Сам Крайстър

ТАЙНАТА НА ТОРИНСКАТА ПЛАЩАНИЦА

На Дона и Бил за безценните ви дарове –

време и разбиране

Тухла по тухла поклонниците разграждат многовековното светилище. Те знаят, че освобождават безмилостна и убийствена сила – сила, която може да спаси всичко свещено за тях, или да го унищожи завинаги.

ПЪРВА ЧАСТ

Йосиф, като взе тялото, обви го с чиста плащаница, и го положи в своя нов гроб, който бе изсякъл в скалата; и като привали голям камък на гробната врата, отиде си.

Матей 27:59-60

1.

СРЯДА ВЕЧЕР

БЕВЪРЛИ ХИЛС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Много са причините той да убива. Много са причините да се кани да убие отново точно в този момент.

То е необходимост. Неутолима жажда. Копнеж, глождещ импулс. Като секса. Когато не го прави, мисли за това. Фантазира. Планира. Упражнява се. Убиването за него е необходимост, неизбежна като дишането. Но е по-приятно. Запомнящо се. Това убийство ще бъде лесно. Съвършено. Най-доброто досега. Неубитите винаги са. Така ги нарича той. Не „живите“. Не „следващата жертва“.

Неубитите.

Спокоен квартал. Жена, живееща сама. И дори не подозираше, докато работеше в спретнатото задно дворче, че той е проникнал в живота и дома ѝ. Лежи и чака от няколко часа, незабележим като куче в любимо скривалище; наострил уши, следи шумовете из къщата; лукавият му ум си представя всяко нейно движение.

Тихо подрънкване – тя разчиства след самотната си вечеря.

Леко туп – затваря миялната машина.

Трак, дзън, бръм – затваря микровълновата и тя се включва, вентилаторът поработва няколко секунди. Може би е извадила претопления полуфабрикат, преди да е изтекло времето, защото е умирала от глад след работния ден.

Туп, туп. Пълни чашата си с лед от камерата на високия хладилник до кухненската врата. Чаша вода, която ще изпие в леглото.

Щрак, щрак, щрак. Гаси лампите. Затваря вратите.

Цап, цап. Цап, цап. Стъпки. Приближава се. Качва се по стълбите. Стъпва тежко. Уморена е. Смазана след трудния ден. Копнее да си легне в голямото меко легло и да заспи. Да спи дълго.

Тихо щракване. Нощната лампа сгрява голямата спалня с мека светлина. Изскърцване на брава. Шуртене на вода. Това е добре. Взема си душ. Приятен и горещ. Топла баня, за да е чиста, когато си легне.

Свежа за смъртта.

Той чака. Брои секундите и минутите. Седемстотин и двайсет секунди. Дванайсет дълги минути. Бръмчене на сешоар. Не трябва да си ляга с мокра коса. Не е полезно. Още едно щрак. Чува се говор – от скромния плоскоекранен телевизор, закрепен на стената. Дискретен, не грозен. Някой мъж би избрал по-голям. Този подхожда на женския вкус. Музика. Филм. Новини. Сменя каналите. Търси нещо, с което да се разсее от тежкото ежедневие. „Вечерно шоу“. „Конан“. „Д-р Хаус“. Щрак. Лекото пращене на плазмения екран.

Тишина.

Едно последно щрак. Лампата.

Мрак.

Той лежи. Под леглото. Наслаждава се на заглъхващото ехо от последните шумове – като парченце нафора, топящо се върху езика. Остава само тишина. Гробовна тишина. Той чува шепота на дъха ѝ, тихи въздишки като утринен бриз. Сънят я подготвя нежно за Бог и за него. Той се измъква от скривалището си. Бавно. Грациозно. Като смъртоносен хищник от леговището си. Излиза на открито. Приближава се към плячката. Настръхнал от възбуда.

Хваща с една ръка гърлото ѝ, с другата притиска устата ѝ. Тя отваря ужасено очи. Той ѝ се усмихва и прошепва:

– Dominus tecum ( Бог с теб)

2.

ЧЕТВЪРТЪК СУТРИН

МАНХАТЪН БИЙЧ, ЛОС АНДЖЕЛИС

Ноември е, но сред дюните температурата все още е над трийсет градуса. Това не е необичайно за Калифорния. Златна есен като компенсация за скапаното лято. Трийсетгодишният детектив от отдел „Убийства“ Ник Каракандес закрива сивосините си очи с ръка срещу слънцето и се вглежда в искрящите диамантени вълни на Тихия океан. С избелелите си дънки и черно кожено яке, едрият полицай се откроява върху пясъчната височина.

Напряга зрението си и вижда повече от всеки друг. Със сигурност повече от оваляния в пясък труп, около който се суетят съдебният лекар и криминалистите. Много повече от къпещите се, които надничат от водата.

Ник вижда бъдещето.

Един месец напред, за да сме точни. Вижда как яхтата му се отдалечава навътре в океана с издути платна, с една-две корди, влачещи се отзад във водата – вижда време, когато неща като този злощастен труп ще бъдат далечен спомен.

– Ник! Я се довлечи насам!

На света има само една жена, която си позволява да му говори така. Ник сваля ръката си и поглежда с присвити очи своята колежка и началник – лейтенант (трети ранг) Мици Фалън.

– Идвам! Имай милост.

Трийсет и деветгодишната майка на две деца е на двайсет метра пред него, вече нагазила в калифорнийските пясъци.

– Хей, дангалак – провиква се, – ще покажеш ли, че си най-бързият разследващ полицай, както съм те учила, или съм се объркала и си просто един обикновен ленивец?

Той се усмихва:

– Аз съм най-бързият разследващ полицай, госпожо началник! Какво е ленивец?

– Тропически бозайник с къс врат и дебел задник. Много е бавен и прекарва повечето време в спане.

– Завиждам му.

Мици го държи за топките още от първия му ден в отдела, вече пет години. Той тръгва послушно с нея към веещата се от вятъра найлонова лента на десетина метра от водата. Много скоро местопрестъплението ще изчезне, погълнато от негово величество прилива, този стар съучастник в много убийства.

Ник и Мици показват значките си на униформените полицаи, охраняващи района, обуват калцуни и отиват при съдебния патолог Ейми Чан – потомствена лекарка с китайски произход и мозък, по-голям от държавния дефицит.

– Здрасти, докторе – поздравява я безгрижно Мици. – Някакъв шанс дамата да е починала от естествена смърт? Довечера съм на мач.

Патоложката не ги удостоява с поглед. Добре познава Мици и Ник. Прекалено добре.

– Няма такъв шанс. Освен ако не приемем за нормално да влезеш да се къпеш облечена, след като току-що са ти извадили два зъба, изтръгнали са едното ти око и са ти прерязали гърлото.

– Леле, тоя зъболекар ще да е бил много некадърен – измърморва Ник, като се надвесва над трупа.

– Обама ще има да отговаря за много поразии – приближава се и Мици. – Не трябваше да се бърка в здравното осигуряване.

– Все пак очисти Бин Ладен. Можем да го смятаме като смекчаващо вината обстоятелство.

Ейми ги поглежда и поклаща глава с престорено неодобрение:

– Шегаджии! Нямате ли грам уважение към това, което се случва тук?

Ник я поглежда в очите. Между тях прехвърча искра. Мъничка, но все пак я има.

– Тонове уважение – отговаря той. – Просто много добре го прикриваме. Черният хумор е единственият начин да предпазим крехката си психика.

Ейми го поглежда игриво, като се опитва да изглежда строга:

– Бих го нарекла по-скоро мръсно подсъзнание.

Лейтенант Фалън минава покрай един криминалист, пресяващ пясъка, търсейки нещо, което може да е изпаднало от трупа. Заобикаля тялото, като го оглежда от различни ъгли, сякаш е произведение на съвременното изкуство, чийто смисъл все още не може да разгадае.

– Някакви лични документи?

– Не – отговаря Ейми. – Нали не очакваше, че ще имате такъв късмет?

– Трябваше да попитам. – Мици продължава да обикаля, вече по-бавно. Навежда се да разгледа крайниците на жертвата. – Имаш ли представа колко време е била във водата?

Ейми отново я поглежда:

– Стига, Мици, знаеш, че трябва да измеря телесната температура и да проверя данните за приливите. Твърде рано е, за да получиш учтив отговор.

– Само питах.

Ейми напъхва термометър през очната кухина в мозъка. Това ще ѝ покаже приблизителния час на смъртта с точност до три часа. Поглежда плискащите се вълни наблизо. След като се консултира със специалист по приливите и отливите, ще получи по-добра представа кога може да е издъхнала жертвата. Изважда ножичка, изрязва ноктите на трупа и ги прибира в пликче.

Мици все още виси над нея и тя от неудобство се опитва да ѝ каже нещо по-конкретно:

– Със сигурност е престояла няколко часа във водата, но по-малко от денонощие. За момента само това мога да кажа.

Изправя се, изтръсква се от пясъка и дава знак на двама санитари, които чакат отстрани с голям чувал от материя, която пропуска водата, но задържа твърдите частици.

– Хайде, момчета, опаковайте.

– Какъв изверг би направил такова нещо? – измърморва Ник, като оглежда разкъсаната обезобразена плът.

– Тук няма кой знае каква загадка – отбелязва Ейми, като сваля лилавите си гумени ръкавици и затваря металното куфарче. – Някой от особено опасните изверги, нали се сещаш – от типа, който го е правил и преди и няма да спре дотук.

3.

ПО ОБЕД

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Закусвалнята в мола е отворена за всеки. Клиенти на магазините и служители от близките учреждения се блъскат като говеда на корито за водопой. Стресирани сервитьори крещят поръчки в задушното помещение и блъскат по номерираните копчета на касовите апарати.

Младеж на около двайсет и пет, с маслинов тен, тъмна коса и още по-тъмни очи търпеливо чака в суматохата. Остров на спокойствието сред буйната река на нечовешката грубост. Безучастно изчаква реда си, взема купичка японска супа мисо, кутия суши и кафе, плаща. С тази диета поддържа тялото си хилаво – стройно, ако предпочитате това по-любезно описание – твърде дребно и слабо за жените, предпочитащи яки, широкоплещести мъжаги. Затова във фабриката, в която работи, го наричат „Чироза“.

– Дайте да ви помогна.

Той бързо премества няколко стола и маси, за да разчисти пътя на възрастен мъж и жена му, в инвалидна количка, всред човешката джунгла до подходящо място, където да оставят подносите си.

– Много сте внимателен – кимва за благодарност старецът, след като сяда.

– Няма проблем, за мен е удоволствие.

Младежът взема таблата си и сяда на маса, няколко метра по-встрани. Усмихва се на възрастната двойка, докато сипва соев сос в лютата паста уасаби, разбърква с клечките и потапя в сместа парченце риба тон. Отново насочва вниманието си към потока от хора наоколо. Те го очароват. Всички до един. Дори малчуганите са му интересни. Малки човешки същества, неподозиращи какво им готви бъдещето или каква роля ще изиграят в живота на стотици хора.

Една учителка води върволица чуждестранни ученици – китайчета, доколкото той може да прецени – в колона по две; малки херувимчета, хванати за ръце. Носят еднакви оранжеви престилки и шапчици; приличат на кукли, току-що излезли от поточната линия. Младежът си спомня, че някъде бе видял един плакат, според който в Китай има толкова хора, изучаващи английски, колкото са хората в самата Англия. Светът се променя, той – също.

Погледът му спира върху официално облечена блондинка в зряла възраст, която трескаво се опитва да намери звънящия си телефон в черна кожена чантичка. Пантера, минала най-добрите си години. Елегантното облекло и добрата диета не могат да скрият пораженията от възрастта и калифорнийския климат върху косата и кожата ѝ. Тя бързо открива айфона си, но не изглежда доволна. Явно обаждането не е от съпруг или любовник. По-скоро е отчаян зов от някой колега – вик за помощ от службата, откъдето току-що е излязла.

Младежът ѝ се усмихва, когато минава покрай него. Вижда нещо познато в очите ѝ. След малко се досеща какво и щраква с пръсти. Жената му напомня на онази от снощи.

Онази, която уби.

4.

Катафалката на патолозите – бял микробус додж с тъмни стъкла – безшумно оставя коловози в чистия пясък, докато се отдалечава с печалния си товар. Тълпи любопитни плажуващи се връщат като зомбита към кърпите и шезлонгите си, сякаш нищо не се е случило. Животът продължава – дори след смъртта.

Ник Каракандес излиза от оградения с найлонова лента район на местопрестъплението и тръгва като въжеиграч по тънката граница между сушата и океана – линията, където тъмната вода среща белия пясък, после тайнствено изчезва в пяната на оттеглящата се вълна. От североизток вятърът се усилва и Ник се заглежда към искрящия хоризонт.

Съвсем скоро вече няма да разследва убийства.

Всъщност скоро изобщо няма да работи в полицията. Предизвестието му тече. Високият мускулест мъж е взел решението преди години, след нещастието, за което не говори никога – трагедия, която би накарала дори най-отдадения полицай да напусне. Оттогава изчаква, живее по инерция, събира пари; междувременно изкара капитански лиценз и довърши ремонта на едномачтовия си платноход. Точно след трийсет дни ще отплава към залеза и ще започне съвсем нов живот.

Мици поглежда към изчезващата във водата найлонова лента и униформените, които току-що е инструктирала да започнат да разпитват зяпащите зомбита.

– Според теб как Господин Изверг я е докарал до тук? Не видяхме следи от гуми, а пясъкът е мек като моя корем.

Ник посочва на изток към една черна ивица, която преминава през плажа от главното шосе до ниска постройка, разположена малко навътре в океана.

– Онова е Аквариумът. Предполагам, че е прекарал колата максимално навътре по кея, после е отворил багажника и е изхвърлил трупа.

– Мога да си го представя. Жената не тежи повече от четиридесет килограма, не е било трудно да я вдигне.

Мици поглежда към края на кея, водещ до океаноложката лаборатория и аквариума – голяма атракция за местните богаташи и децата им. Не и за нейните. Близначките са алергични към всичко, свързано с наука. Предпочитат да ритат топка, да играят видеоигри или да се заяждат със съседските момчета.

Двамата с Ник тръгват към кея и в съзнанието на Мици отново изниква образът на мъртвата жена. Здравословна диета, добре поддържана коса, хубава кожа. Вероятно е живяла добре – до момента, когато дяволът е стигнал до името ѝ в списъка си.

– Направи ли ти впечатление, че нашата неидентифицирана жертва все още бе с бижутата си? – Мици завърта малката венчална халка, която носи вече близо две десетилетия, и я показва на Ник. – Имаше камък, толкова голям, че бойскаутите могат да се обучават на скално катерене върху него.

– Със сигурност не е грабеж. Съдейки по жестокостта на другите рани, престъпникът не би се поколебал да отреже пръста, ако е искал пръстена.

– Каква е причината тогава? Провален опит за отвличане?

– Може би, но в такъв случай трябваше да има искане за откуп. Дори ако съпругът – ако приемем, че има такъв – се е страхувал да ни се обади.

Мици пак се замисля за трупа.

– Да, няма логика. Похитителите убиват жертвите си, след като преговорите за откуп приключат, не преди това. Дотогава близките са се притеснили до смърт и са дотърчали при нас. Ако е имало отвличане, трябваше вече да знаем.

Тя се обръща и пак поглежда към местопрестъплението.

– Видя ли какво е направил със зъбите и очите ѝ? Искал е да я обезобрази.

– Да, със сигурност не го е извършила феята на зъбките.

– Съгласна съм, но и престъпниците имат морални принципи. Дори уличните бандити в Комптън не правят такива неща, а те са най-жалките отрепки в бранша.

Докато се изкачват по пясъчния насип към кея, на Ник му хрумва, че убийството напомня дело на професионалист – макар и луд.

– Последното подобно нещо, което съм виждал, беше от италианците в долината – споделя той. – Бяха разфасовали един от своите, след като ги предал. Отмъщение. Чисто и просто.

Мици се намръщва:

– Мислиш, че е била свързана с организираната престъпност?

– Възможно е. Представи си за момент, че е жена на някой мафиот и той я е спипал в изневяра. – Ник хваща Мици за ръката и ѝ помага да се изкачи. – Първо, тя отказва да назове виновника, после се пречупва и се оказва, че любовникът е братът или най-добрият приятел на съпруга рогоносец. Бум! – Ник плясва с ръце. – Кръстникът се отдава на емоциите. Решава, че единственото решение е да прати някого да я обезобрази и очисти.

– Много извратено въображение имаш.

– Ти си ме учила.

Ник поглежда зад нея към широкия кей, водещ до покритата с червени керемиди ъглеста сграда в края. От двете страни, точно над водата, преминава четирирелсов метален парапет. Последната метална пречка достига до гърдите на Каракандес. Беше прав. Ако отиде с кола до там, човек лесно би могъл да прехвърли труп през парапета.

Мици кляка.

– Има много следи от гуми. – Посочва участъка пред себе си. – И добър слой пясък, който е запечатал следи от всичко, което е минавало оттук наскоро.

– Ако дойдеш нощем, няма да ти направи впечатление. Ще изпратя униформени да отцепят района, и криминалистите да вземат отпечатъци.

Ник вдига телефона си и сяда на парапета, докато говори.

Мици изважда малкия фотоапарат, който винаги носи, и прави няколко снимки. Понякога техниците пристигат твърде късно и някои улики вече са изчезнали. По-добре сама да вземе мерки, за да не съжалява после.

Десет минути по-късно се появяват дебел червендалест полицай с мокра от пот униформа и млад криминален фотограф. Докато Мици ги инструктира, Ник се отдалечава на няколко метра и се заглежда във вълните, разбиващи се в основата на кея. Бълбукащата пяна образува различни картини. Абстрактни сцени, отворени за интерпретация. Някой може да види препускащи коне, викинги или морски богове.

Ник вижда съпругата и невръстния син, които изгуби.

Лежат в море от собствената си кръв. С очи, белнати като развалени стриди.

И всеки път, когато ги види – когато неочакваната им поява сломи сърцето му – той не прави нищо, за да прогони образите им, нищо, за да отклони чувството на вина.

Каролина го бе помолила да излезе за малко с количката. Макс плачеше и кратка разходка из квартала щеше да го успокои. Ник обаче говореше по телефона – спешно обаждане от службата в почивния му ден. На Каролина ѝ беше писнало да чака и накрая бе излязла без него. Отбила се в кварталния магазин. Ако Ник беше там, щеше да е различно. Щеше да овладее ситуацията – наркоман, опитващ се да ограби касата, нервен и уплашен, жива бомба със закъснител, готова да избухне. Малоумният собственик се направил на мъж и грабнал пистолета, закрепен с тиксо под щанда; клиентите изпаднали в паника и се разбягали с писъци.

Било истинско клане. След като видял оръжието в ръцете на продавача, наркоманът избил всички. Бил като хипнотизиран. Полицаите го заварили да стои като вцепенен сред труповете. Моментната лудост на една отрепка бе погубила десетина порядъчни граждани и бе почернила живота на близките им.

– Ако убиецът е изхвърлил трупа оттук, сигурно не е местен – отбелязва Мици.

– Какво? – мислите на Ник все още са там – в събитията отпреди три години

– Океанът. – Тя посочва над парапета, за да привлече вниманието му. – Тук е прекалено плитко. Вероятно престъпникът си е мислил, че е по-дълбоко. Мислел е, че като я изхвърли тук, трупът ще изчезне завинаги.

– Може да е имало прилив. – Мозъкът на Ник най-после заработва в една и съща часова зона с тялото. – Или пък не го е интересувало. Може би е искал да се отърве от трупа само колкото да се измъкне от града.

– Добър си – казва тя с усмивка, разкриваща защо преди десет години всички полицаи в участъка все търсеха повод да се навъртат около бюрото ѝ. – Ще ми липсваш, когато отидеш да хващаш омари за „Смъртоносен улов“1.

Ник се засмива:

– По „Дискавъри“ не дават ли други предавания освен тази глупост?

– Другите не са интересни.

Двамата тръгват един след друг по самия ръб на кея, покрай парапета, за да не тъпчат отпечатъците от гуми. Ник закрива очите си с ръка и бавно оглежда аквариума и океаноложката лаборатория. Накрая забелязва каквото търси.

– Камери за наблюдение на приливите. – Посочва две малки камери, монтирани на високи стълбове. – Предават кадри онлайн.

– Убий ме, ако животът ми стане толкова скучен, че да реша да ги гледам.

