння якої було вкрите нейлоновим хутром, розмальованим під зебру. Зате водій Майкл, веселий хлопака з Вест-Індії, взяв у мене валізку, дбайливо відкинув переднє сидіння, щоб мені зручніше було сідати. Після того, як я категорично заявила, що не потерплю жодної трахкотливої музики з колонок на поличці у мене за головою, а він перестав на мене дутися, ми чудово порозумілися й завели розмову про сім’ї. Батька він ніколи не знав, а його мати була лікаркою в Мідлсекському госпіталі. Сам він закінчив юридичний факультет Лестерського університету й збирався тепер писати дисертацію в Лондонській школі економіки про законодавство й злидні в країнах третього світу. Коли ми виїхали з Лондона по гнітючому Західному шосе, він стисло виклав мені її суть: немає законів про власність, отже, немає капіталу, отже, немає добробуту.

— Типовий підхід юриста, — сказала я. — Організувати бізнес передовсім для себе самого.

Він ввічливо посміявся, хоча, мабуть, подумав, що я — заплішена дурепа. В наші дні абсолютно неможливо вгадати освітній рівень людей по тому, як вони розмовляють, чи одягаються, чи яку музику люблять. Найбезпечніше вважати кожного, з ким зустрічаєшся, витонченим інтелектуалом.

Через двадцять хвилин ми вже наговорилися, і коли машина виїхала на автостраду, а двигун перейшов на монотонне фуркотіння, я знову заснула; коли ж прокинулася, ми вже їхали по сільській дорозі, а голову мені немов стиснуло обручем. Я знайшла в сумочці аспірин, розжувала три таблетки і з огидою проковтнула. Яку частинку свого розуму, своєї пам’яті втратила я внаслідок мікроінсульту, поки спала? Про це я не дізнаюся ніколи. І саме тоді, на задньому сидінні отого маленького бляшаного автомобіля, я вперше відчула щось схоже на відчай. Паніка була б тут надто сильним словом. Частинкою цього відчаю була клаустрофобія, безпомічна ув’язненість в процесі власного занепаду, відчуття всихання. Я поплескала Майкла по плечу й попросила увімкнути музику. Він вирішив, що я просто попускаю йому, бо ми вже наближалися до місця призначення, і відмовився. Проте я наполягла, і от знову пролунало бамкання контрабаса, на яке накладався м’який баритон, що співав на карибському діалекті щось схоже на дитячі лічилки. Це мені допомогло. Трохи розрадило. Воно звучало так по-дитячому, хоча я підозрювала, що тут виражені якісь фатальні почуття. Перекладу я не стала просити.

Музика все ще грала, коли ми повернули на під’їзну дорогу до готелю Тілні. Минуло вже більше двадцяти п’яти років, коли я востаннє їхала цією дорогою на похорон Емілі. Спершу я помітила відсутність паркових дерев, величезних берестів, що загинули, як мені ввижалося, від якоїсь хвороби, а дуби, що ще залишалися, зрубали, аби розчистити поле для гольфу. Ми навіть пригальмували, щоб пропустити декількох гравців і хлопчиків, які несли за ними ключки. Я не могла не думати про них як про порушників, що незаконно проникли в чужі володіння. Ліс, що оточував старий котедж Ґрейс Тернер, стояв і досі, і коли ми проминули останні буки, перед очима з’явився головний будинок. Будь-які ностальгічні почуття були б недоречними — це завжди була потворна будівля. Проте здалеку вона виглядала голою і беззахисною. Плющ, який раніше пом’якшував враження від того яскраво-червоного фасаду, був обідраний, можливо, щоб не руйнував цегляну кладку. Незабаром ми вже наблизилися до першого мосту, і я побачила, що озера більше немає. На мості ми опинилися над бездоганним трав’яним газоном, які часом можна бачити в старих фортечних ровах. Саме по собі це не виглядало негарно, якщо не знати, що тут було раніше — осока, качки й велетенський короп, якого двоє бродяг спекли і з задоволенням з’їли біля храму на острові. Якого вже теж не було. На його місці стояла дерев’яна лавка й урна для сміття. Острів, який, звичайно, вже не був островом, став видовженим горбочком, вкритим рівненькою травою, як величезний стародавній курган, де росли рододендрони й інші кущі. Його оточувала посипана гравієм доріжка, де тут і там стояли інші лавочки й круглі садові ліхтарі. У мене не було часу спробувати відшукати очима те місце, де я колись сиділа, заспокоюючи юну Лолу Маршал, бо ми вже їхали другим мостом, а тоді загальмували, звернувши на асфальтовий паркінг, що тягнувся вздовж усього будинку.