– За всеки има по нещо, Миц. – Ник посочва друг стълб, на който е монтирана охранителна камера. – Тази е повече по твой вкус. – Прави знак с ръка като водещ на телевизионен магазин, рекламиращ купчина боклуци, които можете да купите само ако позвъните в следващите десет минути. – Специален канал за красиви и талантливи полицайки от Лос Анджелис с участието – да се надяваме – на убиеца на Дамата с големия пръстен.

1 Американска риалити програма за лова на кралски краб (голям кралски рак) в Берингово море. Уловът му се счита за една от най-смъртоносните професии. – б. р.

5.

КЪСНО СЛЕДОБЕД

Ейми Чан облича престилка, слага си гумени ръкавици и влиза в новообзаведената морга. Помещението е бездушно подземие от неръждаема стомана, осветено от слаби зелени и сини лампи. Стоманени хладилни камери, умивалници, колички, табли и инструменти обграждат голяма маса за аутопсии по средата – с грубовати кранове и зловещи отточни дупки, последни двери за кръвта и телесните течности на покойниците. Прекалено много мрачен смъртоносен метал за вкуса на Ейми. Пълна противоположност на спретнатото моминско жилище на трийсет и две годишната патоложка, където единствената стомана са ножовете в красивата кухня с голям прозорец, гледащ към малка, добре поддържана градина.

Преминала пълен ремонт преди по-малко от седмица, моргата вече мирише на дезинфекциращи препарати. Ейми поглежда съчувствено плътта и кокалите, проснати върху масата. За нея тленните останки все още са човешко същество – отчаяна жена, разчитаща на нейната експертна помощ.

– Коя си ти? Какво можеш да ми кажеш, скъпа? Какви тайни имаш да ни разкриеш?

Дори от пръв поглед е очевидно, че жертвата е изпитала непоносима болка, преди да умре. Всички рани са нанесени преди смъртта. Устните ѝ са разцепени, липсват зъби, на мястото на лявото око зее ужасяваща дупка – смразяващо кръвта свидетелство за мъченията, на които е била подложена.

Ейми разчиства работното си място. Наглася монтирания на тавана двоен операционен прожектор и слага на главата си малка походна камера, за да заснеме в близък план всичко, което ще види и каже по време на аутопсията.

– Жертвата е добре поддържана жена на около четиридесет или петдесет. Преди смъртта е получила тежки лицеви наранявания, при които е загубила лявото си око и двата горни резеца.

Ейми се вглежда в две груби натъртвания от двете страни на лицето.

– Има следи от наскоро извършена пластична операция, все още незараснали белези от лифтинг около ушите и врата.

Ейми осъзнава, че жертвата вероятно е възлагала големи надежди на тази по-благоприятна среща със стоманеното острие, очаквала е да изглежда по-млада и по-привлекателна. В гласа ѝ прозвучава състрадание:

– Нараняванията по двете бузи не са от козметични процедури, причинени са от удари – най-вероятно с вътрешната и с обратната страна на дланта. – Ейми се навежда, за да разгледа по-добре. – От лявата страна има следи от силен удар, вероятно от юмрук. Тъканта е цепната до самата кост.

Патоложката насочва вниманието си към врата.

– Жертвата е изгубила много кръв от хоризонтален седемсантиметров прорез през сънните артерии. Тази рана е причинила смъртта. Дори да беше преживяла кръвозагубата, щеше да умре от въздушна емболия.

Прецизността на прореза прави впечатление на Ейми. Убиецът не се е колебал. Бил е уверен, безмилостен.

Ейми вдига ръцете на мъртвата, пръстите ѝ са с добре оформен маникюр. Патоложката вече е изрязала ноктите за анализ на микроследи и е взела отпечатъци от пръстите.

– Няма следи от сериозна съпротива, но по китките се виждат белези, показващи, че може би е била връзвана.

С помощта на специално тиксо Ейми прихваща от сивкавата кожа няколко нишки, за които е сигурна, че са от въже. Отдръпва се малко и оглежда цялото тяло, като отделя специално внимание на стъпалата, коленете, лактите и дланите.

– На обичайните места не се виждат драскотини и ожулвания. Няма индикации, че тялото е било влачено по каквато и да е повърхност.

После оглежда празната червена рана на очната орбита. Убиецът е използвал някакъв предмет, за да извади окото на жертвата. Какъв? Във вътрешността няма допълнителни разкъсвания, каквито биха се получили, ако е използвал метален инструмент. Изведнъж Ейми осъзнава какво се е случило. Използвал е пръстите си. Убиецът е бръкнал в очната орбита с палец и така е извадил окото. После е прекъснал свързващите го с главата мускули и нерви. Само истинско чудовище би могло да извърши нещо подобно. Патоложката прави гримаса на отвращение – рядка реакция за Ейми Чан. Болката е била непоносима. В ъгълчетата на посинелите устни на жената има следи от ожулване – знак, че виковете ѝ са били заглушени от стегната върху устата превръзка.

Ейми отново поглежда очната орбита. Онова, което е останало от тъканта, показва че убиецът просто е държал очния нерв между пръстите си и го е дърпал, докато се е скъсал. Жената е била принудена да гледа как изваждат собственото ѝ око.

Монтираният на стената телефон започва да звъни и да премигва – след малко се включва телефонният секретар. Ейми продължава огледа. Насочва вниманието си към дупките от липсващите зъби. Вероятно са били извадени преди окото. Тя отново се вглежда в устата на жертвата. Венците и небцето са натъртени. Нещо е било натъпкано в устата, за да я държи отворена, докато убиецът действа. Нещо обло. Ейми извива главата на мъртвата назад и насочва прожектора. С пинцети сваля няколко пластмасови частици от кътните зъби. Ако не греши в преценката си, убиецът е напъхал в устата на жертвата топка за голф, за да получи достъп до резците.

Ейми е виждала много гадости на тази маса, но стомахът ѝ винаги се свива, когато стане свидетел на нещо такова: на уникалния почерк на най-свирепия звяр на планетата – серийния убиец.

Убиец, надминаващ по жестокост всеки друг.

Убиец, който никога не спира.

6.

КЪСНО ВЕЧЕРТА

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Тъмнокосият мъж с рунтавите вежди и маслиновия тен проверява главния вход, задната врата и прозорците, за да се увери, че са заключени. Не би понесъл, ако стане жертва на грабеж – иронията би била твърде жестока.

Отива в оскъдно обзаведената кухня и отваря стария хладилник, който съдържа само три неща: пастьоризирано мляко – от онова, което трае от шест до девет месеца; кутия яйца и тубичка с диетично масло. Ако е наистина гладен, използва всичко и си прави омлет. В противен случай, както сега, пие само мляко. Риба и супа за обяд, мляко и яйца за вечеря – това е единственото, с което се храни.

Изпитва странно чувство, докато крачи из къщата, пиейки мляко направо от кутията. Напрегнат е. Неспокоен. Изнервен. Това не го изненадва. Чувства се така в деня след всяко убийство – противоречиво, объркано. Това е период на безпокойство и въодушевление. Време, в което се чувства опиянен от тежък коктейл противоречиви емоции.

Навремето тези променливи настроения го изкарваха от равновесие, но вече не. Сега има достатъчно опит – разбира, че всяко убийство има ответна реакция. Като откат на огнестрелно оръжие. Ответният удар на приклада среща мускула на рамото. Когато отнемеш живот, мускулът на психиката ти понася травмата. Най-напред избива лилавата синина на чувството за вина, после идва жълтият страх, че ще те заловят, и накрая – зачервяването от триумфа.

Прекара деня си като всеки друг – отиде на работата, която беше под достойнството му, за да работи за хора, които не го оценяват и не го разбират. Не че изобщо имаше такъв човек. Стриктното придържане към определен режим е важно. Всяка промяна в навиците би направила впечатление, ако полицията тръгне да души наоколо. Освен това се бе убедил, че непосредствено след убийство му се отразява добре да е сред хора, да е сред стадото от малоумни същества, влачещи се към домовете или работните си места. Обича да се разсейва по този начин, да запълва времето си. И оценява камуфлажа на безличието, ползата от маскировката, която му осигурява подобно скучно ежедневие.

Сега обаче е нощ. През нощта е различно. Той се чувства различно. Променен. Чувства се енергичен, силен. Нощта е времето, когато може да се наслади на убийствата. Мракът му носи оправдание, утвърждава онова, което прави и което е. През целия ден копнее за залеза на слънцето и прилива на първична енергия в себе си.

Къщата, в която живее под наем, е тъмна. Винаги е така. Завесите постоянно са спуснати. Няма крушки – фасонките са празни. Няма ток, няма газ. За отопление и в редките случаи, когато се налага да готви, той използва само открит огън.

Драсване на кибритена клечка нарушава тишината в къщата. Трептящият пламък на свещта осветява спалнята. Той се съблича и се подготвя за сън. Няма легло. Няма матрак. Няма възглавница. В ъгъла на стаята са поставени малкото неща, от които има нужда. Разтваря сгънатата носна кърпичка и изважда стоманено ножче за бръснене. С него надрасква кръст през гърдите си, после – върху бедрата и ръцете си. Още преди кръвта да потече, избърсва острието, целува го и го вдига пред себе си като жрец, показващ свещената нафора пред вярващите. После, докато гърдите му бавно почервеняват, връща ножчето в кърпичката и я сгъва в правилен квадрат.

Изтяга се по гръб и опира стъпала в перваза на едната стена; а лявото рамо и ръката – в другата. Внимателно пъхва единичен чаршаф под краката си, после го загръща плътно върху себе си, докато се опакова целия, от глава до пети.

Уютно. Плътно. Безопасно.

Като увит с погребална плащаница.

7.

ПЕТЪК СУТРИН

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Залата смърди на снощна мексиканска храна и изглежда като след няколкодневен студентски купон. Евтиното метално бюро на Мици Фалън е като остров на маниакална подреденост сред морето от мъжки хаос.

– Още кафе. – Ник връчва на началничката си чашата с надпис „Най-добрата майка на света“, която преди две години близначките ѝ подариха за Деня на майката. – Какво ти е на ръката?

Кимва към двата бинтовани пръста на дясната ѝ ръка.

– Тази свиня, мъжът ми, падна върху мен, докато правехме секс. – Опитва се да омаловажи травмата тя. – Безбрачието може би не е чак толкова лоша идея.

– Не искам да знам повече.

Ник отпива глътка кафе.

Мици непохватно поднася чашата към устните си и отбелязва одобрително:

– Ааах, много е добро! Обаче това е последната ми доза кофеин за тази сутрин. Не ми позволявай да пия повече.

Отново поглежда към монитора, на който записът от охранителната камера е пуснат с трийсет и два пъти по-висока скорост от нормалната.

– Видя ли нещо? – пита Ник.

– Да, търпението ми – изпадна в нервна криза и се метна от кея преди около три часа.

Ник се настанява на един стол до нея.

– Униформените не са намерили почти нищо.

– Това новина ли е според теб?

– Предполагам, че не. Кълна се, някои от тия момчета са толкова млади, че не бих ги пуснал дори да пресекат улицата сами.

Тя се усмихва:

– Чуй се само – старото куче! Още има жълто около устата, а вече критикува новобранците. – Тя поглежда големия часовник на стената близо до кабинета на капитана. – Още една касета и отивам да ям. Идваш ли?

– Става, но без пица. Трябва да влизам във форма за голямото плаване.

– Че ти си във форма. Иди да плуваш в океана и женските китове ще се избият да те ухажват.

– Ха-ха, много смешно. – Ник потупва малката издутина на корема си, където в миналото имаше плочки. – Спирам въглехидратите, бирата и пиците и всичко ще си дойде на мястото. Може да умра от глад и скука, но ще съм окей.

– Окей не ми звучи добре. Окей е половинчата работа. Някъде по средата между позатлъстял и щастлив и гладен, но с перфектно тяло. Можеш да се задоволяваш с окей само когато се ожениш.

– Май забравяш, че бях женен.

– Ами ожени се пак. Веднъж ти беше добре, значи пак ще ти понесе. – Тя го поглежда; не иска да събужда болката му. – Само те дразня, Ник. Все още си добър улов. Не само за китовете. Не се тревожи.

Телефонът на бюрото му иззвънява. Той се избутва назад със стола на колелца и се пресяга към слушалката над накамарените като изригнал вулкан документи.

– Каракандес.

Мици отпива глътка кафе и го наблюдава. Жалко, че не иска да излиза пак с жени. Добра партия е. Внимателен, скромен и честен. Привлекателен, но не от онези красавци, които бият отбой, когато нещата не вървят. Тя се усмихва. Да, когато Ник Каракандес изпълзи от черупката си, някое момиче ще удари джакпота.

Той затваря телефона, взема бележника, на който си е водил записки, и се плъзга обратно към бюрото ѝ.

Мици кимва към бележника:

– Какво ново?

– Виж коя е нашата жертва – казва той, като ѝ показва листа.

Мици се вглежда в разкривените букви.

– Тамара Джейкъбс? – Свива рамене. – Трябва ли да я познавам?

– От „Отпечатъци“ казаха, че може би я познаваш. В архива ни е записана като собственичка на регистрирано оръжие, което е било иззето от мерцедеса ѝ преди няколко години. Работила е като филмов сценарист. Един вид знаменитост. Пише сценарии за мащабни исторически продукции, романтични драми за живота на древните римляни и британските крале. Ти не си ли падаш по такива неща?

– Подиграваш ли ми се? „Хари Потър“ е най-близкото до британска историческа драма, което съм гледала.

Тя взема бележника му и пуска търсене в интернет на името „Тамара Джейкъбс“. На екрана излиза статия от „Холивуд рипортър“ с голяма снимка на покойната и каре с едър шрифт под нея.

Ник се навежда и започва да чете от екрана:

– Това името на новия ѝ филм ли е?

– „Плащаницата“ – измърморва Мици. – Пишела сценарий за филм със заглавие „Плащаницата“. Може би филмите ѝ все пак ще ми харесат.

8.

В РАННИЯ СЛЕДОБЕД

БЕВЪРЛИ ХИЛС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Степфордски съпруги и момчета от „Медисън авеню“ стоят на пищните веранди и гледат от безопасно разстояние полицейските автомобили, които нарушават спокойствието на тихата улица, водеща до дома на Тамара Джейкъбс.

Униформените бързо отцепват сградата, която може да се окаже важна сцена на престъпление – мястото, където жертвата е срещнала убиеца си, била е отвлечена или дори убита. От друга страна, всички знаят, че извършителят може никога да не е стъпвал наблизо и единственият резултат от идването им вероятно ще бъде попълване на излишни документи, канцеларски глупости и безсмислени разпити.

След безкрайно звънене на входа на струващото поне шест милиона долара имение на сценаристката Мици дава заповед на двама полицаи да разбият задната врата. С Ник влизат предпазливо в голямата кухня, пълна с мебели от махагон и мраморни плотове. И двамата са с извадени пистолети, макар да са 99,9% сигурни, че в къщата няма никой. Не един полицай е загинал при ситуации с вероятност, по-малка от 0,1 процент.

– Чисто е – виква Мици иззад един ъгъл.

– Чисто – приглася ѝ Ник, докато минава през дневната.

Убиецът е бил тук, той го знае. Усеща го в кръвта си. Първо, двамата оглеждат стаите на долния етаж. Няма следи от борба. Качват се, за да претърсят петте спални, прилежащите бани и специалния дрешник, пълен с дрехи, обувки и чанти. Нищо не изглежда разместено.

Мици отваря един гардероб, заемащ цяла стена, и се дръпва стъписано назад.

– Боже, и в „Блумингдейлс“ не са толкова добре заредени. Така де, колко дрехи може да износи една жена?

Ник обръща гръб на купищата рокли, потничета, ризи и поли.

– Ще сляза в кабинета. Писателите са странни създания, нека да разгледаме естествената ѝ среда.

Мици хвърля последен, изпълнен със завист поглед към луксозните облекла и тръгва след него към стълбите. Слиза в кухнята при криминалистите и фотографите. Нищо не подсказва някой да е влизал с взлом преди тях. Няма изкъртена дограма, пробита ключалка или счупено стъкло. Може би убиецът изобщо не е идвал тук. А може би е хванал жертвата някъде другаде и я e принудил да го пусне в дома си. Или пък Тамара го е познавала и сама го е поканила; винаги има такава вероятност – много голяма вероятност.

Кабинетът е още по-натруфен от гардеробната на горния етаж. Дъб навсякъде, бюро по поръчка, кафяво кожено кресло – антика, както изглежда; библиотеки, пълни с всякаква справочна литература. Тамара явно е била писател от старата школа – разчитала е на истински книги, а не на източници от интернет; работила е само със сто процента достоверни данни.

На Ник му стига една секунда, за да забележи какво не е наред. Има принтер, скенер, зареждащи устройства и цял сноп добре подредени кабели.

Но няма компютър.

Инстинктивното предчувствие, което изпита от самото начало, сега се засилва. Той отваря врата на шкафчето. Не се вижда място за настолен компютър. Добре. Това не е изненада – много писатели предпочитат лаптопите. Преносимите компютри са удобни за записване на чудати и гениални мисли, докато пътуваш. Но тук няма резервни кабели или док-станция. Ник претърсва шкафовете и намира инсталационни дискове и гаранционна карта за единайсетинчов „Макбук Еър“. Готино. Много по-модерен от стария „Дел“, който подпира масата в неговия апартамент. Нещо обаче продължава да го гложди.

Писателите винаги правят резервни копия. Професионалистите записват всичко. Винаги. На няколко различни носителя.

Ник претърсва навсякъде, но не намира дори флашка, камо ли професионален резервен харддиск.

Бил е тук. Изчистил е всичко.

– Имаме местопрестъпление – провиква се. – Сигурен съм, че този тип е взел неща от кабинета.

Ник съзнава, че това негово твърдение променя всичко. Вътрешните огледи са мечта за всеки полицай. Няма вятър да издуха попадналите на местопрестъплението косми, няма дъжд да отмие петната от кръв, няма кретени да стъпчат микроследите в почвата или в пясъка. Вътрешните огледи са най-добрият източник на улики. Това е най-голямата им надежда.

Ник поглежда през прозореца. Няколко униформени претърсват задния двор. Там няма трева – само дървена настилка, малък соленоводен басейн, ограден с камъни кът за хранене и тухлено барбекю. Писателката едва ли се е цапала да пече пържоли – по-скоро е викала готвач, когато е имала гости.

– Ник, ела да видиш това – вика го Мици. Звучи по-скоро тъжно, отколкото въодушевено.

Ник се досеща, че каквото и да е намерила, няма да му хареса. Той оставя декарите дъбова облицовка и нагазва сред пасището мек бял килим в дневната.

– Котката е мъртва. – Изражението на Мици издава, че е имала такъв домашен любимец. – Очевидно убита.

Том Хикс, четиридесетгодишен брадат криминалист, облечен с гащеризон за огледи, държи в изпънатата си напред ръка бяла персийска котка.

– Вратът ѝ е счупен – обяснява той. – Под козината има следи от примка, а очните ябълки са разширени. Най-вероятно е удушена с ласо, може би дори е висяла.

Мици поклаща глава:

– Извратеняк!

– Обаче интересен извратеняк. – Ник се вглежда по-внимателно в котката, докато Том я прибира в голям хартиен плик. – Не са много хората, които носят в себе си ласо и знаят как да го използват.

Мици докосва ръката на Хикс:

– Може пък да имаме късмет и котето да е одраскало или ухапало убиеца.

– Ще я дадем на криминалния ветеринар – отвръща техникът, докато етикетира плика. – Много е добър. Ако има микроследи или ДНК от извършителя, той ще ги намери и ще каже как точно е умряло животното.

Ник мълчаливо преглежда купчина писма, после отива при малкия безжичен телефон, поставен на стойка до перваза на прозореца.

На дисплея пише, че има четиринайсет пропуснати обаждания. Ник вдига сребристия апарат от стойката, разглежда иконите на клавиатурата и открива вградения указател. За няколко секунди установява, че има записани 306 номера, подредени по фамилно име. Въвежда „Джейкъбс“ и намира само едно – Дилан. Поглежда пак към купчината писма и плика, адресиран до „Г-н Д. и г-жа Т. Джейкъбс“. Вдига го и вижда, че е отворен. Вътре има бяла картичка, изписана със златни букви – покана за благотворителен бал. Ник показва телефона и картичката на Мици.

– Май открихме половинката на Дамата с пръстена.

Мици оставя криминалиста с мъртвата котка; възмущението и гневът ѝ отстъпват на нови емоции. Съпругът на Тамара Джейкъбс или е нейният убиец и знае, че е мъртва, или съвсем скоро целият му живот ще се преобърне.

– Ако има номер, обади му се!

Ник отново взема телефона, намира номера и натиска копчето за набиране. В стаята настъпва тишина. Всички погледи са вторачени в него, докато слуша сигнала от набирането. На дисплея не е изписан номер, само името Дилан Джейкъбс – може да е на километър от тук или на друг континент. Сърцето на Ник се разтуптява от вълнение.

Сигналът спира. Чува се дълбок баритон:

– Тук е Дилан. Не мога да говоря в момента. Оставете името и номера си и ще ви се обадя при първа възможност.

Ник затваря.

– Превключи на гласова поща. Ще се обадя пак от участъка, когато ще мога да го запиша.

Мици кимва:

– Добре. Вземи телефона, провери контактите и го дай за анализ. Аз мога да довърша огледа без теб.

Ник изключва телефона, махва с ръка и тръгна към вратата. Изведнъж спира и се обръща:

– Няма снимки!

Мици се намръщва и го поглежда:

– Моля?

– В цялата къща няма нито една снимка на Тамара и мъжа ѝ. Нито в кабинета, нито в спалнята, нито тук.

Мици се опитва да си спомни стаите на горния етаж.

– Прав си. Освен това никъде нямаше мъжки дрехи, нито приспособления за бръснене или друга мъжка козметика. Няма никаква следа, че Дилан Джейкъбс някога е живял тук.

9.

СИДНИ, АВСТРАЛИЯ

Двайсет и седем годишният Виктор Хегедюс се размърдва неудобно на шезлонга на няколко крачки от частния басейн.

Умът му е зает с много неща.

Нищо чудно, че го боли глава. Това е началото на пристъп от мигрена. Сигурен е. Единствената му надежда е да поспи – кратка оздравителна дрямка, – но не може. Тревогите му пречат да заспи. Строителите пристигат утре и той се чуди дали да не ги отпрати, докато обмисли по-добре плановете за разширение – отделното крило за гости, със собствен басейн и вътрешен двор.

Обедното слънце полазва върху краката му. Той става и наглася плажния чадър така, че целият да остане на сянка. Виктор не обича да изгаря. Ужасно е, когато кожата ти се зачерви и изсъхне.

Мобилният телефон под съседния шезлонг иззвънява. Виктор се опитва да се абстрахира от шума, както прави от сутринта. Чувството за вина обаче надделява и той вдига.

– Телефонът на Дилан. Кой се обажда?

Никой не отговаря. Чува се само изщракване, сякаш пренасочват разговора.

– Ало.

Виктор намръщено поглежда телефона.

– Може ли да говоря с господин Джейкъбс?

– Не може. Кой го търси?

– Казвам се Ник Каракандес. Искам да обсъдя нещо много важно с господин Джейкъбс. Бихте ли ме свързали с него или да ми кажете на какъв номер мога да го открия?

– В момента медитира и не иска да го безпокоят.

Виктор рязко прекъсва разговора, изключва звука на телефона и гневно го хвърля под шезлонга.

Ако Дилан няма време да бъде с него, поне да го остави да си почива на спокойствие!

10.

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Програмата „Траксън“ изкарва на компютъра на Ник прозорец с карта, показваща, че телефонът, с който току-що разговаря, се намира в частна вила на улица „Тауър“ в Гордънс Бей, провинция Нов Южен Уелс. Ник отваря компютъризирания указател на Интерпол и открива номерата на полицейските служби в Австралия. Прехвърля списъка, докато намира участъка, в чийто район влиза Гордънс Бей, и набира номера.

– Главен инспектор Хокинс. Кажете.

Ник му обяснява точно какво иска.

Трийсет минути по-късно въоръжен полицейски отряд е заел позиции около скъпата вила на брега на Тасманово море и Ник получава обратно обаждане.

– Можете да действате, детектив – казва главен инспектор Хокинс. – Вашият човек не е излизал през последния половин час и ако се опита сега, ще попадне в обятията на моите момчета.

11

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Тъмнокосият млад мъж отваря вратата на стария си „Форд Експлорър“ и намества умореното си тяло зад изтъркания волан. Току-що свърши поредният тежък работен ден. Работи във фабрика. Добър, честен труд. Работното му място е на шестнайсет километра от мястото на последното убийство; домът му – на още повече километри в съвсем друга посока. Той се замисля за тези неща и това го успокоява, когато запалва мотора и потегля на дълга обиколка из улиците, преди да се прибере.

Шофирането му се отразява добре. Обича да изследва нови квартали – да наблюдава как неубитите се разхождат с децата, с кучетата и с половинките си. Представя си как живеят.

Представя си как ще умрат.

Колко внимателен и милостив може да бъде към тях – ако има тази възможност. Спомня си как преди няколко години в едно телевизионно предаване някакъв полицай го описа като влечуго, студенокръвен убиец без чувства, без емоции, без морал. Ченгето грешеше жестоко. Той извършва тези неща от любов. Божия любов.

Той обича всеки, чиято душа отнема, и изпитва страст и емоции, които един умствено ограничен полицай не може дори да си представи. Някой ден хората ще разберат колко нежен и добър е той. Ако той трябваше да умре, би се надявал да си отиде именно по този начин. Просто да затвори очи една приятна вечер и да се унесе в сън, без да подозира, че Смъртта е дошла да го вземе.

Включва радиото и настройва на новините, докато кара. Ослушва се дали говорят за него. Не казват нищо. Какво облекчение. Това означава, че няма да го търсят, няма да пречат на делото му. Анонимността е неговата защита; така Бог му дава своето одобрение – или благословия, ако искате. Смята, че това се дължи на неговия МО. Модус операнди – неговият метод на действие. Странно как латинските фрази са запазили актуалността до наши дни. Фрагменти от минала цивилизация, прелетели през векове и континенти и пренесени до наквасените с кръв улици в Града на ангелите.

Когато минава покрай кварталната си църква, младият мъж намалява и се прекръства. Инстинктивно прошепва още думи на латински, още останки от отминали столетия:

– In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti.2

Ритъмът на думите го успокоява. Той ги повтаря отново и отново в главата си – като очаровано малко дете камък в ръката си. После – любимата си фраза: Dominus tecum, Бог с теб. Изрича тези две думи различно от всяка друга, която е произнасял.

Те означават много повече от другите. Трябва да се изричат тихо, ясно, бавно, със страхопочитание. В крайна сметка, това бяха последните две думи, които чуваше всяка от жертвите му.

2 В името на Отца и Сина, и Светия Дух (лат.) – б. пр.

12.

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Когато Ник прави следващото си международно обаждане, в Калифорния часът е осем вечерта, а в Гордънс Бей, Сидни – два следобед. Докато набира номера, зарежда на монитора карта от Гугъл. Увеличава изгледа от красивия австралийски полуостров, покрай удивителната плажна ивица около резервата „Дънингам“ и парк „Бъндок“, после към високия бряг на север, с бляскавите имения на мултимилионерите.

Този път Дилан Джейкъбс лично вдига телефона си, но не звучи много успокоен от медитацията и топлия климат.

– Джейкъбс! – изръмжава раздразнен.

– Господин Джейкъбс, обажда се Ник Каракандес. – Гласът на полицая е спокоен и добронамерен. – Бих искал първо да потвърдите, че вие сте Дилан Джейкъбс, съпругът на холивудската сценаристка Тамара Джейкъбс.

– Защо се интересувате, господин Кукуригос?

– Каракандес, лейтенант Каракандес, от полицията на Лос Анджелис.

– Да, аз съм Дилан Джейкъбс. Тамара ми е съпруга. – В гласа му личи агресивност. – Защо ме безпокоите, лейтенант?

– За съжаление, трябва да ви съобщя, че на плажа Манхатън е открито тялото на жена. От снимките изглежда, че е Тамара.

– Мили Боже! Не може да...

– Господин Джейкъбс, съжалявам, че ви се обаждам така, но работя в отдел „Убийства“ и обстоятелствата около смъртта ѝ изглеждат подозрителни.

– Не мога да повярвам – запелтечва Джейкъбс. – Не е възможно! Сигурни ли сте, че е Тамара?

Ник се опитва да прецени тона на другия мъж и решава, че звучи искрено.

– Сигурни сме, господин Джейкъбс, доколкото можем да сме сигурни без разпознаване от близък човек.

От самото начало нещо го гложди и той решава да го изясни още сега:

– Господин Джейкъбс, изслушах всички съобщения на домашния телефон на съпругата ви и въпреки че е била неоткриваема повече от двайсет и четири часа, никое от обажданията не е от вас.

Джейкъбс издава продължителна въздишка:

– С Тамара не си говорим много, детективе. Чуваме се може би веднъж седмично. Понякога по-рядко. Отчуждихме се един от друг още преди години. Аз живея тук, в Сидни, с партньора си – говорили сте с него.

Сега вече Ник разбира ситуацията – богат семеен мъж в есента на активния си живот решава да излезе на светло. Заради жена си обаче се съгласява да поддържа хетеросексуалната фасада възможно най-дълго.

– Господин Джейкъбс, след няколко минути служител от полицията на Нов Южен Уелс ще дойде у вас и ще ви покаже снимка, която сканирахме и му изпратихме по електронната поща. За нас е необходимо официално да потвърдите дали това е съпругата ви. Разбирате ли?

– Да – със стоически глас отговаря Джейкъбс. – В такъв случай има ли шанс да сте сгрешили?

– Малко е вероятно. Разпознаването е по-скоро формалност.

– Ооо...

– Много съжалявам за загубата ви и че се налага да правим това. Помолих полицаят да ви зададе няколко въпроса, които може би ще ни помогнат да открием виновника за смъртта на съпругата ви. Ще се справите ли?

Смъртта на съпругата ви. Тези думи карат Дилан Джейкъбс да занемее. С Тамара са разделени отдавна, но той не може да си представи, че никога повече няма да я види, никога няма да се пита какво прави тя, да се надява, че му е простила и че живее добре без него.

– Господин Джейкъбс, чувате ли ме?

Той все още търси думите, докато кима мълчаливо на телефона.

– Да – успява да отговори след малко, – чух ви.

Оставя слушалката. Чувства се ограбен.

Светът му се е променил. Съпругата му е мъртва. Той вече не е женен мъж.

13

СЪБОТА СУТРИН

ИНГЪЛУД, КАЛИФОРНИЯ

В осем часа Ник става от леглото по-уморен, отколкото вечерта. Легна си рано, после се буди четири-пет пъти, след смъртта на Каролина и Макс често го мъчи безсъние. Включва телевизора за фон – виртуална компания – и понеже апартаментът му е много малък, може да го слуша и под душа.

Докато се бърше, телефонът иззвънява. Няма нужда да поглежда дисплея – знае, че е Мици. Тя е единствената, която му звъни в почивни дни, а снощи нямаше време да ѝ разкаже за разговора с Джейкъбс и вероятно изгаря от нетърпение да научи повече информация.

– Добро утро – казва той, като още бърше мократа си коса. – Току-що излизам от банята. Мислех да си направя кафе и след това да ти се обадя.

– Охо, значи те сварвам гол? Леле, леле! Моля те, отговори ми с „да“, дори да не е вярно. Знаеш, че ние, омъжените жени, имаме нужда от малко безобидни удоволствия.

– Както ме е майка родила, в цялата ми атлетична прелест.

– Стига, че се изчервих! Как мина снощи с Джейкъбс?

Ник оставя кърпата и започва да се облича с една ръка.

– Оказва се, че съпругът е гей и живее с двойно по-младия си любовник в Сидни, Австралия.

– Шегуваш се!

– Напълно съм сериозен. Според австралийските ченгета се разделил с жена си преди няколко години, след като ѝ разкрил сексуалната си ориентация, но така и не са се развели.

– Защо?

– Не е много ясно. Дилан твърди, че Тамара не искала всички да ѝ се присмиват, и понеже той често пътувал заради работата си, използвали това като обяснение.

– Обаче сега има къща в Австралия, така ли?

– Да, а също в Южна Франция и на остров Бали. Търгува с недвижими имоти – докато продава луксозни къщи на богаташи и звезди, успява да уреди по някоя изгодна сделка и за себе си.

– Блага работа.

– Полицията в Нов Южен Уелс много ни помогна. Изпратих им сканирана снимка, която нашите момчета намериха в дома на Тамара, и Дилан потвърди, че е тя.

– Къде е бил Господин Недвижима собственост по време на убийството?

– През последния месец не е мърдал от Сидни. Проверено е. Няма как да го е извършил.

– Има ли мотив?

– Мисля, че не. Даде ни телефоните на адвокатите си и им се обадихме. Преди повече от година Дилан и Тамара са подписали споразумение, според което всичките им имоти в Лос Анджелис остават за нея, а ценните книжа и спестяванията се разделят поравно между двамата. Изглежда странно, но приятелско уреждане на отношенията.

От телефона се чуват тийнейджърски крясъци.

– Тихо! – изкрещява Мици, като закрива слушалката с ръка. – Не дразнете баща си, опитва се да спи. – Изчаква момичетата да се успокоят, после отново заговаря на Ник: – Извинявай, трябва да тръгвам. Днес и двете са на купон и вече са пощурели. Ти на лодката ли ще ходиш?

– Прочете ми мислите.

– Приятно прекарване.

– И на теб. Дано момичетата да се забавляват.

Ник затваря и си представя как Мици набутва Джейд и Амбър в очуканото семейно комби, докато оня мързелив смотаняк, съпругът ѝ, се излежава след редовния петъчен запой. Животът ѝ би могъл да бъде много по-добър.

Ник си разтваря нескафе и продължава да мисли за съпруга на Мици. Знаеше от нея, че веднъж я ударил. Прибирал се една вечер, след като пиянствал с приятели, и видял някакъв съсед да излиза от тях. Кретенът събрал две и две и получил пет. Зашлевил ѝ плесница. Мици не му останала длъжна и твърдеше, че след това не се повторило. Ник обаче се пита дали бинтованите пръсти не са резултат от друго семейно сбиване. Сипва си портокалов сок и изяжда чаша мюсли без мляко – навик от ергенските му години, когато свършваше цялата храна освен зърнените закуски. Ако Мици има проблеми, ще му каже. И ако е така, той с удоволствие ще отиде да вкара малко разум в главата на мъжа ѝ.

Малко след девет Ник заключва входната врата и тръгва към отдалечения на трийсет минути с кола остров Търминал, източно от Сан Педро и западно от Лонг Бийч. Яхтеното пристанище „Ал Ларсън“ на Сийсайд авеню е под управлението на Лосанджелиската пристанищна администрация и разполага с над сто места за плавателни съдове с дължина между шест и петнайсет метра. Точно по средата е единствената гордост и радост на полицай Каракандес. Единственото нещо, което му помага да запази здравия си разум.

„Реюниън“ не е от яхтите, които привличат погледа. Всъщност деветтонната едномачтова платноходка „Хилиард“ е истинско грозно пате сред лодките. Никоя разголена манекенка или плейбой не биха припарили до нея, камо ли да се качат. Но след смъртта на съпругата и сина си Ник се влюби в това ръждясало корито и спаси кила му от ковано желязо и белите му дъбови ребра от корабната морга. Възстановяването на лодката беше полезно, ако не за джоба, то поне за душата му. Всеки излишен цент отиваше за ремонта – обков и запушване на цепнатините, нов централен кокпит с рул, три каюти, освежени с махагонова облицовка, ново покритие от стъклопласт върху масивните чамови палуби.

Цяла сутрин Ник обработва единайсетметровата мачта и лакира задната палуба. Около един часа слиза на брега, за да хапне нещо топло. От другата страна на кея вижда познато лице, но се налага да се позамисли откъде я познава – досега не я е виждал с дънки и пуловер.

– Доктор Чан?

Ейми Чан се обръща. Катраненочерната ѝ дълга до раменете коса се развява; снежнобелите зъби блясват за миг, преди да се скрият зад нежнорозовите устни; зелено-кафявите ѝ очи искрят.

– Детектив Каракандес – Изрича името му сърдечно и тръгва към него с ръце в предните джобове. Бедрата ѝ леко се поклащат под голямата жълтеникавокафява чанта, преметната през рамото ѝ. – Едно птиченце ми каза, че имаш лодка тук.

– Правилно ти е казало птиченцето – казва той, като се приближава към нея. – Но за теб съм сигурен, че не плаваш. Прав ли съм?

– Абсолютно. Никога в живота си не съм излизала в открито море. Освен ако фериботът до Сан Франциско не се брои за океанско плаване.

– Не се брои. Кажи сега, какво те води на брега?

Тя се усмихва:

– Дойдох на въздух. Да си прочистя главата. Да забравя за малко работата.

– Мястото със сигурност е подходящо. – Той кимва към металния кит, закотвен от дясната му страна. – Това е моята лодка. Красавица е, нали?

Чан се усмихва иронично:

– Забележителна може би е по-подходящото определение.

Той се засмива:

– Отивам да си взема кафе и сандвич. Имаш ли време?

– Разбира се.

Тя тръгва спокойно с него. Ято чайки се вдига и се разпръсва в небето. Ник се обръща към нея, докато вървят:

– Това птиченце, което ти каза, че съм тук, да не би случайно да се казва Мици?

– Детективе, нали знаеш, че човек не трябва да издава източниците си – отговаря Ейми, като поставя пръст на устните си.

Усмихнати, двамата стигат до закусвалнята на пристанището. На брега е адска навалица – хубавото време е привлякло много семейства в почивния ден.

Късметът им се усмихва и успяват да се доберат до свободна маса встрани от главното гише, откъдето вземат кафета, сандвичи с риба тон и двойна порция пържени картофи. Въпреки твърдението на Ейми, че иска да забрави работата, това е единствената им обща тема, затова тя неволно заговаря за новите открития по случая:

– Обадих се на един познат специалист по океанските течения. Оказва се, че вашата дама от плажа е попаднала във водата в малките часове в четвъртък. Той смята, че е било някъде между два и три през нощта.

– Някаква идея откъде са я хвърлили?

– От кея. Извършителят вероятно е очаквал, че водата ще я отнесе.

– Успя ли да изясниш приблизителния час на смъртта?

– Знаеш как стават тези неща, Ник. Настъпването на смъртта не може да се определи с точност. От температурата на трупа мога да стесня диапазона в тричасов прозорец. Тоест за времето между един-един и половина и четири-четири и половина. Ако отчетем теченията и мястото, където я намерихме, бих казала, че е станало по-скоро около един и половина.

Ник кимва и дръпва запечения кашкавал от ръба на сандвича.

– Това би паснало с времето за докарването от дома ѝ. Тя е писателка от Бевърли Хилс.

– Била е писателка.

– Била е. – Ник облизва малко мазнина от показалеца си и го вдига към небето. – Може би все още е. Може би сега работи с Шекспир и Орсън Уелс.

– Би било хубаво – Ейми потапя едно картофче в кетчупа и в майонезата. – В дома си ли е била убита?

– В дневната, както изглежда. Аз не успях да открия никакви следи, когато бях там, но криминалистите са намерили пръски кръв по тавана.

– Нейна ли?

– Още нямаме резултатите от ДНК, но е същата кръвна група.

– Няма ли петна по мебелите, по пода, стените?

– Не. – Ник се досеща какво си мисли тя. – Да, мислим, че убиецът е бил подготвен.

– Изобретателят на найлона има много грехове на съвестта си.

– На мен ли го казваш? – Ник отпива глътка кафе. – Намерихме котката ѝ. И нея е убил. Пратиха ли ти я?

Ейми кимва и взема още едно картофче от купичката:

– Чака във фризера. Това е първото, с което ще започна в понеделник.

– Кажи ми, не те ли потиска да гледаш толкова много смърт?

– Понякога. Освен твоята писателка тази седмица докараха още седем трупа. Три жертви на катастрофи, едно самоубийство, една улична престрелка, едно изнасилване с убийство и още едно, което може да е дело на сериен убиец.

– Нямам търпение да се махна от тази гадост – споделя Ник, като избърсва ръцете си със салфетка. – Да избягам на милион километри от всички тези убийци, гангстери, наркомани и изнасилвачи.

– Значи е вярно. – Тя се вглежда изпитателно в лицето му. – Наистина си решил да напуснеш.

– Вече подадох молба. Да дойде краят на месеца и край. После с онази голяма дебелана на кея се женим и започваме нов живот.