Майкл відніс мою валізку в рецепцію, розташовану в старому холі. Як дивно, що вони потурбувалися покласти мотузяний килим на оту чорно-білу плитку. З акустикою, здається, тут завжди були негаразди, хоча мені це ніколи не заважало. Зі схованих динаміків неголосно звучали «Пори року» Вівальді. На цілком пристойному столі червоного дерева стояв комп’ютерний монітор і ваза з квітами, а по боках — два манекени рицарів у повному обладунку, наче на варті; на панелях висіли схрещені алебарди й щит із гербом; над ними — портрет, який раніше висів у їдальні і який мій дід придбав, щоб створити враження давніх родових традицій. Я віддала Майклові чайові й щиро побажала йому успіхів у справі бідності та прав власності. Намагалася якось зам’яти мою дурну репліку про юристів. Він привітав мене з днем народження, потиснув руку — яким же легеньким і нерішучим був його потиск — і пішов. Серйозна дівчина за столом реєстратора, в строгому діловому костюмі, видала мені ключ і сказала, що колишня бібліотека зарезервована виключно для нашого свята. Ті декілька людей, які вже приїхали, пішли на прогулянку. Згідно з планом, усі мають зібратися о шостій, на коктейлі. Розсильний віднесе нагору мою валізку. Мені зручніше буде піднятися ліфтом.

Ніхто, отже, не збирався мене вітати, але це й до кращого. Я воліла познайомитися з усім на самоті — стільки ж бо цікавих змін, — перш ніж виступити в ролі почесного гостя. Піднялася ліфтом на третій поверх, пройшла через скляні протипожежні двері й пішла коридором, напастована підлога якого рипіла так само, як і раніше. Дивно було дивитися на пронумеровані й замкнені спальні. Звичайно, номер моєї кімнати — сьомий — нічого мені не казав, але я, здається, вже здогадалася, де сьогодні спатиму. Принаймні, зупинившись перед дверима, я не була здивована. Не моя колишня, а кімната тітоньки Венери, бо завжди вважалося, що з неї найкращий вид — на озеро, на дорогу, на ліс і на далекі гори. Чарлз, онук П’єро й організатор усього цього, мабуть, спеціально замовив її для мене.

Приємною несподіванкою було опинитися всередині. До кімнати були долучені сусідні по обидва боки, і утворилися розкішні апартаменти. На низенькому скляному столику стояв величезний букет оранжерейних квітів. Величезного високого ліжка, яке так довго без будь-яких скарг займала тітонька Венера, вже не було, так само як і різьбленого комода для приданого й оббитого зеленим шовком дивана. Тепер вони належали старшому синові Леона від другого шлюбу і стояли в замку десь у шотландських горах. Але нові меблі були гарні, і кімната мені сподобалася. Принесли мою валізку, я замовила чай і повісила сукню в шафу. Оглянула вітальню, в якій був письмовий стіл і хороша лампа, і була вражена розмірами ванної з її ароматичними сумішами й купою рушників на гарячій сушарці. Втішно було не бачити в усьому позбавленого смаку занепаду — а це ж легко стає у старих людей звичкою. Я постояла біля вікна, милуючись сонячним світлом, яке падало збоку на поле для гольфу й під яким виблискували голі дерева на далеких узгір’ях. Я все ще не могла погодитися з відсутністю озера, але його, можливо, колись відновлять, зате сам будинок як готель, безперечно, вміщав значно більше людського щастя, ніж коли я тут жила.