– Надявам се да сте щастливи. – Тя се усмихва и го поглежда нежно. – Жалко. Винаги съм се надявала да имам гадже, което не работи в системата.

Ник се размърдва смутено:

– Докторке, надявам се, че когато изляза от системата, ще мога да отговоря по друг начин на такъв намек. Сега обаче още съм...

Замълчава, търсейки точната дума. Ейми довършва изречението вместо него:

– Объркан. Знам, птиченцето ми каза – Поставя ръка върху неговата и се усмихва: – Не те притискам, Ник. Просто си спомни за мен, когато му дойде времето, ако му дойде изобщо.

14

НЕДЕЛЯ

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Още е рано, но на улица „Рентън“ хората вече са навън: мият колите и прозорците си, чистят моравите от довеяните от вятъра боклуци; наслаждават се на малкото, което имат, а в някои случаи – на онова, което се преструват, че имат.

Мъжът от запуснатата съборетина в края на задънената уличка излиза на кратка разходка от входната врата до ръждясалата зелена пощенска кутия. Скучна задача, която изпълнява само веднъж седмично. Винаги веднага след закуска, на път за църквата. Писмата в кутията са адресирани до Джон Джеймс, псевдоним, с който законно бе заменил истинското си име. Джеймс е най-разпространеното мъжко име в САЩ, следвано от Джон. Като се има предвид стремежа му да не прави впечатление, изборът изглеждаше съвсем логичен.

Джей Джей живее сам и има строго установени навици. Навикът е важно нещо. Сходен е с ритуала и близък до жертвоприношението. Той никога не отсъства от работа и никога не пропуска неделната литургия. Себеотдаването и предаността са две от най-важните неща в изключително странния му и затворен личен живот.

„Свети Патрик“ е една от малкото църкви, където все още можеш да чуеш традиционна католическа служба. Той винаги сяда на едно и също място. До централната пътека. Най-отзад. Идеалното място. Така може да влезе последен и да излезе пръв. Да си тръгне, преди другите да се скупчат около него и да препречат пътя му.

Той сяда в колата си и известно време гледа как неубитите се събират и си приказват, целуват се и се ръкуват, махат си и се усмихват, преди да се разделят и всеки да тръгне по собствения си греховен път.

Лъжци. Мошеници. Измамници. Той вижда истинската им същност.

Джей Джей включва двигателя на форда и потегля, докато преобръща в устата си пасажи от Писанието – като дете, което се опитва да запази завинаги сладкия вкус на бонбона в устата си.

– Hóstiam puram, hóstiam sanctam, hóstiam immaculátam – жертва чиста, жертва свята, жертва неопетнена.

Когато се прибира вкъщи, съседите още мият и чистят. Той не им обръща внимание; влиза и се качва в спалнята. При ножчето за бръснене. Застава гол. Гол пред Бог. Бавно надрасква кръстове върху кожата на гърдите, краката и ръцете си. Стоманата се забива достатъчно дълбоко, за да пусне кръв, но не толкова, че да се наложи да го шият.

Невинаги е бил толкова предпазлив. В първите дни на посвещението си улучи бедрената артерия и за малко не умря. Сега е по-опитен. По-внимателен. Ужасно би било, ако умре, преди да е настъпил часът му. Ако умре, преди да изпълни дълга си. Той застава пред голямото огледало, монтирано на гърба на вратата, и оглежда кървящите си рани.

– Omnis honor et glória – всичката чест и слава.

Повтаря думите шепнешком. Внимателно. Бавно. С големи паузи между тях. Омаян от тази мантра, взема дълъг бял чаршаф от купчината изпрани и го увива плътно около тялото си. Чувството е божествено – свежият плат, уханието на сапуна, кръвта, която бавно се просмуква в ангелската белота.

Джей Джей се свива на голия дървен под и си представя, че умира – че отлита направо на небето.

15

ПОНЕДЕЛНИК

КЪЛВЪР СИТИ, КАЛИФОРНИЯ

Часът е десет сутринта и калифорнийското слънце е ярко като на рисунка в детска книжка – нажежено кълбо от оранжева енергия, изгарящо всеки и всичко под себе си.

Докато карат към филмовата студия, за която е работила Тамара Джейкъбс, Ник смъмря „птиченцето“ Мици:

– Нямам нужда да ме сватосваш. – В гласа му прозвучава повече от неодобрение. – Беше ужасно неловко да се появи просто така там.

– Не, не е било неловко. Ти си идиот. Ейми е свободна и те харесва достатъчно, че да мине през целия град, и то без голяма надежда. Изтегли печеливш билет от лотарията, но предпочете да го изхвърлиш, вместо да прибереш печалбата. Ти си най-глупавият задник, когото познавам.

– Не трябва да ми се месиш така.

– Очевидно. – Мици го поглежда разочаровано. – Ник, събуди се и приеми истината. Ейми Чан е добра и умна, красива и свободна. Познавам я, откакто дойде да работи при нас. Приятелки сме; тя е прекрасна жена и повярвай ми, няма много като нея.

– Виж, знам, че е добър човек. Но моля те, остави ме да си гледам живота.

Лейтенант Мици Фалън не се предава лесно:

– Когато се сетиш да си гледаш живота, отдавна ще ти е минал срокът на годност. Вече никоя няма да те иска. Трябва ти стимул и това е моята задача. Да те стимулирам.

– Не и извън работата.

Ник за малко не добавя, че тя е последната, която може да го съветва за интимния му живот, но се въздържа. Мици има добри намерения; каквото и да прави или казва, винаги е от сърце.

– Три седмици. – Ник удря с ръка по таблото. – Нямам търпение. Само след три седмици ще съм цивилен.

– Благодаря. – Мици се прави на засегната. – И на мен ще ми липсваш.

Готова е да го подразни още малко, да му обясни какъв неблагодарен кучи син е, но вече са на мястото. Мици вдига черните си очила и показва служебната си значка на охраната пред входа на „Антеронъс филмс“. Бариерата на червени и бели ивици се вдига и те влизат.

Двете ченгета спират на паркинга и излизат под изгарящото слънце, копнеейки за бърза развръзка на случая, който вече заплашва да прерасне в сложно разследване. Към тях се приближава млада жена, помощник-продуцент, и прекъсва разсъжденията им. Прясна от колежа, тя кипи от ентусиазма на човек, току-що започнал първата си работа. Кани ги да се качат в кремав електромобил и ги кара до тухлената офис сграда, заобиколена от безупречно поддържани поляни и живи плетове.

Луксозен асансьор от лъскав месинг и чисти като сълза огледала ги качва до синия плюшен килим на шефския етаж, където, след като минават през двойна, ръчнорезбована врата, най-сетне се добират до изпълнителния директор на компанията.

Брандън Нолан е холивудско величие на около шейсет, наложил се още преди трийсет години като енергичен импресарио и гениален продуцент. Едва метър и седемдесет висок, той е едно от най-големите имена в киноиндустрията. Медиите отделят специално внимание на факта, че никога не излиза с жени, които са на повече от половината от собствените му години и не надвишават ръста му поне с десет сантиметра.

– Госпожо детектив, господине, заповядайте, седнете. С какво мога да ви помогна?

– Господин Нолан, една от сценаристките ви беше намерена мъртва в Манхатън Бийч – казва Мици, като изважда с бинтованите си пръсти копие на снимката, която намериха в дома на жертвата. – Тамара Джейкъбс.

Нолан сяда зад гигантското си бюро, събира ръцете си като къщичка и замислено поглежда снимката.

– Не я познавах лично.

Мици вдига вежди:

– Как така?

– Годишно правим по петнайсет-двайсет филма. Познавам всички режисьори, всички звезди. Обаче сценаристите? Само счетоводителите знаят кои са сценаристите. – Поставя ръката си върху един телефон. – Предложиха ли ви кафе?

– Няма нужда. – Мици осъзнава, че единственото, от което се интересува Нолан, са финансовите показатели. – Според статиите, които намерихме за нея, последно е работила по филм със заглавие „Плащаницата“. За какво става дума?

– О, неин ли е? – Нолан оставя телефона. – Религиозен трилър, свързан с Торинската плащаница.

Това привлича вниманието на Ник:

– За какво се разказва?

– Купете си билет и пуканки и ще разберете – с усмивка отговаря Нолан.

– И без нея ли ще го завършите?

– Разбира се. Сценаристи – под път и над път. Ще го довършим.

– Тамара имаше ли кабинет тук? – намесва се Мици. – Бюро? Някъде, където да държи записки, дневници, такива неща?

Нолан се почесва по веждата.

– Не знам. Ще извикам някого от „Личен състав“, за да говорите с него.

– В дома ѝ нямаше компютър – отбелязва Ник. – Нито в колата ѝ. Предполагам, че един сценарист би трябвало да има лаптоп, таблет или нещо подобно.

Директорът кимва:

– Логично е. Нещо друго?

– Бихме искали копие на сценария, върху който е работила – отговаря Мици. – Плюс вече заснетите кадри, ако имате такива.

– Не може ли да мине и без това?

– Няма как да знаем, докато не ги видим. Може да е загуба на време, но може да ни помогне да решим случая. Моля ви, просто ми осигурете копие от сценария.

Директорът въздъхва неохотно:

– Добре.

– И колегите ѝ – добавя Мици, сякаш ѝ е хрумнало между другото. – Трябва да разпитаме всеки, с когото е работила – режисьора и целия снимачен екип.

Нолан се намръщва:

– Има ли шанс да го направите без много шум и в свободното време на екипа? Може би след работа, за да не пречите на снимките.

– Разбира се, че има – усмихва се Мици. – Има Малък Шанс и Никакъв Шанс. Кой от двата предпочитате?

16

„АНТЕРОНЪС ФИЛМС”, СТУДИО 15

След петнайсет минути неловко чакане някой почуква на вратата на изпълнителния директор. Влиза слаба като сламка млада жена със светлокафяв като слама тесен костюм и поглежда Нолан. Той кимва към двамата полицаи.

– Аз съм Сара Кени – представя се жената. – Ще ви заведа на снимачната площадка.

Елегантно облечената възпитаничка на Харвард ги кара на около километър от офисите до друга бариера и там показва служебната си карта на охраната. Оставят електромобила и отиват пеша до най-голямата, по думите ѝ, снимачна площадка на студиото – огромно хале с размерите на три самолетни хангара, разкриващо невероятна гледка.

– Леле, изглежда, сякаш цялото Средновековие е пропаднало през тунела на времето и се е приземило тук – отбелязва Мици, която изведнъж започва да се чувства като развълнувана туристка.

– Трийсет и трета година от новата ера, за да бъдем по-точни – пояснява Сара с тон, подхождащ повече на учителка по математика.

Ник се усмихва:

– Хайде сега, какво са един-два века между приятели.

– Това, което виждате, е къщата на Пилат в Ерусалим – обяснява асистентката. – Господин Свенсон доведе цял екип специалисти, които няколко седмици наблюдаваха строежа, за да осигурят точно пресъздаване на историческата обстановка. Той е такъв перфекционист!

Мици веднага усеща, че има нещо:

– Вие май го харесвате.

– Не.

Младата жена леко се изчервява. После посочва към един район встрани от сцената със завеси, изгасени прожектори и самотно стърчащи камери.

– О, харесвате го. – Мици махва небрежно. – Мила, внимавай с действията! Не подозираш колко са злопаметни хората. Всичко, което правиш; всеки, с когото го правиш в самото начало на кариерата ти, има лошия навик да те преследва до края на живота ти.

Лицето на Сара придобива яркочервен цвят. Посяга към маса, покрита със сценарии, взема две копия и ги подава на двамата гости:

– Сцената, която предстои да бъде заснета, е веднага след екзекуцията на Христос.

В този момент мъжки глас извиква:

– Начало!

Двамата полицаи се зачитат в сценария.

ЕКСТЕРИОР. Къщата на Пилат. Нощ. Сградата е осветена от ярки факли в тучна зелена градина. Центуриони патрулират пред портата.

КАДЪР ОТВИСОКО, БАВНО ПРИБЛИЖАВА ПАРАДНИТЕ КОЛОНИ. СМЯНА НА КАДЪРА КЪМ...

ИНТЕРИОР

ПИЛАТ ПОНТИЙСКИ седи на червено кресло със златни орнаменти върху висок подиум както подобава на поста му. Вдига неспокойно глава (поглежда в лявата камера) в момента, в който СЛУГА (извън кадър) обявява с официален тон:

СЛУГА

Никодим от фарисеите и Йосиф от Ариматея, господарю.

ПИЛАТ става и се усмихва пресилено. Слиза от подиума. Поглежда СЛУГАТА.

ПИЛАТ

Оставете ни. Всички вън.

ПИЛАТ се приближава до двамата мъже и прегръща Никодим, за когото знае, че е влиятелен човек, способен да му създаде сериозни проблеми или да му направи големи услуги.

ПИЛАТ (продължава)

Никодиме, пътеводна светлина на синедриона, за мен винаги е удоволствие да те видя, макар да подозирам, че не удоволствие те води в дома ми в този мъртъв час.

НИКОДИМ

Наистина не за удоволствие, а зарад мъртвите те безпокоя в това безбожно време...

(Посочва надясно)

... това е Йосиф от Ариматея. Чувал ли си за него?

ПИЛАТ

Чувал съм.

ПИЛАТ предпазливо оглежда облечения със скъпи дрехи младолик мъж и му подава ръка. Хващат се един друг за китките по римски обичай.

ПИЛАТ (продължава)

Ти си близък на мъжа, когото разпнахме – Исус от Назарет. Чичо на жената, твърдяща, че е непорочна и същевременно, че му е майка.

ЙОСИФ (предизвикателно)

Да, аз съм.

ПИЛАТ

Тогава не е нужно да ти обяснявам трудностите, пред които бях изправен – проблемите, които ми създаде твоят родственик.

ЙОСИФ (остро)

По римските закони тялото на екзекутирания трябва да остане в общ гроб една година, преди да бъде разрешено на роднините да го вземат.

ПИЛАТ

Такъв е обичаят.

ЙОСИФ поглежда Никодим за подкрепа.

ЙОСИФ

Аз искам да прекъсна този обичай. Искам да взема тялото сега и да го положа в моя гробница.

ПИЛАТ (възмутено)

Това ли искаш! Как можах да си въобразя, че този мъж ще ме остави на мира само защото вече мъртъв?

ЙОСИФ (без да обръща внимание на избухването му)

Имам пари, власт и влияние. Мога да ти дам в изобилие всичко, което поискаш. Моля те да размислиш.

НИКОДИМ (докосва ръкава на Пилат)

Послушай го. Нищо не ти струва да му дадеш трупа на този мъж.

ПИЛАТ (започва да крачи, изглежда угрижен)

Струва ми много. Отлично знаеш, Никодиме.

ЙОСИФ (следва ПИЛАТ по петите)

Никога няма да забравя тази услуга. Ще ти се отплатя богато.

ПИЛАТ (хваща се за брадичката)

Ето какво мога да направя. Можеш да вземеш твоя разпнат евреин, но трябва да остане в твоята гробница до изтичането на една година. Едва след това можеш да го предадеш на семейството му.

– Добре, стоп! Спрете тук! – извиква някъде отстрани мъжки глас с напевен скандинавски акцент. Анахронизъм, отдалечен на цели векове и континенти от разигралата се току-що сцена. – Благодаря. Свободни сте.

Сара Кени изглежда впечатлена, сякаш е станала свидетел на истинско чудо.

– Сега ще извикам господин Свенсон.

С лека походка тя се отдалечава, следвайки ехото от гласа на шведа, нетърпелива да се възползва от повода да поговори с него.

– Виж я само! Как ѝ блестят очите. – Мици проследява асистентката с поглед. – Толкова е влюбена, че да ти стане жал.

– Мислех, че основната ти цел е всички около теб да са влюбени – намръщен измърморва Ник.

– Не всички. Само колегите ми тъпанари, които продължават да живеят в миналото.

17

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Двайсет и четири годишната Ема Варли поглежда в огледалото над напуканите, мръсни умивалници в служебната тоалетна. Както безброй други жени преди нея, тя въздъхва при мисълта колко ѝ се иска нещата да са различни.

Вглежда се в голямото колкото нокът рождено петно с форма на ягода по средата на лявата си буза – същото, което според майка ѝ прилича на сладка трапчинка, същото, заради което търпеше непрекъснати подигравки и сочене с пръст от гаднярите в училище. Ако някога започне да печели добре, ще си направи операция. Дотогава ще прави всичко възможно да го замаскира с евтин фон дьо тен и пудра.

Сега, веднъж излъгала се да погледне отражението си, Ема вижда цял куп други неща, които не харесва в себе си: например гъстата кестенява коса, която едва достигнала някаква прилична дължина, започва да се извива на дребни къдрици, и тъмнокафявите очи, толкова късогледи, че за да вижда, трябва да носи дразнещи контактни лещи или очила с дебели колкото греди стъкла. Как ѝ се иска носът ѝ да беше по-малък, брадичката – по-изразена, а бузите – по-слаби.

Дори отдръпването от огледалото не помага. Застанала по-назад, тя си припомня, че гърдите ѝ са твърде малки, ханшът – твърде широк, а краката – твърде къси. Баща ѝ казва, че външният вид не е всичко – но в Ел Ей това изобщо не е вярно. Момичетата в работата ѝ се присмиват, превръщат живота ѝ в ад. Такива са гаднярки, че тормозят дори управителя. Свалят го и му се подиграват, дразнят го, като заголват ту гърда, ту крак, нарочно го подпитват за приятелката му, каквато знаят, че няма и вероятно никога не е имал. Наричат го Чироза.

Ема излиза от тоалетната ядосана и потисната както винаги. С наведена глава и засрамено закривайки рожденото петно с ръка, тя тръгва към изхода, за да глътне малко свеж въздух.

– Хей, гледай къде вървиш!

Сблъскала се е с Чироза и е направила и неговия ден толкова скапан, колкото своя. Бутнала е чашата от ръката му и горещото кафе се е разляло върху панталона и обувките му и в момента той подскача като опарен котарак.

– О, боже! Извинявайте!

Тя хуква след него, взема чашата от лявата му ръка и намокрените с кафе листове хартия от дясната.

– Ето, имам кърпички. Много съжалявам! – Оставя нещата му и изважда пакет салфетки от чантичката си. – Каква поразия! Страшно...

Той ѝ обръща гръб и ядосано се отдалечава към мъжката тоалетна.

– Боже господи! – изсъсква Ема и тропва гневно с крак.

Готова е да се разпсува и да оскубе цялата си скапана коса, но това не ѝ е в характера. Не е възпитана така. Поема дълбоко въздух и се опитва да се успокои. Дори да я уволнят, чудо голямо. И без това работата не струва.

18

„АНТЕРОНЪС ФИЛМС”, КЪЛВЪР СИТИ

Когато Матиас Свенсон се появява, Мици веднага разбира защо Сара Кени и вероятно всяка друга жена на снимачната площадка, е влюбена в него. На около трийсет и пет, той има гъста като лъвска грива руса коса, висок е вероятно около метър и деветдесет и несъмнено е бил викингски воин в някой от предишните си животи. Студените му сини очи и невероятно белите му зъби издават потаен хищник – жесток звяр с примитивен нагон, който несъмнено редовно задоволява.

– Матиас – представя се Свенсон, с протегната воинска ръка и добре отработена холивудска усмивка. – Аз съм режисьорът.

– Мици Фалън, полиция на Лос Анджелис. – Ръката ѝ се изгубва в огромната му длан. – Това е партньорът ми, Ник Каракандес.

Ник само кимва.

Мици поглежда любопитно режисьора:

– От Европа ли сте, Матиас? Не мога да разпозная акцента ви.

Той се засмива:

– Повечето хора не могат. От Швеция съм, но името ми е немско. Означава „божи дар“. – Досеща се за мислите ѝ и добавя: – Не е избрано от суета. Родителите ми са ме кръстили така, защото майка ми е имала няколко неуспешни бременности. Била е доста възрастна, когато ме е родила.

Мици би могла да хлътне по този тип. О, да, ако имаше машина на времето да я върне в моминските ѝ години, в някоя хижа сред заснежените скандинавски планини, с мек килим пред бумтящата камина – как само щеше да хлътне! Тя поглежда Сара. Одобрителен поглед на по-голяма сестра. Солидарно женско съгласие да прави каквито иска глупости, пък после да му мисли.

– Опасявам се, че имам лоша новина за вас, господин Свенсон – намесва се Ник, нетърпелив да стигнат до истинската цел на посещението си. – Вашата сценаристка Тамара Джейкъбс е мъртва.