Чарлз подзвонив через годину, якраз коли я почала думати, що вже час одягатися. Він сказав, що прийде за мною о чверть на сьому, коли всі інші вже зберуться, і відведе вниз, так щоб зробити мій вхід урочистим. Так воно й сталося, коли я увійшла в ту величезну кімнату L-подібної форми, під руку з ним, у своєму пишному кашеміровому наряді, — і пролунали оплески, а потім піднялися келихи п'ятдесяти родичів. Найперше враження, яке в мене виникло, коли я увійшла, що я нікого не впізнаю. Жодного знайомого обличчя! Я подумала, чи не передвістя це того несвідомого стану, який мені обіцяли. Потім, потихеньку, люди почали вирізнятися. Слід лише брати до уваги роки й враховувати швидкість, із якою немовлята стають галасливими десятирічними підлітками. Неможливо було не впізнати мого брата, скуленого і перехиленого на один бік у своєму кріслі на коліщатках, із пов’язаною на шиї серветкою, щоб ловити пролите шампанське, яке хтось підніс до його губ. Коли я нахилилася й поцілувала Леона, він спромігся посміхнутися тією половиною обличчя, якою ще володів. Я також досить швидко розпізнала П’єро, дуже всохлого і з блискучою лисиною, на яку мені захотілося покласти руку, але такого ж, як завжди, сяючого і величезною мірою главу родини. Так вже повелося, що ми ніколи не згадуємо його сестру.

Я обійшла кімнату, маючи біля себе Чарлза, який підказував мені імена. Як чудово бути в самому центрі такого доброзичливого родинного зібрання. Я знову перезнайомилася з дітьми, онуками й правнуками Джексона, який п’ятнадцять років тому помер. Фактично, близнюки удвох добряче наповнили цю кімнату. Леон теж непогано постарався з його чотирма шлюбами, виявившись напрочуд відданим батьком. Віковий діапазон тут був від трьох місяців до Леонових вісімдесяти восьми років. А який набір голосів, від буркоту до вереску, поки офіціанти розносили шампанське й лимонад. Підстаркуваті діти далеких родичів віталися зі мною як давно забуті друзі. Кожен другий хотів сказати мені щось приємне про мої книжки. Групка чарівних підлітків розповіла, як вони вивчали мої книжки в школі. Я пообіцяла прочитати машинопис роману чийогось відсутнього сина. Записки й візитки впихали мені в руки. На столі в кутку кімнати були звалені подарунки, які я повинна буду розпакувати, як заявили мені кілька дітей, до, а не після того, як вони підуть спати. Я обіцяла, потискала руки, цілувала щоки й губи, захоплювалася немовлятами й лоскотала їм щічки, і саме тоді, коли я вже почала думати, з яким задоволенням присіла б де-небудь, я помітила, що розставляють стільці, всі звернені в один бік. Потім Чарлз став плескати в долоні й, перекрикуючи шум, який зовсім не вщухав, оголосив, що перед обідом ще буде дана вистава на мою честь. Прохання до всіх зайняти місця.

Мене підвели до м’якого крісла в першому ряді. Поруч зі мною сидів старий П’єро, який розмовляв із родичем зліва від себе. У кімнаті запала нервова тиша — майже тиша. З кутка долинав збуджений шепіт дітей, якого я вирішила тактовно не помічати. Поки ми чекали, а в мене виявилося, так би мовити, кілька вільних секунд, я озирнулася навкруги й лише тепер по-справжньому усвідомила, що в бібліотеці не було ані книжок, ані стелажів. Ось чому кімната здавалася значно більшою, ніж за моєї пам’яті. Єдиними матеріалами для читання були журнали про життя за містом, що лежали на поличках біля каміна. Після кількох шикань і рипіння чийогось стільця перед нами з’явився хлопчик у чорному плащі, накинутому на плечі. Був він блідий, весь у ластовинні й рудий — безсумнівний Квінсі. Я прикинула, що йому років дев’ять-десять. Тіло було худеньке, тому голова здавалася великою і надавала йому ефірного вигляду. Але тримався він упевнено, обводячи очима кімнату в очікуванні, поки публіка вгамується. Потім нарешті задер вгору ельфоподібне підборіддя, набрав у груди повітря й заговорив чистим, дзвінким дискантом. Я готова була до якоїсь магічної несподіванки, але те, що я почула, мало вже зовсім неземне звучання.

Ось розповідь про легковажну Арабеллу,

Яка втекла з негідником безчельним.

Батьки у розпачі, що первісточка їхня

Дім кидає й от-от назавжди зникне

Без дозволу, а там хвороба вже й нужда чигає,

А в неї ж більше ні копієчки немає.