– Тами? – Свенсон изглежда искрено потресен. – Мъртва? Как?

– Тялото ѝ бе открито в океана, близо до Манхатън Бийч – допълва Мици.

– Боже мой!

– Знаете ли дали има близки приятели, роднини?

Свенсон се замисля за миг.

– Със съпруга ѝ се разделиха преди няколко години. Това е поверителна информация. По взаимно съгласие, доколкото знам. – Пак замълчава за малко, за да намери подходящи думи. – Мисля, че прекарва повечето време в чужбина – с новата си половинка.

Натъртеният тон не убягва на Ник.

– Кога за последен път видяхте Тамара, господин Свенсон?

– Аз ли? – Шведът изглежда смутен. – В сряда, струва ми се. Да, почти съм сигурен. – Поглежда Ник, после колежката му. – Сега си спомних, беше следобед. Седнахме на кафе пред студиото и обсъждахме сценария.

– В колко часа?

– Не помня точно. – Свенсон вдига голите си китки, за да покаже, че няма часовник. – Аз съм човек на изкуството, не съм вързан с тези окови. Сигурно е било към три-четири.

– Направихме почивка за обяд в един – намесва се Сара с желание да помогне колкото може.

– Значи е било около четири – продължава Свенсон. – Закъснях със снимките. Обядвах с рекламния агент на студиото, после с асистент-режисьора гледахме някои от суровите кадри от вторнишките снимки. После се срещнах с Тами и решихме да пием по едно кафе на слънце и да поговорим за края.

Мици изисква пояснение:

– Края на какво – на филма ли?

– Да. Все още не е предала финалната сцена. Имаме резервен вариант, разбира се, но се бяхме договорили, че може да запази края в тайна. Знам само, че действието се развива някъде в Светите земи.

– Това изисква доста декор.

– Да, така е. Да живее технологията на синия екран.

– Имало ли е някакви проблеми на снимачната площадка, господин Свенсон? Разногласия между Тамара и някого от героите?

– Актьорите ли имате предвид? Не, никакви. – Тази идея като че ли му се вижда забавна. – Тами не се занимаваше с тях. Интересуваха я само думите и сценарият. Идваше в студиото само за да се вижда с мен и да предлага промени.

– С кого контактуваше най-много? – пита Ник.

Свенсон кимва към асистентката:

– С мен и Сара. Когато не бях на разположение, Сара вземаше бележките ѝ и ѝ помагаше с бюрократичните подробности.

– По тях има доста работа – добавя с усмивка асистентката.

– Сега трябва да тръгвам – казва Свенсон, като махва към снимачната площадка отзад. – Може ли?

– Разбира се. – Мици изважда визитна картичка от сакото си. – Но ще ми трябва пълно копие на сценария или поне това, с колкото разполагате. И моля, не напускайте града, без да ме уведомите – при изтърканата стара реплика устните ѝ се разтягат в усмивка.

Свенсон взема визитката, като присвива хладните си сини очи.

– Няма, детективе. Разчитайте на това.

19

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Звънецът на стената зазвънява.

Край на работния ден. През цеха преминава вълна от облекчение. Пресипнали женски гласове сменят неуморното бръмчене на старата машинария. Ема остава на работното си място, с наведена глава, докато ония вещици се изнизват навън.

– Ей, петнистата! – чува гласа на Джени Харисън, най-голямата гаднярка. – Докарай ми лимузината отпред, че се омитам.

Това предизвиква дружен смях.

Ема се преструва, че не ѝ обръща внимание. Отдавна е научила, че гаднярите започват да ти се присмиват още повече, ако видят болката в лицето ти.

– Тъпа кучка, ще те пребия – Джени блъсва главата на Ема, когато наперено минава покрай нея.

Няколко минути изтичат, докато помещението се изпразни, докато присмехът и обидите отминат.

Тишина. Спокойствие. Достойнство.

– Ема.

Тя вдига глава. Началникът ѝ е там – Чироза – мъжът, когото тя заля с кафе.

– Тръгвай си вече.

– Мразя ги. – Думите сами излизат от устата ѝ. Лицето ѝ се разкривява от омраза. – Искам проклетата Дженифър Харисън да се заклещи в някоя машина и...

– Тя не го заслужава. – Чироза отминава. – Престани да мислиш за нея и си върви вкъщи.

Той започва да проверява дали всички машини са изключени.

Ема събира нещата си и тръгва към вратата. Изведнъж се сеща за нещо. Обръща се и се връща при него.

– Бих искала пак да ви се извиня за тази сутрин. – Тя поглежда тъмното петно на панталона му. – Ще ви дам пари за химическото чистене, ако се наложи.

Той я поглежда:

– Няма нужда.

– Добре. Но ако все пак се наложи – ако размислите, ще поема разходите. Можете да ми ги удържите от заплатата.

Той изключва неоновото осветление в цеха.

– Няма да се наложи.

– Добре. Лека нощ тогава.

Все още смутена, тя минава през тоалетната. Пътуването до дома ѝ е дълго – два автобуса и двайсетминутно ходене пеша. Не иска да ѝ се доходи по нужда по пътя. Мрази зимните месеци. Когато приключи работа в шест вечерта, вече е тъмно, тъмно е и в шест сутринта, когато тръгва за работа. Някой ден ще спечели достатъчно пари за кола – както казва майка ѝ, само бедните в Ел Ей ходят пеша. Излиза от цеха и закопчава палтото си.

– Хей, почакай.

Тя се обръща и вижда началника си с ключ в ръка.

– Искаш ли да те закарам? Минавам покрай вас.

По принцип Ема би отказала. Би се срамувала да приеме. Тази вечер обаче е много уморена и се чувства самотна.

– Би било чудесно. Благодаря.

Чироза се усмихва и заключва вратата на цеха.

Може би не е чак толкова лошо, че го поля кафе.

20

ГАРДЕНА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Далеч от рева на пиковия трафик, Чироза минава по „Харбър“ на юг до изхода за Гардена, после продължава по булевард „Артезия“. Ема почти не говори, той – също. През повечето време слушат радио, той постоянно сменя станциите.

По едно време Ема прекъсва неловкото мълчание:

– Обичаш ли да слушаш новинарски станции?

– Понякога. Хубаво е да знаеш какво става по света.

– Знам. Лоши неща. Само това съобщават по новините.

Той понечва да възрази, но замълчава и пак сменя канала. Попада на някакво дискусионно предаване.

– ККЛА 99,5. Това е едно християнско радио. – Гласът на Ема зазвучава по-ведро. – Понякога го слушам. Може да ми се присмееш, но нощем, когато попадна на него, не сменям канала. Приятно ми е да слушам как хората си говорят мило и внимателно, вместо да си крещят и да се псуват като селяци.

– Просто харесваш станцията или самата ти си християнка?

– Не знам как да отговоря на този въпрос. – Тя го поглежда многозначително. – Можем да приемем, че съм. Нека да кажем така: не съм мюсюлманка или еврейка, значи трябва да съм християнска. – Посочва напред. – Тук трябва да завиеш надясно, веднага след онзи склад.

Той включва мигача на форда и завива по „Норманди“.

– Можеш да ме оставиш тук, ако искаш. Живея на две преки.

– Няма проблем. – Той се усмихва. – Би било нехристиянско, ако не те откарам до вас.

Тя също се усмихва:

– Благодаря. Аз съм на „Западна 169-а“. Следващата вляво.

Отстрани има паркирани очукани камиони, стари каравани и кемпъри, първи признаци за вида квартал, в който навлизат. Ема очевидно е бедно момиче, от бедно семейство. В наши дни човек не може да бъде собственик дори на дъска от дървена колиба, ако някой не му даде начален тласък.

– Ей там, веднага след стълба.

Той намалява и спира пред едноетажна сглобяема постройка – по-скоро барака, отколкото къща. Проскубани бурени и оплешивяла морава се крият засрамено зад изгнилата дъсчена ограда.

Ема вижда изражението му и започва да се оправдава:

– Не е много, но пак е покрив. Под наем съм. Няма смисъл да харча пари за нещо, което не е мое, нали?

– Да, така е. При мене е същото. Трябва да се боядисва, да се харчат пари, а аз нямам излишни.

Тя откопчава колана и взема чантичката си изпод седалката.

– Благодаря, че ме докара... – за малко не го нарече „Чироз“, – ... Джон. Искаш ли да влезеш?

Той инстинктивно оглежда улицата. Не вижда други коли. Значи едва ли някой го е забелязал, камо ли да е запомнил регистрационния му номер. В следващия момент обаче от една пресечка бавно излиза полицейска кола с мигащи сини светлини. Ченгетата вътре дори не го поглеждат, но това е знак.

Лош знак.

– Не, благодаря. Може би друг път.

Ема е разочарована. Джон Чироза е симпатичен младеж. Би било хубаво да има приятел в работата, особено ако това е шефът ѝ.

– Е, отново благодаря. До утре.

Тя се усмихва и затваря вратата.

– Приятни сънища – измърморва той, докато я гледа как се отдалечава.

Изчаква я да влезе в двора и ѝ се усмихва, когато тя поглежда назад и му махва. Къщите в квартала са нагъчкани плътно – има десетки прозорци, от които могат да гледат съседи. Ема е в безопасност тук.

Засега.

21

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

В единайсет вечерта стаята на отдел „Убийства и грабежи“ е почти пуста. Останала е само най-жалката паплач: новобранци, работещи нощна смяна, за да се натягат, и дърти непрокопсаници, толкова изпаднали, че са затънали в утайките на системата.

Ник Каракандес също е затънал – в записите от охранителната камера в Манхатън Бийч. Негов ред е да гледа мониторите. Не че е кой знае какъв проблем. Предпочита да е тук, отколкото вкъщи със спомените, които не искат да изчезнат. Пие студено кафе и зяпа ускорените кадри от записа. От коридорите около него се чува глъчка. Женски гласове. Пресипнали. Крещящи. Псуващи. Проститутки, докарани от нравствения отдел – изръсват ги, после им записват данните и пак ги пускат на улицата, където всичко започва отначало. Ник е виждал всичко тук – полицията арестува момичетата, глобява ги и ги освобождава. И те пак трябва да проституират, за да изкарат парите за глобата. Омагьосан кръг. Някъде беше слушал едно изчисление, че ако момичетата получаваха помощи от 500 долара на седмица, нямаше да се налага да се продават, щяха да се откачат от сутеньорите и щатът Калифорния щеше да пести над милион долара годишно. Ник не знае дали е вярно, но не би се учудил, ако е.

Поглежда часовника си. Още един час и ще си тръгва. Смята да стои до полунощ – може би дотогава ще се умори достатъчно, за да поспи няколко часа, след като се прибере. На екрана пред него се вижда тъмният плаж. Невидими океански вълни се разбиват безмълвно на записа без звук. Жълти охранителни лампи бледо осветяват част от аквариума и океаноложката лаборатория, които двамата с Мици огледаха. Няколко двойки се помотват по кея, облягат се на парапета и си приказват. Минават двама пияници, палят цигари. Единият се изпикава в океана. Другият е толкова зле, че се сгушва пред входа на лабораторията и заспива.

Ник ускорява записа още малко, до трийсет и два пъти от нормалната скорост. Изведнъж някакъв проблясък привлича вниманието му. Той поглежда времевия индикатор. Часът е малко след два – по-точно 2:09:15. В кадъра бавно се появява автомобил и сърцето на Ник се разтуптява. Никоя кола няма работа на кея по това време и шофьорът го знае. Фаровете са изгасени – проблясъкът, който забеляза Ник, е от отражението на охранителните лампи върху колата. Той се навежда към монитора и се взира във всеки пиксел на екрана. Колата спира. В тъмното Ник не може да различи нито номера, нито марката и модела. Автомобилът е джип, но не голям като „Ланд крузър“ или „Рейндж ровър“ – нещо по-малко.

Охранителните лампи са толкова жълти, а камерата – толкова слаба, че е невъзможно да се разбере дали колата е черна, синя или зелена. Шофьорската врата се отваря. От вътре се измъква слаб силует. Ник си спомня височината на парапета и докъде му стигаше. Шофьорът изглежда негов ръст, около метър и осемдесет, не повече. Мъжът отива отзад и отваря багажника. Ник почти забива носа си в монитора. Мъжът на записа се навежда и изважда нещо от автомобила. Качеството не е достатъчно добро, за да се види какво вдига, но то изглежда достатъчно дълго, за да е труп.

Какво друго би могло да бъде?

Ник разсъждава над този въпрос, докато гледа как мъжът отива до ръба на кея и хвърля онова, което носи, в тъмните води на Тихия океан.

22

ВТОРНИК

Мици никога не пристига на работа преди Ник. Това е тяхната уговорка. Тя кара Амбър и Джейд на училище, а той идва рано и преглежда какво ново е пристигнало през нощта. Ако има нещо важно, ѝ се обажда. В противен случай тя се появява между девет и девет и половина. За компенсация донася кафе от „Старбъкс“, а във вторник – понички или мъфини. Днес носи мъфини.

– Е, как е нощната ми птица? – пита, като поклаща хартиеното пликче с бинтованата си ръка. – Свърши ли нещо, за да заслужиш лакомството, което ти нося? Можеш да избираш между захаросан джинджифил и диетични боровинки за компания на горещото кафе.

Ник дори не я поглежда.

– Това, което съм ти подготвил, заслужава много повече от всичко, което носиш в тази торбичка. – Посочва разпечатката от записани часове и бележки от снощното гледане на записи. – Имаме следа.

– Сериозно? – Тя оставя пликчето на бюрото му и закачва сакото и чантата си на облегалката на стола. – Да не би да ти се усмихна късметът?

Той я поглежда:

– Късметът няма нищо общо. Изгледах всеки проклет кадър от записа. – Посочва застиналия образ на монитора. – Това е от малко преди два и десет. Отблясъкът е от приближаваща се кола. Гледай какво се случва сега.

Мици се втренчва в екрана като хипнотизирана от тъмния силует, който слиза от автомобила, отива отзад, изважда нещо тежко и го премята през парапета.

– Да! – тя възбудено удря по бюрото. – Пусни го пак.

– Ето.

Той пуска записа отново и сваля капачето на чашата си с кафе. Мици гледа записа за втори път.

– Някакви други кадри? Някаква представа каква е колата?

– Лексус хибрид. Четири по четири. Няколко други камери са го засекли да отива на изток към кея.

– Регистрационен номер?

– Не бъди алчна. Това са нощни кадри. Бъди доволна, че съм намерил и това.

– Жените винаги искат още – особено на моята възраст.

– С четири плюс една врати, без шибидах. Моделът е RX-450h в бяла перла.

Мици се намръщва:

– В какво?

– Цвят бяла перла. Проверих в уебсайта на производителите. Колата е в онова перлено-кремаво бяло, което трудно се различава на светлината от луминесцентните лампи. На някои от другите записи обаче се вижда ясно.

– Колко лексуса има в Ел Ей?

Ник се намръщва:

– Говорим за най-търсения луксозен хибрид в този клас. В Америка годишно се продават около сто хиляди бройки.

Тя вдига очи към тавана и възкликва:

– О, Боже, защо ни причиняваш това? Ние сме добри хора, опитваме се само да служим на ближния.

– Имай малко вяра на Стареца. Това е последният модел хибрид. От тях има много по-малко.

– Колко по-малко?

– Миналата година „Лексус“ са продали десет хиляди в страната. Оборотът спаднал драстично след земетресението и цунамитата в Азия, и разбира се, след рецесията у нас.

– О, какво облекчение – саркастично измърморва тя.

– В Ел Ей има само две хиляди, а с тази спецификация – няколкостотин. – Ник поглежда часовника си. – Помолих да ни пратят малко подкрепления.

– Чакай да позная... Сандра и Денис от „Грабежи“.

Той се усмихва:

– Проявиха желание.

– Не се съмнявам.

– Виж, с тяхна помощ до обяд ще сме проверили всички сервизи, фирми за коли под наем и застрахователи и ще сме по петите му.

На Мици ѝ хрумва друга вероятност:

– Сигурен ли си, че не е колата на жертвата? Вторият автомобил на Тамара?

– Вече проверих. Не е.

Тя отваря пликчето и му подава джинджифиловия мъфин.

– Много си задобрял. Ето, почерпи се. Заслужаваш. – Премества се на своето бюро с кафето и боровинковия мъфин. – Само да изям това нискокалорично подобие на сладкиш и тръгвам за студиото да говоря с архивиста. Ще дойдеш ли, или трябва да си тук?

– Ти върви – отговаря Ник, докато се взира в данните на монитора. – Искам да довърша следата с лексуса. По-късно ще дойда при теб. Става ли?

– Добре. Проследи този хибрид, преди да докладваме на капитана следобед, и може би ще можеш да поканиш Сандра и Денис на питие.

Той се усмихва:

– Ще се скараме, ако не престанеш.

Мици вдига ръце сякаш се предава и отваря торбичката с мъфина.

– Добре, добре, само предлагах.

23

„АНТЕРОНЪС ФИЛМС”, КЪЛВЪР СИТИ

Трийсетместната прожекционна зала на ръководството е най-луксозният киносалон, който Мици Фалън е виждала. Помещението е потопено в полумрак, с такава температура, че да ти е комфортно по фланелка, и толкова съвършено конструирано от акустична гледна точка, че се чувстваш, сякаш носиш шумоизолиращи слушалки.

Асистентката Сара Кени минава грациозно по невероятно мекия син килим покрай накланящи се назад кожени кресла. Мици погалва облегалките им, докато върви след нея.

– Леле, толкова е уютно, че бих живяла тук. – Поглежда напред и спира, когато екранът се осветява. – Какво е това? Ще се прожектира ли нещо?

Сара спира и поглежда екрана. Всичко върви назад. Някой превърта записа.

– Това е откъс от „Плащаницата“ – Сара посочва зад екрана, отстрани на малкия салон. – Отзад има прожекционна стаичка. Там отиваме. Архивистът сигурно подготвя записа за вас.

Мици бързо се мушва между редовете и се настанява на едно кресло с ентусиазма на малко дете, изведено на разходка.

– Хайде да погледаме малко!

Сара я поглежда неодобрително.

– Само този откъс – примолва се Мици и се сгушва удобно в креслото. – Хайде, отпусни се.

Сара е принудена да се присъедини. Подпъхва стилната си бяла рокля под манекенските си бедра с безупречен тен и натиска едно от копчетата на креслото. Огромни вградени в стените високоговорители огласяват залата със симфония от реалистични звуци: далечен тътен, трясък от мълния и съскане от нагорещен въздух, когато слънцето като грамадно оранжево кълбо се издига в сивкавата мараня, която изпълва екрана. Камерата спира върху едно възвишение и се приближава към двама центуриони, застанали на стража до скалите.

Сара намалява звука до по-приемлива сила, навежда се към Мици и обяснява:

– Спомняте ли си молбата на Йосиф от Ариматея да вземе тялото на Исус и да го погребе в семейната си гробница? Това тук е следващата сцена – при гробницата на хълма Голгота.

В залата прокънтява гласът на разказвача:

– А като се мина съботата, на първия ден от седмицата, дойдоха Мария Магдалена и другата Мария да видят гроба.

– Това е временна версия. Думите са от Матей:28 – прошепва Сара, горда от религиозните си познания.

А, ето, стана голям трус – продължава разказвачът, – защото ангел от Господа слезе от небето и пристъпи, отвали камъка, и седна на него. Изгледът му беше като блескавица, и облеклото му бяло като сняг. И в страха си от него стражарите трепереха, и станаха като мъртви.

Центурионите хукват да бягат и екранът се изпълва с ослепителна светлина. Камерата дава близък план на счупен римски печат, паднал на земята до огромна канара, и зеещия вход на гробницата. Сара посочва екрана с безупречния си маникюр:

– Печатът е важен, защото символизира властта на римския император. През онази епоха е имал огромно значение. Отчупването на печата от входа на гробница, в която е погребан екзекутиран престъпник, е било израз на неуважение към императора и се е наказвало със смърт.

– Моят началник има същото отношение към чашата си за кафе. Ако някой я ползва и я счупи, може направо да си върне значката и да си подава молбата за напускане.

От внезапно разразилата се непрогледна пясъчна буря изникват силуетите на две уплашени жени. Вървят притиснати една до друга. Телата и лицата им са плътно увити с траурни плащове. От високоговорителите прозвучава ангелски женски глас:

– Вие не се бойте, защото зная, че търсите разпнатия Исус. Няма Го тук, защото възкръсна.