І раптом вона постала переді мною, ота заклопотана, педантична, примхлива маленька дівчинка, яка все ще лишається живою, бо коли вимогливі глядачі доброзичливо пирснули, почувши «без дозволу», моє бідолашне серце — обурливе марнославство! — аж тьохнуло. Хлопчик декламував зі зворушливою дохідливістю, легесеньким дисонансом було лиш те, що моє покоління назвало б вимовою кокні, хоча сьогодні я вже й не знаю, що має означати «т» з твердим приступом. Я знала, що всі ці слова належать мені, але майже не пам’ятала їх, а зосередитися було важко через наплив стількох питань, стількох почуттів. Де вони знайшли текст, і чи ця неземна впевненість є симптомом цілком інших часів? Я глянула на свого сусіда, П’єро. В руці у нього була хусточка, він промокав нею очі, і я не думаю, що лише з прадідівської гордості за правнука. А ще я підозрювала, що все це була його ідея. Пролог наблизився до своєї розсудливої кульмінації:

Їй пощастило, бо жоною принца стати

В цей світлий має день. Лиш пам’ятаймо:

Щоб лиха так, як Арабелла, не зазнати,

Слід спершу думати, а потім вже кохати!

Вибухнули бурхливі оплески. Хтось навіть вульгарно свиснув. Отой словник, «Короткий оксфордський». Де він тепер? У північно-західній Шотландії? Мені б хотілося повернути його. Хлопчик вклонився, відступив на кілька метрів, і до нього приєдналися ще четверо непомічених мною дітей, які чекали за лаштунками, якщо це можна так назвати, а тепер виступили вперед.

І почалися «Випробування Арабелли» — зі втечі від стривожених, зажурених батьків. У головній героїні я одразу впізнала правнучку Леона Хлою. Яка це чарівна, серйозна дівчинка, з таким глибоким грудним голосом і успадкованою від матері іспанською кров’ю. Я пам’ятаю, як була на її першому дні народження — здавалось би лиш кілька місяців тому. Дивилася, як вона переконливо западає в злидні та відчай, покинута віроломним графом — отим декламатором прологу в чорному плащі. Менш ніж за десять хвилин усе скінчилося. У моїх спогадах, дещо викривлених дитячим відчуттям часу, ця п’єса завжди здавалася мені не меншою за будь-яку Шекспірову. І я зовсім забула, що після церемонії вінчання Арабелли з принцем-медиком усі беруться за руки й виходять уперед, щоб в унісон звернутися до публіки з прощальним куплетом.

Тут початок кохання; наша ж праця кінця добігла.

До побачення, любі друзі, ми рушаємо сонцю в обійми.

Явно не кращий мій твір, подумала я. Проте вся публіка, за винятком Леона, П’єро і мене, аплодувала стоячи. Якими ж досвідченими були ці діти, аж до самого падіння завіси, тримаючись за руки, вони стояли рівненьким рядочком, за підказкою Хлої відступили назад, знову вийшли вперед, ще раз вклонилися. У громі овацій ніхто не помітив, що бідний П’єро зовсім розчулився, сховавши лице в долоні. Знову переживав той самотній, жахливий час у цьому домі після розлучення батьків? Вони так хотіли грати в п’єсі, ці близнюки, так чекали того вечора в бібліотеці, і ось він настав нарешті, із запізненням на шістдесят чотири роки, а його брат давно вже мертвий.

Мені допомогли встати з мого зручного крісла, і я звернулася до всіх присутніх зі словами вдячності. Змагаючись із немовлям, яке заходилося плачем у другому кінці кімнати, я намагалася відновити в пам’яті те спекотне літо тисяча дев’ятсот тридцять п’ятого року, коли з півночі приїхали родичі. Я обернулася до трупи й сказала акторам, що наш спектакль не міг би навіть рівнятися з їхнім. П’єро рішуче кивав головою. Я пояснила, що зрив тодішніх, репетицій — це виключно моя вина, бо якраз у сам їх розпал я вирішила стати романісткою. Пролунав ввічливо-поблажливий сміх, знову оплески, потім Чарлз оголосив початок обіду. Так і точився цей приємний вечір — галасливий бенкет, під час якого я навіть випила трошки вина, потім маленьким дітям настав час лягати спати, а їхні старші брати й сестри пішли дивитися телевізор. Потім промови за кавою, і годині о десятій я вже почала думати про свою чудову кімнату нагорі — не тому, що була втомлена сама по собі, а лиш втомилася від великої кількості людей і від того, що була в самому центрі уваги, нехай і доброзичливої. Ще півгодини пішло на теплі прощання, а потім Чарлз і його дружина Енні провели мене в мою кімнату.

Зараз вже п’ята ранку, а я все ще сиджу за письмовим столом, прокручуючи в голові ці два дивних дні. Правду кажуть, що старі люди сплять менше — принаймні вночі. Мені стільки всього ще треба обдумати, а вже дуже скоро, можливо, через рік, у мене буде для цього значно менше розуму. Я думала про свій останній роман, той, що мав стати першим. Найперший варіант — січень 1940 року, останній — березень 1999, а між ними півдесятка різних версій. Друга версія — в червні 1947-го, третя… але кому це цікаво? Моє п’ятдесятидев'ятирічне завдання завершене. Був наш спільний злочин — Лолин, Маршала, мій, — і починаючи з другого варіанта я хотіла описати його. Я вважала своїм обов’язком нічого не приховувати — ні імен, ні місць, ні обставин в усіх подробицях, — я все це там описала, наче в історичній хроніці. Але з точки зору правової реальності, як роками твердили мені видавці, ця моя «звинувачувальна» автобіографія ніяк не може бути опублікована, поки живі співучасники мого злочину. Дискредитувати можна тільки себе і мертвих. Починаючи з кінця сорокових років Маршали дуже активно вели судові процеси, захищаючи своє добре ім’я з надзвичайною жорстокістю, не шкодуючи на це ніяких затрат. Завдяки банківським рахункам вони можуть з легкістю розорити будь-яке видавництво. Можна навіть запідозрити, що їм є що приховувати. Добре, підозрюйте, але не пишіть. Робилися традиційні пропозиції — поміняйте місце, видозмініть, замаскуйте. Напустіть туману уяви! Навіщо ж іще тоді романісти? Не заходьте далі, ніж необхідно, зупиняйтеся за кілька дюймів від місця, де вас можуть дістати пальці закону. Але ніхто не знає цієї чіткої межі до рішення суду. Заради власної безпеки слід бути лагідним і розпливчастим. Я знаю, що не можу публікувати, поки вони не помруть. А сьогодні вранці готова припустити, що цього не станеться, поки я не помру. І нічого не зміниться зі смертю лиш одного з них. Навіть якщо всохла пика лорда Маршала з’явиться нарешті на сторінках з некрологами, моя кузина з півночі не потерпить звинувачень у злочинній змові.

***

Злочин був. Але були й закохані. Про закоханих і їхню щасливу долю я думала цілісіньку ніч. Ми рушаємо сонцю в обійми. Невдала інверсія. Мені спало на думку, що я, врешті-решт, не заїхала аж так далеко після написання своєї п’єски. А радше значною мірою ухилилася від цього шляху й знову повернулася туди, звідки вирушила. І тільки в останньому варіанті роману у моїх закоханих все кінчається добре, коли вони стоять обоє на одній із вулиць південного Лондона, а я йду геть. Усі попередні версії були безжальними. Але я більше не бачу ніякої користі, скажімо, в тому, аби прямим чи непрямим чином переконувати читачів, що Робі Тернер помер від зараження крові в містечку Співаючі Дюни 1 червня 1940 року чи що Сесилія загинула у вересні того ж року внаслідок вибуху бомби, яка знищила станцію метро «Белем». Що я взагалі не бачила їх того року. Що моя мандрівка через весь Лондон закінчилася в церкві на Клепем Коммон і що боягузлива Брайоні покульгала звідти назад у госпіталь, не спромігшись на зустріч зі своєю сестрою, яка недавно втратила кохану людину. Що листи, якими обмінювалися закохані, зберігаються в архіві Воєнного музею. Який же ж це був би кінець? Який смисл, яку надію, яке задоволення отримав би читач від такої історії? Хто б схотів повірити, що вони ніколи більше не зустрілися, що їхнє кохання так і не здійснилося? Хто б схотів у це повірити, окрім прихильників найпохмурішого реалізму? Я не могла їм такого зробити. Я надто стара, надто налякана, надто закохана в ту крихітку життя, яка ще в мене є. На мене незабаром накотить хвиля забування, а потім і забуття. У мене немає більше відваги для песимізму. Коли я помру, і Маршали помруть, а роман нарешті буде виданий, ми всі існуватимемо лиш як мої вигадки. І Брайоні теж буде такою самою фантазією, як і оті закохані, котрі сплять разом у Белемі й доводять до люті свою господиню. І всім буде байдуже, які події і які персонажі були вигадані, щоб вийшов роман. Я знаю, завжди знайдеться такий читач, якому кортітиме запитати: «Але що ж сталося насправді?» Відповідь проста: закохані живі, і в них усе чудово. І доки лишатиметься хоч один екземпляр, один-єдиний машинопис мого останнього варіанта роману, доти моя легковажна, моя щаслива сестра і її принц-медик будуть жити і кохати одне одного.