– И на мен ми трябва такова чудо, за да накарам моя да стане от дивана – измърморва Мици, като свива рамене.

На големия екран се появява разголен красив ангел. Дългата златиста коса и белите криле закриват само толкова подробности, колкото да мине през моралната цензура. Ангелът кимва на уплашената Мария Магдалена и приятелката ѝ:

– Дойдете и вижте мястото, гдето е лежал Господ. Идете скоро да кажете на учениците Му, че е възкръснал от мъртвите

– Защо някой не прояви малко оригиналност и поне веднъж не покажат дебел ангел? – измърморва Мици, като поглежда Сара. – Или чернокож ангел, или латино? Защо ангелите винаги са голи бели красавици?

Кадърът застива на последната сцена и спестява на асистентката необходимостта да отговори. После филмът отново тръгва назад на бързи обороти и след малко екранът става черен.

– Сменят ролките – обяснява Сара. – В следващата сцена жените слизат в гробницата и установяват, че е празна. Откриват само погребалната плащаница. – Изведнъж млъква, сякаш си е дала сметка, че е издала прекалено много подробности. Изправя се. – Хайде да вървим да вземем вашите копия.

Мици неохотно се измъква от нежната прегръдка на мекото кресло и тръгва след нея.

– Какво става след това?

– Ще минем отзад, през помещенията зад екрана, и ще ви заведа при главния архивист.

– Знам. Имах предвид във филма.

– Инструктирана съм да говоря само за заснетите кадри и за готовия сценарий, от който ще получите копия.

– Какво са ви инструктирали?

Сара се забързва и отваря шумоизолиращата врата в дъното на залата. Двете влизат в коридор с тоалетна отляво и складово помещение отдясно. Напред има друга масивна врата с табелка: „Джон Кей-старши. Главен архивист“.

– Чакайте – възразява Мици.

Сара се спасява от неудобните въпроси в голямо хладно помещение, пълно с достигащи до тавана етажерки, в които са подредени кутии за филмови ролки. Посочва в дъното, където се вижда работно бюро, а зад него – дребен старец, прегърбен пред три монитора и с големи слушалки, които обхващат почти цялата му гола като църковно кубе глава. Сара прошепва:

– Това е господин Кей. Има смущения в растежа и слухът му е увреден, но иначе е много симпатичен човек.

Мици хваща младата жена за ръката точно когато последната се кани пак да се измъкне.

– Слушай какво, умнице, когато свършим тук, ще ми разкажеш всичко! Дори ако се наложи да те извлека за хилавите крака през паркинга и да те закарам в участъка.

Разтреперана, Сара едва извървява последните няколко крачки до бюрото на архивиста.

– Господин Кей... това е детектив Фалън.

– Лейтенант Фалън – натъртва Мици, като подава ръка на стареца.

Кей се ръкува с нея, но не я удостоява с внимание – изглежда или твърде срамежлив, или по-заинтересуван от това, което гледа на екрана, отколкото от полицайката.

– Остават двайсет минути, докато се прехвърли всичко – обяснява.

– Качваме ви записите на дивиди – казва Сара, сякаш се опитва да умилостиви полицайката. Бръква в голямата си чанта „Гучи“. – Подготвила съм също декларация за поверителност. Ще трябва да я подпишете. – Изважда два екземпляра от документа. – Тъй като филмът все още не е пуснат официално, трябва да гарантирате, че материалите няма да бъдат копирани, разпространявани или изгубени.

Мици взема листата и ги преглежда. Пълни са с официални клишета, вменяващи на нея и на лосанджелиската полиция отговорност за десетки възможни нарушения.

– Ще подпиша, когато копията са готови. – Поглежда мониторите на бюрото. – Това филмът ли е?

Кей кимва:

– Всички заснети сцени. Досега сме монтирали само трийсет минути – около една четвърт от целия филм. Другото са груби монтажи, събрани от монтажистите. Ще сглобят окончателната версия едва след като заснемат целия филм и режисьорът реши дали не трябва да се направят някакви промени.

На екрана се виждат кадри от съвременна Италия. Голяма улица, пълна с коли и мотопеди, надписи на италиански, магазини, елегантно облечени хора.

– Какво е това? Къде отидоха къщата на Пилат Понтийски и останалите древни неща?

Асистентката не отговаря.

– Това е Торино – обяснява Кей. – Тук се появява един от съвременните герои във филма.

Поглежда Сара, сякаш очаква разрешение да продължи. Тя неуспешно се опитва да поклати глава, без да си проличи.

– Хайде стига – сопва се Мици. – Каква е тая тайнственост?

Сара се изчервява.

– Всички сме подписали декларации за поверителност. Забранено е да разгласяваме каквото и да било свързано с филма, съдържанието му или с хората, които участват в създаването му.

– Аз съм полицай, по дяволите – вбесява се Мици. – Поверителността не се отнася за мен, особено когато разследвам смъртта на жената, която е написала проклетия ви филм!

– Моля да ни влезете в положението – намесва се архивистът. – Могат да ни уволнят.

– А пък аз мога да ви арестувам много преди да бъдете уволнени!

Изпод бюрото се чува изщракване и пиукане.

– Готово – обявява Кей, очевидно облекчен от прекъсването. – Сега ще ви дам диска.

– Декларацията, детектив Фалън – напомня Сара, като подава на Мици листовете и химикалка. – Бихте ли подписали сега?

Мици задрасква с огромен кръст юридическите глупости на всяка от страниците. На последната написва: Получих запис на някакъв филм. Ще се постарая да не го губя и няма да го показвам на лоши хора. Честно. Гневно добавя името си отдолу и бутва листовете в ръцете на Сара:

– Хайде сега да престанем да се баламосваме и да ми разкажете какво точно става тук?

24

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Говорителят на полицията Адам Жажа чака облегнат на бюрото на Ник, докато детективът приключи телефонния разговор, който води в момента. Съзнава, че не е желан. Полицаите обичат да водят разследванията си тайно, а неговата работа е да огласява пред обществото какво става. Разлика от небето до земята.

Жажа е около петдесетте и винаги е искал да бъде полицай. Единственото, което му попречи, бяха ниският ръст и съмнителното чуждестранно име. Ако получаваше по един долар за всеки път, когато се налагаше да обяснява как точно се произнася, щеше да бъде милиардер. Само на добре образованите им прави впечатление, че фамилното му име съвпада с това на прочутия безмилостен лидер на християнската милиция в Ливан. Опитва се да не привлича вниманието върху този факт.

Ник затваря телефона и поглежда укорително седналия срещу него посетител. Жажа си играе с настолен календар с ребуси.

– Какво е това, детективе? Някакво средство за развиване на мисленето?

Ник не е в настроение за празни приказки, но се опитва да се държи любезно:

– По един ребус на ден е като доза витамини за мозъка.

Говорителят прочита един от въпросите:

– Какво е общото между следните думите: грандоман, перушина, аномалия, аспирант? – Зазяпва се към другия край на залата, докато мисли. – Предавам се. Какъв е отговорът?

– Това е за интелигентни хора, Адам. Откажи се. Какво искаш от мен?

– Обадиха ми се от „Варайъти“ и „Холивуд рипортър“. Искат информация за смъртта на Тамара Джейкъбс.

– Откъде знаят, че е мъртва?

– Това са журналисти. Работата им е да знаят подобни неща.

– Ясно ми е, но как са научили? Някой им е съобщил информацията. Въпросът е кой?

– Не съм аз.

Ник се усмихва:

– Не съм казал такова нещо. Кой все пак?

– Някой от моргата, патолозите. Хората от плажа, които са видели изваждането на тялото. Нейни колеги в студиото. Да продължавам ли списъка?

Ник отмества очи от компютъра и решава да не увърта.

– Нямаме подготвено изявление. Мици е в студиото в момента. Кажи на медиите обичайното: чакаме доклада на патолога. Дотогава не можем да коментираме.

– Тези мухи не можеш да ги изпъдиш толкова лесно, детективе. В Ел Ей мъртвите филмови сценаристи се превръщат в знаменитости. – Жажа свива рамене. – Приживе холивудската преса не дава пукната пара за тях, но умрат ли, тогава вече е друго. Стават... светци. – Изрича последната дума с явна ирония. – Акулите ще ни обсадят утре.

Телефонът на Ник иззвънява.

– Тогава ще му мислим утре. Свършихме ли засега?

Жажа се изправя, канейки се да си тръгне. Ник вдига телефона.

– Каракандес.

– Ник, Тони Пийч се обажда. Имам нещо ново за гумите на колата.

Ник взема бележника си, като поглежда Жажа, който още виси пред бюрото му.

– Казвай, Тони.

– Гумите са „Максис МА-S2 Мародер“. Специализирани за труден терен и са скъпички – около сто и петдесет долара едната.

– Стават ли за лексус хибрид?

– Да. Стават за стандартните осемнайсетцолови джанти. Ако съдим по ширината и дълбочината на грайфера, изглежда, че са чисто нови. Тия бебчета не са минали повече от четири-пет хиляди километра.

– На какъв времеви период би отговаряло това обикновено?

– Средностатистическият шофьор минава двайсетина хиляди километра годишно, напоследък по-малко заради скъпия бензин. Значи тези са сложени към септември или средата на август. Може да са фабричните на автомобила или да са сменяни наскоро. Ако е кола под наем, работата е друга. Автомобилите от фирмите минават и по две хиляди километра седмично. Още нещо – пътуващите търговци рядко си слагат такива гуми, затова можеш да ги пратиш в края на списъка.

– Гений си, човече. Извиках няколко колеги от „Грабежи“ да ми помогнат за телефоните. Ще им кажа да проверят първо фирмите за коли под наем, да питат за нови хибридни лексуси или такива, които са сменяли гуми през последния месец. Длъжник съм ти.

– Няма да забравя. Купи ли вече пиенето за прощалното парти?

Ник дори не е мислил за това.

– Скоро. Чакай включване.

Пийч се засмива:

– Май за по-сигурно ще се обадя на Мици. Успех, човече.

– На теб също.

Ник поглежда Жажа, който още не си е тръгнал.

– Извинявай, детективе. – Говорителят посочва календара с ребусите. – Ще ми кажеш ли отговора? Иначе цял ден няма да имам спокойствие.

– Добре. Във всички тези думи е скрито име на някоя държава. „Грандоман“ съдържа „Оман“, „перушина“ – „Перу“, „аномалия“ – „Мали“ а „аспирант“...?

Ник поглежда другия мъж, давайки му шанс да запази поне малко достойнство.

Жажа го гледа тъпо.

Ник поклаща глава:

– Това е от твоя край, приятел. Иран. Асп-иран-т. Хайде сега, чупката.

25

„АНТЕРОНЪС ФИЛМС”, КЪЛВЪР СИТИ

Сара Кени взема най-разумното си решение за този ден. Завежда Мици в едно тихо кътче на „Плъндж“, кафене на територията на студиото, и започва да разкрива мистерията около „Плащаницата“.

– Тамара държеше всичко около сценария в тайна. Дори господин Свенсон не знаеше какъв ще бъде краят.

– Как е възможно? – недоумява Мици. – Актьорите поне не трябва ли да знаят? Как ще играят, ако не си знаят ролята?

– Получиха схематичен сценарий – без подробности...

– От който аз все още не съм получила копие.

Сара се преструва, че не е чула язвителната забележка:

– Всички от екипа бяха предупредени, че краят ще бъде променен. Сценарият се пазеше в толкова голяма тайна, че едва последния ден щяха да го раздадат, и то само на определени актьори.

– Защо? За какво е тази тайнственост?

Сара се оглежда неспокойно, преди да отговори:

– Тамара поддържаше контакти с Торино в Италия, с някои учени, и те ѝ бяха съобщили определени факти за плащаницата, които досега не са излизали в публичното пространство.

– И в този филм ги разкрива?

– Маркетинговият отдел на студиото очаква филмът да стане хит благодарение на тези разкрития.

– Какви разкрития? Какви са тези „определени факти“?

– Наистина не знам. Не съм виждала никакви научни документи. Предполагам, че са свързани с автентичността на плащаницата.

– А краят на филма, който е раздаден на актьорите – какво казва той за плащаницата?

– Нищо конкретно. Цялото действие, което се развива в наши дни, разкриването на фактите – тези сцени липсват. Веднъж чух Тамара да казва на господин Свенсон, че за някои от тях ще ѝ трябват научни декори, лаборатория по криминалистика или нещо такова.

– За изследване на ДНК?

– Може би.

– Но в сценария не се споменава нищо за ДНК резултати, така ли?

– Не и във версиите, които аз съм виждала.

Мици се замисля. Най-добрият финал за един сценарист би бил най-шокиращият. Следователно новият сценарий на Джейкъбс вероятно съдържа скандална информация, способна да разтърси основите на Църквата или властта в някоя държава. В това няма нищо лошо, ако е художествена измислица. Но ако се основава на факти? Тогава би било друго. Съвсем друго.

Изведнъж вероятните мотиви за убийството на Тамара Джейкъбс започват да ѝ се изясняват.

26

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Шейсетгодишният съпруг на покойната писателка носи черен костюм, бяла риза и безупречно вързана черна вратовръзка. Косата на Дилан Джейкъбс е прошарена и елегантно подстригана и въпреки трансконтиненталното пътуване той е гладко избръснат и бодър. Любовникът му Виктор седи до него в полицейската чакалня и чете вчерашен вестник. Носи кремави дънки, лъскава фланелка „Долче и Габана“ и златисто копринено сако.

Ник отваря вратата и поглежда по-възрастния мъж:

– Господин Джейкъбс?

Вдовецът се изправя нервно.

– Да?

– Аз съм Ник Каракандес. – Полицаят подава ръка. – Моите съболезнования.

– Благодаря. – Джейкъбс стиска ръката му и махва към стоящия до него мъж. – Това е Виктор. Струва ми се, че сте говорили по телефона.

– Да. Заповядайте вътре, господа.

Те тръгват след него по стълбите и тримата влизат в мрачна стая за разпити, в която има само маса, шест стола и голям син герб на лосанджелиската полиция – с американското знаме, везните на правосъдието и мотото „Защитаваме и служим“.

Ник посочва столовете и светва лампата.

– Нещо за пиене? Кафе, безалкохолно, вода?

– Едно кафе, ако може – отговаря Дилан Джейкъбс, като сяда с гръб към стената и герба.

Виктор се настанява до него и скрива ръцете си под масата.

– За мен само вода – казва той.

Ник излиза за малко да вземе напитките. Когато се връща, затваря вратата. Дава чашите на двамата гости.

– Кога пристигнахте?

– Вчера – Дилан опира лактите си на масата и разтърква уморените си очи. – Минахме през моргата и уредихме формалностите за погребението. Казаха ни, че можем да вземем тялото на Тамара веднага.

– Така е. Патологът приключи с аутопсията.

Джейкъбс прави болезнена гримаса:

– Запазихме час за кремиране за следващата седмица...

– Аз не ходих да я видя – намесва се Виктор. – С Тамара не се погаждахме. Мисля, че не ме харесваше.

Ник не си и представя, че би могла да го харесва, но премълчава мнението си.

– Господин Джейкъбс, опитваме се да разберем защо е била убита съпругата ви. Сещате ли се за нещо, което би могло да ни помогне?

Джейкъбс го поглежда малко озадачено:

– Тя беше писателка, детективе, не мафиот или наркотърговец. Тами се движеше с добри хора, главно на наша възраст, хора на изкуството, чувствителни натури.

– Добрите хора понякога крият злоба, презрение, завист, дори омраза. Богатите, образованите и добрите професионалисти са също толкова способни на насилие, колкото бедните и неуките. Обикновено е въпрос на мотив, морал и възможност.

– Съжалявам, нямам никаква представа. Не се сещам за никаква причина, поради която някой би искал да я нарани. – Джейкъбс сякаш изведнъж се състарява. Гласът му затреперва леко. Той преглъща, опитва се да се успокои. – Лицето на Тами беше частично покрито, когато отидох да я видя. Патологът каза, че е претърпяла сериозни наранявания. Какво са ѝ направили?

Въпросът е типичен за невинен човек. Ник отговаря уклончиво:

– Още не сме съвсем наясно, господин Джейкъбс. Опитваме се да изясним нещата.

– Все пак имате някаква представа, някаква следа.

– Работим усилено по случая. Мога да ви кажа само, че не става дума за случайно убийство. Някой я е набелязал специално.

Дилан Джейкъбс свежда очи към масата, после към пода. Неволно в съзнанието му изниква образът на Тами в кухненския бокс, между черните гранитни плотове и светлокафявите дървени шкафове. Сцената е толкова истинска, че той буквално я вижда как готви любимите му лингуини със сьомга, с чашата бяло вино в ръка, и чува джаза от любимата ѝ радиостанция. Вдига глава и в очите му се виждат сълзи. Сега Виктор открито хваща ръката му върху масата.

– Благодаря – казва Джейкъбс на партньора си. Обръща се отново към Ник: – Сега съм посветил живота си на Виктор, но навремето с Тами бяхме много близки. Петнайсет години живеехме като семейство, опитвахме се да подредим живота си. Дори след като видяхме, че не се получава, останахме приятели, много добри приятели. Тя беше прекрасна, добра и любяща жена. Даже след като се разделихме, се опитваше да прояви разбиране. – Заглежда се към стената и си спомня какво му беше казала, когато ѝ съобщи, че я напуска не заради друга жена, а заради мъж. – Мисля, че знаеше за хомосексуалната ми ориентация още преди аз самият да я осъзная. Беше жена с интуиция, усещаше нещата. Сигурно затова бе толкова добра писателка. – Джейкъбс се засмива мрачно. – Разбира се, състраданието не попречи на нея и адвокатите ѝ да ми измъкнат цяло състояние.

– Ти ѝ даде прекалено много – вмята новият му партньор в живота. – Много повече, отколкото трябваше.

– Това бяха само пари, Виктор, само пари.

Ник отпива глътка кафе.

– Господин Джейкъбс, много ще ми помогнете, ако двамата с Виктор направите списък на всички познати на съпругата ви – евентуално с кратки бележки колко време са се познавали и какви са били отношенията им.

– Сега ли? – стъписва се Джейкъбс.

– Не, не сега. Но би било добре, ако ми ги дадете утре. – Ник поглежда двамата. – Знаете ли нещо за филма, върху който работеше Тамара, „Плащаницата“?

– А, това ли? – презрително измърморва Виктор. – С това ли се е занимавала? – Поглежда напрегнато Джейкъбс.

– Да, мисля, че да – нервно отговаря Дилан.

Ник усеща напрежение между двамата.

– Какво за него, Виктор?

По-младият мъж се подвоумява.

– Хайде, кажи му – подканва го Джейкъбс.

– Нямаше как да не си навлече проблеми с това. – Виктор пуска ръката на Дилан и заговаря по-разпалено. – Така де, самото предположение, че Торинската плащаница може да не идва от Исус, би разгневило всички радикални религиозни групи, не мислите ли? Това е светотатство.

– Виктор е израсъл в католическо семейство – търпеливо обяснява Джейкъбс. – Чете твърде много криминални романи и си мисли, че навсякъде обикалят убийци с качулки.

– Ама то си е точно така – настоява младежът.

– Не и в Холивуд, Викторе, не и в Холивуд. – Джейкъбс го потупва по ръката. – Нали така, детектив Каракандес?

– Е, виждал съм доста убийци с качулки, но те се интересуват от наркотици, оръжие и скъпи маратонки и изобщо не са религиозни.

Дилан Джейкъбс се усмихва леко:

– Намерете този мръсник, детективе. Моля ви, обещайте ми, че ще го заловите.

Малко вероятно, мисли си Ник, но не го казва, въпреки че е истина. Само след месец той вече няма да е тук. Професията обаче иска своето и той отговаря както винаги в такива случаи:

– Обещавам ви, господин Джейкъбс. Ще го открия.

27

Капитан Дик Матюс не е от полицаите, които търпят някой да ги размотава. Той е голям мъж, във всеки смисъл на думата. Голям на ръст. Голям началник в полицията. И голям гадняр, когато реши да вгорчи живота на подчинените си. Сега седи зад бюрото си и чака нетърпеливо Фалън и Каракандес с лице, червено като тирантите, които притискат синята риза върху огромното му шкембе.

– Прощавай, шефе.

Мици влиза, следвана от Ник.

– Петнайсет минути закъснение, лейтенант. Имаш ли представа колко неспасяемо може да прегори една хубава манджа за деветстотин секунди? Колко може да се ядоса госпожа Матюс, ако аз съм причината за прегарянето на въпросната хубава манджа?