Проблема всіх цих п’ятдесяти дев’яти років була ось у чому: якою має бути спокута романістки, якщо вона, володіючи абсолютною владою впливати на хід подій, є одночасно Богом? Немає нікого, немає жодної вищої сутності, до якої вона могла б звернутися, яка б заспокоїла її, яка б пробачила їй. Не існує нічого поза нею. Вона своєю уявою сама визначає всі умови, всі межі. Немає спокути ні для Бога, ні для романістів, навіть якщо вони атеїсти. Це завжди було неможливим, і саме в цьому справа. Можна лиш намагатися.

Я стояла біля вікна, відчуваючи, як накочують хвилі втоми й долають у мені залишки сил. Підлога наче колишеться під моїми ногами. Я дивилася, як під першими проблисками ще сірого світла стає видимим парк і мости над озером, якого більше немає. І довга вузька дорога, якою Робі везли геть, у біле марево. Я люблю думати, що це не слабкість, не спроба уникнути правди, а остаточний акт доброти, протистояння забуттю і відчаю — дозволити моїм закоханим жити і поєднати їх у кінці. Я дарувала їм щастя, але не була настільки самолюбною, щоб дозволити їм пробачити мені. Ще не зовсім, ще ні. Якби ж я була владна перенести їх якимись чарами на свято моїх уродин… Робі й Сесилія, все ще живі, все ще закохані, сидять пліч-о-пліч у бібліотеці й усміхаються, дивлячись «Випробування Арабелли». І немає в цьому нічого неможливого.

Але зараз мені треба поспати.

Подяки

Я вельми вдячний співробітникам Відділу документів Імперського воєнного музею за дозвіл переглянути неопубліковані листи, щоденники і спогади військовиків та медсестер, котрі перебували на військовій службі 1940 року. Я також зобов’язаний таким авторам та їхнім книгам: Gregory Blaxland, Destination Dunkirk; Walter Lord, The Miracle of Dunkirk; Lucilla Andrew, No Time for Romance. Висловлюю щиру подяку Клер Томалін, Крейґові Рейну та Тіму Ґартон-Ешу за їхні докладні й корисні зауваги, а передовсім моїй дружині, Анналіні МакЕфі, за її підтримку та надзвичайно уважне читання рукопису.

ІМ

notes

Примітки

1

Ґертон — відомий жіночий коледж Кембриджського університету.

2

Роудін-скул — одна з провідних привілейованих жіночих приватних шкіл.

3

Герой англійських коміксів 30-х років.

4

Люблю, любиш, любить (лат.).

5

Попередній іспит на ступінь бакалавра.

6

Популярна в 1930-ті роки американська дівчинка-актриса.

7

Порода свиней.

8

Фешенебельний багатоквартирний будинок у центрі Лондона на вулиці Пікаділлі, де свого часу жили Байрон, Т.Маколей та інші відомі люди.

9

Булочний, хлібний (лат.).

10

За шкалою Фаренґейта (=32ºС).

11

В.Шекспір. «Дванадцята ніч, або Як собі хочете», ІІІ, 4 / Пер. М.Рильського.

12

Ідіоматичний вираз (фр.), який відповідає українському «що далі в ліс, то більше дров».

13

Цигарки з марихуаною.

14

Це неможливо, мосьє. Ви не можете тут залишатися (фр.).

15

Велика лондонська крамниця меблів.

16

Добрий вечір, панове (фр.).

17

Англійський канал — британська назва Ла-Маншу.

18

Пуалю; солдати-фронтовики (фр.).

19

Мається на увазі Ґрінговардський полк.

20

Прогулянка (італ.).

21

Вулиця в лондонському Іст-енді з великою кількістю пабів.

22

Подібна вулиця в Ґлазґо.

23

Паста-екстракт з яловичини для приготування бульйону чи бутербродів.

24

Ось і ти, нарешті (фр.).

25

Сухе червоне французьке вино.

26

Оголошення (зазвичай у пресі) дійсних або вигаданих відомостей, що ганьблять честь і гідність громадянина або установи, організації.

27

Лиха й жорстока жінка у фільмі Волта Діснея «Сто один далматинець».

Content

Макьюэн Иэн Спокута