– Разбрах намека, шефе.

Капитанът забарабанява с дебелите си пръсти върху бюрото, сякаш чака да му сервират празничното ястие за Деня на благодарността.

– Е, какво открихте? Казвайте, с малко късмет може да хвана яденето, преди да започне да загаря.

Мици тръсва на бюрото няколко дебели папки и изважда няколко снимки.

– Тамара Джейкъбс, писателка и сценаристка, около петдесетте, открита мъртва във водата на Манхатън Бийч. Убиецът я измъчвал – извадени ляво око и няколко зъба, следи от въже около китките. Накрая ѝ прерязал гърлото. Както личи, убийството е извършено в жилището ѝ, хубаво местенце в Бевърли Хилс.

– По какво личи?

– Криминалистите откриха капки кръв от жертвата по тавана на дневната ѝ.

Матюс поглежда снимките на трупа. Взема едната с два пръста, сякаш не иска да се изцапа от това, което се вижда на нея.

– Това, което имаме тук, дами и господа, е една голяма каша. – Той плясва снимката върху бюрото. – Защо не е оставил госпожата в дома ѝ, където я е убил? Защо е трябвало да я кара до брега и да я хвърля в океана?

– За да печели време. – Ник показва няколко снимки от охранителната камера на кея. – Убиецът вероятно не е местен и е карал този взет под наем „Лексус Хибрид“.

– От онези джипове с двойно предаване ли?

– Да, скъпо возило, хибриден двигател.

– Хубаво. – Капитанът взема една от снимките на колата. – Какво свързва убиеца с този автомобил?

– Следите от гуми в пясъка съвпадат с грайферите на един лексус, нает на летището. Възможно е извършителят да е пристигнал, за да извърши убийството, и после веднага да си е заминал.

Ник изважда документите, събрани от помощничките му от „Грабежи“.

– Имаме ли името на пасажера?

– Агнос – отговаря Ник, като показва на шефа си договора за наем на колата.

Матюс се намръщва:

– Агнес? Жена?

– Не, Агнос – това е последното име, което клиентът е записал в документите. Малкото име е „Абдерос“. Вижте.

– Абдерос? – Капитанът се вглежда в ксерокопието. – Истинско ли е?

– Може би не. Проверих двете имена в Интернет. Гръцки са и доста разпространени там. Абдерос е митичен герой с неизвестен баща.

– Има логика – измърморва Матюс, като връща копието на Ник. – Нищо хубаво няма да дойде от тия гърци. Икономиката им е в крах. Кухнята им е отвратителна. Не е случайно, че италианците не си чупят чиниите, след като се нахранят.

– Ами цивилизацията? – намесва се Мици. – Чувала съм, че била тръгнала от гърците.

Матюс продължава, без да обърне внимание на коментара ѝ:

– Значи имаме убиец грък, който идва, за да измъчва и убие една писателка от Лос Анджелис. Как ви звучи това, унищожители на семейни вечери?

Мици му подава копието от сценария, получен от Сара Кени.

– Това е филмът, по който е работила Джейкъбс. Става дума за Торинската плащаница и подозираме, че е смятала да направи шокиращи разкрития за погребалното платно на Христос.

– На кого му дреме? – измърморва Матюс, като поглежда към часовника на стената. Коментарът му стъписва двамата детективи. – Тъй де, виждали ли сте изобщо добре направен филм на религиозна тематика?

– „Екзорсистът“ – казва Ник.

– „Всемогъщият Брус“? – предлага Мици. – Той беше горе-долу религиозен.

Капитанът поклаща глава:

– Добре, приемам, че за успеха на един филм може да се съди по продадените билети. Но на кого му пука за тази плащаница? На католиците? На гърците?

– Ами да, и на други може би. – Мици размества папките, докато говори. – Една служителка в студиото каза, че Джейкъбс била наела италиански учени да ѝ помагат – може би те са ѝ дали данни за плащаницата.

– Какви данни?

– Не знам. Смятала е да вкара кадри от лаборатория, значи учените може би са изследвали ДНК от плащаницата. Може би са открили доказателства чие тяло е било увито в нея.

Матюс се ококорва:

– Я по-добре се придържай към стандартната полицейска работа, лейтенант.

– Идеята не е толкова безумна – възразява Мици.

Капитанът размахва пръст към папката, в която тя все още рови.

– Езика ли само си чешеш, или си открила нещо, с което можеш да блеснеш като много умна?

Тя най-сетне намира онова, което търси.

– Ето копия от декларацията за поверителност, която всички от снимачния екип са задължени да подпишат. – Подава ги на шефа си. – А това е копие от писмо на отдела за връзки с обществеността до Тамара Джейкъбс, в което я питат дали иска на пресконференцията за пускането на филма да бъдат поканени представители на „Ню сайънтист“ и „Нешънал джиографик“. Тези списания обикновено не се интересуват от художествени филми. – Тя отваря друга папка. – А ето номера на банковата сметка на един италиански посредник, за когото знаем, че е платил хонорарите на учените в Торино.

– Перфеканте! – Матюс бута стола си назад и отново поглежда часовника. Става и отива да вземе сакото си, закачено зад вратата. – Сега трябва да тръгвам, за да не изпусна вечерята. Вие двамата най-добре идете да хапнете нещо в стола – изглежда, че ви чака дълга нощ.

28

Криминалистът Том Хикс тръсва доклада си върху бюрото на Мици в отдел „Убийства“ и под жълтата светлина на лампата се вдига облак прах. Мици и Ник го заварват точно когато излизат от кабинета на Матюс.

– Малък подарък – казва той, когато ги вижда.

Ник прошепва в ухото ѝ:

– Мисля, че това е сексуален тормоз.

Тя не коментира. Обръща се към криминалиста:

– Какво е това, Том?

– Ветеринарят току-що прегледа персийката от къщата на Джейкъбс. Котето хубаво е издраскало някого, но това не е собственичката му.

– Без майтап! – възкликва Мици и посяга към папката.

– Намерил е частички плът под ноктите на лявата лапа и е пуснал ДНК тест. Определено не са от Тамара Джейкъбс.

Ник задава очевидния въпрос:

– А от кого?

– От вашия неизвестен извършител. В базите данни няма нищо. Когото и да е одраскала котката, не е картотекиран.

– Поне не в САЩ – уточнява Ник. – Свързахме извършителя с кола под наем от летището.

– Записал се е под гръцко име – добавя Мици, – освен това имаме италианска връзка. Ще проверим в международните архиви.

Хикс използва случая да се оттегли.

– Добре, оттук поемате вие. – Усмихва се лъчезарно на Мици. – Ако искаш да хапнеш кроасан и да поговорим за случая, знаеш къде да ме намериш.

– О, да, знам.

Той си тръгва. Ник поглежда многозначително колежката си:

– Явно се надява да хапнеш и нещо друго освен кроасан.

– Я млъквай! Том е безобиден. Освен това малко внимание на никого не е навредило.

– Добре, как ще разделим работата? Ти хващаш криминалистиката, а аз издирвам близките и приятелите на Тамара – да видим дали няма да изпадне някой скелет от гардероба.

– Дадено. – Мици отваря доклада на Хикс. – Мислиш ли, че убиецът е европеец? Кацнал е и пак си е заминал, единственото, което ни е оставил, е фалшиво име и ДНК, която не фигурира в системата на никоя правоохранителна служба.

Ник въздъхва тежко:

– Ако е така, значи сме загазили. – После се поправя: – Ти си загазила. Очертава се дълго разследване, а аз няма да остана до края му.

Мици се опитва да не мисли за времето, когато партньорът ѝ няма да е до нея. Съсредоточава се върху настоящия проблем:

– Все пак звучи логично. Идва, убива и бяга. Отива на друг континент и просто изчезва. – Тя вдига поглед от доклада за ДНК изследването. – Мислиш ли, че Матюс ще одобри една разходка до Италия? Все пак там са отишли парите. Той винаги е казвал, че ако убийството е свързано с пари, трябва да бъдат проследени.

– Процентът на разкритите престъпления спада. Около този случай ще се вдигне много шум, а той има нужда от резултати. Защо, искаш да се разходиш ли?

Мици поклаща глава:

– Аз не. Но ти ще се разходиш.

29

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Работният ден приключва, цехът се опразва и Джей Джей с изненада забелязва, че Ема Варли още не си е тръгнала. Тя му се усмихва. Гледа го с невинно сините си очи.

– Ще заключваш ли?

Той подрънква с ключовете.

– Да, нали за това ми плащат.

– Искаш ли да ти помогна?

Явно се надява пак да я закара.

– Не бих отказал малко доброволен труд извън работно време – отговаря той.

– Разбираемо е.

Той махва към един ред машини в дъното на помещението:

– Би ли проверила дали онези са изключени? Винаги някой забравя да ги спре. Хората не се замислят, че моторът може да изгори и се хаби много енергия.

На Ема не ѝ дреме за енергията. Тия глупости за парниковите газове и озоновите слоеве не я засягат. Човек не може да мисли за такива неща, когато няма пари да си купи кола или да си плати отоплението. Ако има възможност, тя ще гори три пъти повече енергия, отколкото използва сега.

Джей Джей изгася лампите и за момент двамата остават в мрака – само от коридора прониква бледа светлина и тихо бучене от вентилацията.

– Каква романтика – шегува се Ема, когато той се приближава.

Джей Джей спира пред нея. Твърде много хаотични мисли преминават през съзнанието му. Тъмнина... сама жена... възбуда. Трябва да се овладее. Не бива да губи контрол.

Тя усеща възбудата му и импулсивно се доближава. Целувката е нежна, колеблива, плаха. Ема е нервна; едновременно смутена и предизвикателна.

Джей Джей се чувства странно. Привлечен е към нея като от магнит. Физически му е невъзможно да се отдръпне – сякаш сексуалността ѝ има невидима власт върху него.

Ема се отдава на импулса. Затваря очи, обхваща лицето му с хладните си ръце и го целува страстно.

Сърцето на Джей Джей се разтуптява. Дъхът му спира. Без да мисли, без да цензурира мислите си, той несъзнателно вдига пуловера ѝ, изхлузва го през главата ѝ. Иска я гола, сега! Тя посяга към колана му, хваща катарамата.

– Стой. – Той вдига ръка към лицето ѝ, понечва да закрие устата ѝ, после нежно докосва рожденото петно с палеца си. – Чакай да заключа. Не ми се иска някой да ни изненада.

Ема Варли събува обувките си и се усмихва, докато Джей Джей се отдалечава в мрака. Обляга се на една дълга работна маса и се приготвя да му се отдаде.

30

Всяка нощ Мици спазва един и същи ритуал преди лягане. Влиза в стаята на момичетата и изгася лампата им и телевизора, който са гледали, докато заспят, макар че сто пъти им е казвала да не правят така. Целува ги, завива ги, пак ги целува и се измъква безшумно, като оставя вратата достатъчно открехната, че Амбър да е спокойна, и не прекалено широко, за да не дразни Джейд. Понякога се пита дали ако бяха момчета, щяха да са по-малко претенциозни.

Използва самостоятелната баня на спалнята, облича скромната си черна нощница, после пред малкото огледало на тоалетката сваля оскъдния грим, който използва.

Неочакваният удар в тила я поваля на пода. Нападението я изненадва, въпреки че би трябвало да го очаква.

– Така ли ще се отнасяш с мен? Като с нищожество? Аз да не съм ти някой от глупаците, които командваш! – Алфи се навежда и я фрасва още веднъж, като одрасква ухото и размътва мозъка ѝ. – Ще те науча аз!

Агресията на съпруга ѝ е в отговор на нейните упреци преди около час, че не си търси работа и по цял ден не върши нищо, освен да се налива с бира. Той измъква колана от панталона си и започва да я налага.

– Не ме признаваш за мъж, така ли? – Думите му са заваляни. – Това, че не мога да си намеря работа, не означава, че не съм мъж!

Прегъва колана на две и този път ударът оставя ясна следа върху бедрото ѝ.

Мици се опитва да се изправи, но той я поваля пак, шиба безжалостно ръцете и краката ѝ, виковете ѝ и червените белези от колана само разпалват гнева му. Тя се примъква към него и изритва глезена му с левия си крак. Алфи се дръпва, но тя с все сила го изритва в тестисите.

Той изпуска колана, олюлява се назад и пада.

Сега той е на земята, а тя – права. Няма място да го ритне в главата. Няма как да му нанесе достатъчно силен удар в лицето, без той да я сграбчи. Мици хваща стола, обръща го и притиска със седалката гърлото на мъжа си.

Алфи хваща стола. В очите му проличава страх. Тя натиска стола и вижда как лицето му почервенява. Алфи започва да се задушава. Тя натиска по-силно. Знае какво прави. Знае, че само за минута може да сложи край на всичко. Да се отърве завинаги от Алфи.

Той рита отчаяно. Гърчи се.

– Мамо!

Амбър е застанала на вратата. Гледа как майка ѝ души баща ѝ. Мици пуска стола, сякаш е от нажежено желязо.

– Всичко е наред, миличка.

Изражението на момичето показва, че не е. Нищо не е наред.

– Хайде, ела. – Мици побутва дъщеря си към детската стая. – Връщай се в леглото. Мама сега ще дойде.

Алфи още лежи по гръб. Държи се за гърлото, кашля, диша задъхано. Да върви по дяволите. Мици бръква от своята страна на леглото и изважда служебния си „Смит и Уесън“. Проверява пълнителя, после насочва оръжието към мъжа си.

– Ако имаш капка мозък, ще си събереш нещата и моментално ще се махнеш от тук. Само да се появиш в стаята на момичетата или да те заваря тук, когато се върна, ще ти пръсна мозъка.

31

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Джей Джей се чувства необичайно възбуден.

Никога досега не е водил жена вкъщи. Дори не си е помислял за това, докато не се появи Ема – докато не му предложи да отидат у тях. От блясъка в очите ѝ личи, че би могла да е жената на живота му. Да, тя е специална и го съзнава. Повече от специална – тя е благословена.

Той затваря входната врата, възбудата му постепенно нараства. Качва я внимателно по тъмното стълбище. Прекрачил е прага, между тях има духовна връзка. Задъхан, стига горния етаж, дъските скърцат под краката му. Той е с Ема. Ем – както смята да я нарича от сега нататък – му помогна да осъзнае колко самотен и изолиран от останалия свят е бил досега. Това не е здравословно. Не е угодно Богу.

Той трябва да си има някого, да бъде с някого.

В мъждукащата светлина от свещта в голата спалня Джей Джей нежно я съблича, гали с възбудени пръсти гладката ѝ, хладна кожа. Мислите му галопират.

Ем е красива. Дори по-красива в смъртта, отколкото в живота. Устните му жадно се впиват в нейните. Горещият дъх на страстта преминава от устата му в нейната, докато липсата на въздух и възбудата го принуждават да се отдръпне. Тя лежи неподвижно под него, със затворени очи, изгубена в един друг свят, а той седи и ѝ се възхищава. Вглежда се в рожденото ѝ петно и се усмихва. То не я загрозява. Не разваля съвършенството ѝ, каквото и да си мислят другите хора. Нищо подобно.

Той знае какво е това. Само той разбира значението му. Ем е белязана. Избрана за него. Джей Джей никога не е изпитвал такова чувство. Никога не се е чувствал толкова завършен. В покоя и тишината той се пресяга и увива себе си и нея с голям ленен чаршаф. Завива я хубаво. Не му се иска тя да изстива. Не повече отколкото е сега.

Навежда се и я целува по врата, после прошепва в ухото ѝ:

– Dominus tecum, мила моя. Dominus tecum.

ВТОРА ЧАСТ

Бог е мъртъв! И ние го убихме!

Фридрих Ницше

32

ЛИВАН

Зад гъстата гора от грамадни кедри, под сянката на заснежените Ливански планини, един тухлар прави това, което се предава в рода му от столетия.

Името му е Зиад Кефи. Той е на четиридесет, плешив и дебел. Кожата му е с цвят на печен кестен, потъмняла под изгарящите слънчеви лъчи. Когато се приближава до нажежената пещ, блестящият му от потта корем изглежда така, сякаш всеки момент ще се пръсне. От двайсетгодишния си опит знае, че огънят е достигнал необходимата температура и глината вътре започва да блести като разтопено злато. Той стои отпред и гледа.

От време на време облива чудовищната пещ с вода, за да предаде на тухлите хубав защитен слой. Всяка от тях е оформена на ръка от преданите му работници, всяка носи отличителните им знаци.

Зиад се обръща, за да провери хората си. Така за момент се отдалечава от убийствената жега. Някои размесват глината с вода, други водят воловете, които тъпчат с копита гъстата каша. След като се размеси добре, те ще насипят сместа в дървени калъпи, ще нарежат тухлите с корда и ще ги подредят в предварително подготвената пещ.

Работата е гореща и мръсна. Тежък труд, който изстисква енергията и изсушава органите ти отвътре. Човек за секунди ожаднява до смърт. Зиад чува гласа на брат си зад себе си:

– Готови са да се срещнат с теб. Казаха, че може да дойдеш.

Дани е с десет години по-млад, висок и строен, толкова се различава от Зиад, че човек трудно би повярвал, че са братя.

С мръсната кърпа, вързана около кръста му, Зиад избърсва потта от челото си.

– Значи трябва да им се подчиня. Не пускай никого при пещта.

Зиад се страхува да не би някой да провали работата му или да се нарани. Ако стане нещо такова, тежкò му. Със свито сърце той се привежда, за да мине под ниската тухлена арка, и слиза по стръмното студено каменно стълбище във вътрешността на многовековната сграда, издигаща се насред горичката. Космите на ръцете му настръхват – отчасти заради разликата в температурата. Но главно заради задачата, която трябва да изпълни.

Освен че отговаря за поддържането на пещта, Зиад е единственият, на когото е поверен контролът върху използването на готовите тухли. Макар че той не би нарекъл това, което правят с тях, „съграждане“. Точно обратното. Кожените му сандали пошляпват тихо по пода на тесния подземен тунел, осветен от факли по стените. Той поклаща глава – още не проумява как може някой да прекара толкова дълго време долу, как могат да живеят там.

Коридорът излиза в голяма подземна зала, осветена единствено от свещите, подредени около намиращия се в центъра фонтан. Насред бълбукащата вода има статуя. Висока, със сурово лице. Изобразява светеца основател на манастира. Зиад се прекръства и свежда глава, когато към него се приближават двама монаси с черни раса. По-възрастният държи голям чук в осеяните си със старчески петна ръце; по-младият, на няма и осемнайсет години – три каменни длета. Зиад се пита защо не дават на юношата да носи тежкия чук. Вероятно дори тук мъжете се опитват да демонстрират мъжествеността си.

– Същият ли е? – пита Зиад със страх, че отговорът ще е „да“.

Старейшината не казва нищо, но очите му потвърждават очакванията на Зиад. Старият никога не говори. Повече от половин век не е изрекъл нито дума. Тухларят стиска устни и взема чука от монаха.

– Води ме, братко.

Тръгва след тях, като обмисля как най-добре да изпълни задачата. Как да изпълни първия удар. Как да нанесе минимални поражения на малката, но свята конструкция, която неотдавна сам бе съградил. И най-важното, как да не нарани безумеца, вграден в нея.

33

СРЯДА

ЛОС АНДЖЕЛИС

Часът е три и Мици почти не е мигнала. Дълго време седя в леглото на Амбър, докато двете момичета най-сетне заспаха до нея.

Пистолетът виси от превързаната ѝ ръка. Краката и ръцете ѝ още са зачервени и я болят от боя с колана, а ушите ѝ бучат от удара по главата. Тя обаче не обръща внимание на болката. Седи и не отмества поглед от вратата, която е барикадирала с една ракла.

Преди известно време чу затръшване на външната врата, запалване на кола и свирене на гуми. Надява се да е бил Алфи. Дано да е бил той. Въпреки това продължава да стиска пистолета – няма да го пусне, докато не се увери. Будна в мрака, Мици си мисли за момичетата – колко скандали са видели, каква вреда е нанесло това на психиката им. Странното е, че Алфи не е лош баща. В никакъв случай. Той ги обожава и те му отвръщат с обожание. Никога не ги е докосвал и с пръст. Само нея. За нейно добро. За да ѝ даде урок. Защото я обича и се страхува, че ще го напусне.

Мици е слушала всякакви оправдания и е залъгвала момичетата с всякакви обяснения – дори веднъж им каза, че е нормално и всички родители понякога се карат. Повдига ѝ се, като се замисли как, охлузена и насинена след поредното сбиване, му е позволявала да я прегръща и двамата са уверявали близначките колко много се обичат. Най-ужасяващото беше, че го вярваха. Наистина го вярваха.

Луда! Тя направо си е за освидетелстване.

Но край. Мици става от леглото и тихо избутва раклата от вратата. Вдига пистолета и си поема въздух. Отваря бавно вратата и тръгва към спалнята, където се сбиха. Може би трябваше да повика полиция, когато го повали на земята. Да приеме неизбежното унижение, клюките в службата – майната им на всички! Сега, като се замисли, трябваше да ги извика много отдавна. Още втория път, когато Алфи я удари, а после се разрева като малко дете и почна да я моли да му прости.

Тя насочва пистолета напред и заема позиция за стрелба.

Стаята е празна.

Дори на бледата светлина от нощната лампа може да прецени, че си е тръгнал. Мици отново излиза в коридора и се чуди как е могла да се залъгва толкова дълго. Наистина, любовта иска жертви. Любовта и две прекрасни деца искат още жертви. Но тя би трябвало да е достатъчно умна, че да не се залъгва с това.

Мици слиза на пръсти по стълбите с професионално насочен напред пистолет във все още треперещите си ръце. Не включва лампите, докато не стигне до кухнята. Там щраква ключа. Веднага съжалява, че го е направила. Светлината е като от края на света. Като мълния, изпратена от самия Бог, за да я накаже. Тя се завърта бързо с насочен пистолет, за да провери дали чудовището не се е опънало като кит на дивана.

Няма го.

Слава на Бог за безкрайната Му милост.

Пет минути по-късно Мици вече е съвсем сигурна, че е сама с момичетата. Заключва вратите с резетата и сяда в кухнята, втренчена в мястото, където обичаше да се излежава Алфи. Мястото, където никога повече няма да седне. Пред себе си има бутилка уиски, чаша, пистолет и едно страшно, неясно бъдеще.

34

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Тя е съвсем студена.

По-студена, отколкото Джей Джей е очаквал, че може да бъде човешката плът. Това го очарова. Ченгетата по телевизията го наричат мъртвешко изстиване – онзи стадий на разлагането, който учените означават като алгор мортис.

Горката Ем.

На всеки час телесната ѝ температура спада с градус и половина и сега почти се е изравнила с температурата в неотопляваната стая, където лежи. Нейната стая. Последният ѝ дом. Той отмята косата от призрачно бледото ѝ лице и нежно я прегръща с една ръка. От вътрешността на тялото ѝ се чуват странни звуци. За момент му се струва, че тя диша. Че възкръсва. Той долепя ухо до гърдите ѝ и се вслушва, за да чуе дали сърцето ѝ бие. Нищо. Премества главата си надолу по тялото, гали стройните ѝ бедра, притиска бузата си към гладкия ѝ корем. Сега разбира какво става.

Газовете и течностите в тялото ѝ. Тя може да е мъртва, но в нея все още има живот – микроскопичните обитатели на червата ѝ, все още живи частици от Ем. Живот след смъртта. Той се пита дали все още в мозъка ѝ има мисли – гърчещи се в предсмъртна агония като бактериите в корема ѝ. Дали спомените изчезват изведнъж като сърдечния ритъм, или продължават да съществуват след последното издихание, да гният часове, дни, месеци след смъртта? Той знае, че мозъкът може да се поддържа жив дори когато всички останали органи са мъртви. Може би там пребивава душата?

Джей Джей се плъзга покрай нея, подпира се на лакът и поставя пръсти върху слепоочията ѝ. Вглежда се в безжизнените очи и казва нещо, което никога досега не е изричал:

– Обичам те.

Усещането е прекрасно. Самото изричане на тези думи го кара да се чувства добре. Това е божията воля. Бог е любов. Бог му изпрати Ем. Тя е негова. Доближава устни до лицето ѝ.

– Да, Ем, обичам те. Много те обичам.

35

ВАТИКАНЪТ

Двама швейцарски гвардейци придружават специалния съветник през Cortile de Sisto V, двора на Сикст V – бившия свинар, превърнал се в папа. Ботушите им чаткат насечено по каменното стълбище към Апостолическия дворец. От седемнайсети век досега десетте стаи отпред, включително медицинския кабинет, образуват така наречения appartamento nobile – официалната зимна резиденция на Светия отец.

Папският секретар превежда Андреас Патикос през вестибюла и го оставя в малкия кабинет. Верният грък познава Светия отец от трийсет години. Той е неговите очи и уши във външния свят. Андреас започва да крачи нервно, докато вратата не се отваря. Старият му приятел влиза.

– Ваше Светейшество. – Гъркът се покланя. – Надявам се, че сте добре.

Старият папа се усмихва:

– Доколкото един старец на осемдесет може да е добре. Казал си на секретаря ми, че носиш спешна новина.

– Така е – изражението му се променя. – И се опасявам, че не е добра.

Папата се настанява на стол с висока облегалка.

– Спешните новини рядко са добри.

– Писателката – мъртва е.

Вестта видимо разстройва Отеца.

– Мир на духа ѝ – прекръства се. – При какви обстоятелства е починала?

– Намерили са я в океана близо до мястото, където живее в Америка. Не е произшествие. От достоверен източник научихме, че лосанджелиската полиция разследва смъртта ѝ като убийство.

Папата навежда глава и се замисля. По-късно ще се моли за душата ѝ. Ще се моли и най-лошите му опасения да не се окажат верни.

Съветникът не споделя повече подробности, особено по-кървавите – за изтръгнатото око, за следите от мъчения. Негово Светейшество вдига глава. Бледите му очи, видели толкова много грях и толкова много мъдрост, се втренчват във верния му служител.

– Андреас, ако разполагаш със знание, което би могло да помогне за залавянето на убиеца, трябва да го съобщиш на полицията.

– Разбирам, Ваше Светейшество.

– Църквата стори много, за да обедини различните фракции, модернистите и консерваторите, но не може да поддържа екстремистите.

– Ваше Светейшество...

Папата го прекъсва, като вдига ръка:

– Те имат добри намерения, но са прекалено фанатизирани. Трябва да сме научили този урок от историята.

Гъркът отстъпва пред този аргумент:

– Така е, Ваше Светейшество.

– А за другото... Затворихме ли вече тази глава?

– Мисля, че не – отговаря Патикос, като присвива очи. – Боя се, че точно обратното. Заради това нещастие страниците вероятно ще останат отворени – за известно време.

36

ЛОС АНДЖЕЛИС

В пет сутринта Мици започва новия си живот.

Прибира уискито, сварява си прясно кафе и преглежда сметките, чието плащане не може да отложи, и бележките, които ѝ напомнят, че трябва да плати таксите за извънучилищните занимания на момичетата. Това сломяващо волята занимание ѝ напомня, че дъщерите ѝ ще ходят на ски през уикенда, а срокът за плащане на последната вноска отдавна е изтекъл. Тя няма пари, но някак трябва да намери. Струва ѝ се важно да ги изпрати далеч от дома точно в този момент. Екскурзията до Маунт Болди ще им се отрази добре.

Мици пуска домашния лаптоп и издирва още две неща, които трябва да свърши. Ключар. И адвокат. Всички механизми на вратите и прозорците трябва да се сменят. Днес, още тази сутрин. Няма да е евтино, но не търпи отлагане. Освен това има нужда да говори с някого, който да се погрижи за всички неприятни подробности за развода и за неизбежната битка да запази малкото, което ѝ е останало.

Онзи мръсник ѝ отне самоуважението – няма да му позволи да ѝ отнеме и дома.

Мици бързо се връща на горния етаж и поглежда в стаята на момичетата. Те все още спят. Хубаво. Може би здравият сън ще изтрие част от ужаса на изминалата нощ. Тя отива боса в спалнята и сваля един прашен куфар от гардероба. Двайсет минути по-късно сяда върху него, за да притисне всички дрехи, обувки и лични вещи на съпруга си, които успя да напъха вътре. Останалите ще прибере в торби и ще занесе в гаража, за да си ги вземе, когато нея я няма. Едно е сигурно – той вече няма да стъпи в тази къща.

Влиза в банята и събаря самобръсначката, пяната за бръснене, дезодоранта и нокторезачката му в едно пластмасово кошче, после застава под душа, за да отмие мръсотията от снощното преживяване. Ще започне на чисто. Колко точен израз! Избърсва се и оглежда жестоките ожулвания от колана върху тялото си. Ще изчезнат. С времето ще избледнеят и спомените, мъчителните съмнения и страхът, които сега се опитват да разсеят вниманието ѝ.

Облича се за работа. Днес ще сложи ярки цветове – смела заявка и сигурна стъпка към бъдещето. Яркожълта блуза, крещящо сини панталони и сако в същия цвят. Твърде набиващо се на очи наистина. Твърде ваканционно, твърде пъстро. Но майната му. Тя има нужда от силата на цветовете, от този извор на енергия, за да изкара деня. До тръгването на момичетата за училище има още два часа, затова Мици сяда в кухнята и влиза в интернет. Първо проверява новините. После клюките. Отегчена от еднообразната информация, въвежда „Торинска плащаница“ в търсачката. За части от секундата излизат половин милион резултата. Впечатляващо. Да можеше и мъжете да работят толкова ефикасно, колкото интернетските търсачки. Остави мъжа сам и няма да намери дори собствения си портфейл, камо ли четиристотин деветдесет и девет хиляди различни неща. Интернет търсачките сигурно са от женски пол.

Има множество псевдорелигиозни сайтове; отделна страница, посветена на артефакта, и естествено информация от обичайните заподозрени Уикипедия, Би Би Си и Си Ен Ен. Мици отваря Уикипедия и за първи път вижда мистериозната снимка, която толкова е обсебила Тамара Джейкъбс.

Текстът отдолу обяснява, че снимките са направени през 1898 г. от италианския адвокат и любител фотограф Секондо Пиа. Прави ѝ впечатление колко по-ясен е негативът в сравнение с позитива. Трудно е да повярва, че това е една и съща снимка. Мици отваря едно чекмедже и изважда химикалка и бележник. Отваря на нова страница и започва да си води записки, докато прехвърля различните сайтове:

• Плащаницата представлява голямо ленено платно, върху което личат очертанията на разпнат мъж.

• Съхранява се в специален параклис в Торинската катедрала „Свети Йоан Кръстител“.

• През 1978 г. е била изследвана от специално създаден екип от американски учени в рамките на проекта „Торинска плащаница“. Те не са открили доказателства за фалшифициране и не са успели да установят как се е отпечатал образът.

• През 1988 г. е направено въглеродно датиране в университетите на Оксфорд и Аризона и в Швейцарския федерален политехнически институт. Независимо една от друга и трите институции установяват, че плащаницата произхожда от Средновековието, между 1260 и 1390 г., следователно е невъзможно това да е погребалното платно на Христос.

Мици се обляга назад. Вече е сигурна, че разковничето към убийството, по което работи, се намира в Торино. Поглежда часовника си и осъзнава, че толкова се е вглъбила в загадките на плащаницата, че е загубила усещането за време. Часът е осем. Вече трябва да вдига момичетата. Време е да им каже, че видяното снощи не е било сън. Че наистина е изгонила баща им и той повече няма да се върне.

Никога.

37

ВАТИКАНЪТ

Андреас Патикос излиза от папския дворец и отива до намиращото се на пет минути от там кафене на площада „Свети Уфиций“, от южната страна на „Свети Петър“. Той е редовен клиент на заведението. Мъжът, с когото има среща – също.

Патикос взема голяма порция сладки, кафе и чаша вода и сяда с лице към вратата. Не се налага да чака дълго. Скоро отец Набил Хаяк разклаща звънчето на входа и влиза. Лицето му просветва, когато вижда стария си приятел.

Хаяк наближава шейсетте и е ливанец. Произхожда от стар род на сирийци маронити, принадлежащи към Антиохийската църква – самостоятелен католически орден със собствена литургия, дисциплина и йерархия. Антиохия има специално място в сърцата на католиците, защото това е мястото, където последователите на Исус за първи път са се нарекли християни, а след разрушаването на Ерусалим през 70 г. сл. Хр. се е превърнала в главен център на новата религия.

– Още е студено – изръмжава Хаяк вместо поздрав. Прегръща сърдечно папския съветник. – Нямам търпение да дойде пролетта.

– Вземи това кафе, ще поръчам още.

– Grazie.1

Ливанецът стопля артритните си пръсти на малката чаша. Патикос дава знак на келнера да донесе още едно кафе; после вдига едно голямо пастичоти^2 от купчината сладкиши и го прехвърля в чинийката на Хаяк.

– Поръчал съм го специално за теб.

– С рикота или сметана? – измърморва ливанецът, като придърпва чинията към себе си.

– С ванилов крем и шоколад – обявява гъркът с почти греховна гордост. – Да ти е сладко.

Хаяк отхапва парче от масленото тесто на кръглия десерт и с наслада притваря очи.

Келнерът донася второто кафе и в продължение на десет минути двамата приятели си приказват за храна, пиене и светски радости. Скоро Патикос заговаря по същество:

– Уведомих Негово Светейшество за ситуацията в Лос Анджелис.

– И?

– Изрази загриженост.

– Изрично ли?

Гъркът замълчава за кратко, преди да даде отговор:

– Попита дали ми е известно нещо повече и каза, че ако имам такова знание, трябва да го споделя с властите.

– Как Негово Светейшество дефинира „знание“?

– Обоснована истинска вяра.

– Аха, дефиницията на Платон. – Хаяк облизва малко крем от пръста си. – Великият философ е казал: „За да се твърди, че човек притежава знание за нещо, то трябва да е вярно. Трябва да има вяра, че е вярно, и тази вяра трябва да е обоснована“.

– Това е определението, възприето от повечето епистемолози, и според него аз имам знание.

Хаяк не е толкова убеден:

– Ти имаш предположение, драги приятелю. Нямаш недвусмислено потвърждение и следователно това са само догадки, а не истинско знание.

– Може би си прав.

– Сигурен съм, че съм прав – самодоволно заявява Хаяк. – Тъй че Андреас, приемайки, че не знаеш истината, приемайки, че нямаш потвърдени сведения за случилото се, ти трябва да приемеш, че не притежаваш обоснована истинска вяра и следователно не притежаваш реално знание.

Папският съветник отпива глътка кафе и се замисля над тези философски разсъждения. Оставя бялата чашка и заявява:

– Ако ме попита, ще кажа на Светия отец, че не притежавам повече знание от това, което той самият знае или предполага. Ако поиска да споделя с него нещо повече от истинско знание, ще те предупредя.

Хаяк кимва одобрително. Това е най-доброто решение за него. Отхапва ново парче от сладкиша и се замисля колко още може да каже на гърка. До днес можеше да споделя с него доста подробности по тези деликатни въпроси. В светлината на дискусията от последните минути това може да се промени.

– Имаш познат в Лос Анджелис. Може би в бъдеще ще е по-добре аз да контактувам с него.

Патикос разбира какво означава това предложение. По този начин ще може да избегне всеки въпрос за бъдещото знание. Може да се дистанцира от проблема. Но това удобство идва на определена цена. Загуба на контрол. Гъркът съзнава, че остави ли юздите в ръцете на Хаяк, повече няма да може да си ги върне.

Двамата мъже прекарват следващите няколко минути в съзерцателно мълчание, подхранвано от глътки кафе. Всеки размишлява за възможните последствия от предложението на Хаяк не само за църковните им общности, а и за личния им живот.

След известно време Патикос иска сметката. Плаща и записва име и телефонен номер на една салфетка. Колебливо я подава на приятеля си.

– Нали съзнаваш, че повече не трябва да се срещаме. Поне в близките години. Може би никога.

Хаяк неохотно взема салфетката.

– Да, знам.

Двамата се изправят. Прегръщат се и се целуват по двете бузи, после излизат от кафенето и тръгват в различни посоки. Гъркът се връща в папския дворец, съзнавайки, че един ден ще трябва да поиска прошка за това, което току-що направи.

1 Благодаря (ит.) – б. пр.

2 Италиански десерт от маслено тесто с пълнеж – б. р.

38

ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици е със зачервени очи и толкова изтощена, че се изкушава да звънне в службата и да си вземе болничен.

Амбър и Джейд изплакват очите си по време на закуската. После започват да ѝ крещят и да я обвиняват. След това отново плачат. Накрая трите се прегръщат и започват да се извиняват, преди да замълчат и да потънат в мрачни размишления за живота в разбито семейство.

След известно време Мици успява да се мобилизира. Събира мислите си. Рязко се връща към нормалния живот.

– Хайде, момичета, животът продължава. Никой не е болен от рак. Никой не е умрял. Бъдещето е пред нас. А вие отивате на ски!

Подкупът върши работа. Но само засега. Цветните дрехи ѝ вдъхват кураж. Тя оставя ключовете на една съседка, за да отвори на ключаря, когато дойде да смени бравите, закарва децата на училище и отива на работа.

Опитва се да се държи така, сякаш нищо не се е случило. Сякаш е просто един обикновен скучен ден. Обаче не е. Денят е ужасно различен. Първият ѝ ден като самотен родител. Първият ѝ ден като жена, която се готви да започне дело за развод. Обажда се на адвоката, чийто телефон е намерила в интернет, и си записва час за идната седмица. Би предпочела да говорят още днес, но той е зает. Жалко, би било добре да използва събраната инерция. Неволно докосва своя „Смит и Уесън“, пистолета, който държеше насочен към съпруга си снощи.

Дали беше готова да стреля по него?

И още как!

Да го убие, или да го рани?

Това е по-труден въпрос.

Докато се опитва да си отговори, осъзнава, че зад цялата омраза, белезите, синините и контузиите все още се крие ефирна нишка любов – тънка връзка към доброто старо време. Мици включва компютъра и отпива от голямата чаша кафе. Някой ден трябва да намали този наркотик, може би да се изчисти напълно и да започне да пие по една кофа чиста вода, както правят всички добри момичета. Но не и днес. Днес Мици напомпва организма си с кофеин и смята да поддържа високата му концентрация през целия ден.

Сега ѝ се иска да не беше изпращала Ник да издирва близките и приятелите на Тамара. Би предпочела да е до нея в този момент, да ѝ даде енергия, положителен тласък, който да ѝ помогне да продължи. Но пък, от друга страна, по-добре, че го няма. Ако му разкаже за Алфи, той вероятно ще побеснее и може да направи нещо, за което после ще съжалява.

Поглежда бъркотията върху бюрото си. Купища листа и папки. Нима тя го е оставила така? Обикновено не е толкова разхвърляна. Сигурно е забравила да го подреди или някой друг е търсил нещо и се е отказал по средата. Върху бюрото са натрупани криминални доклади, протоколи от разпити, банкови извлечения, разписки и архивни документи на Тамара Джейкъбс и съпруга ѝ Дилан. Плюс бонусите, които с много труд измъкна от Сара Кени: работните записки на Тамара и няколко флашки. Разпечатките от файловете са цяла планина – множество различни варианти, подредени по номера и дати: „Плащаницата“ – чернова 1, 10 януари; „Плащаницата“ – чернова 10, 26 юли...

Мици решава да започне от самото начало. Първият вариант сигурно е най-незавършен, но може да е най-ценен. В по-късните чернови може някои неща да са премахнати, обработени, замаскирани. Тя вдига краката си върху бюрото, обляга се удобно назад и започва да чете. Отдавна не е чела нещо различно от вестник или списание – това е още нещо, което трябва да промени в новия си живот. Мици разлиства страниците и се опитва да хване нишката на сюжета между указанията за заснемане на отделните сцени.

ПЛАЩАНИЦАТА

Тамара Джейкъбс

НАДПИСИ

Празен екран. (Трябва да създава усещане за продължителна и всеобхватна празнота.) Гледайки тази тъмнина, зрителят се чувства затворен, объркан, в безизходица.

От дълбините на нищото се чува вой на пустинен вятър.

Гръмотевица.

Тътенът прелива в звука от чук, който забива пирони в дърво. Воят на вятъра се засилва. После отслабва до звука от женски плач и стенания.

Екранът все още е тъмен.

Като фон започва постепенно усилваща се тягостна музика.

Изведнъж на екрана се появяват черно-бели образи. Позитивни и негативни снимки на лицето от Торинската плащаница.

Близък план на тъмните очи.

Музиката закънтява силно.

Бърза смяна на кадри, които изобразяват нещо като трънен венец. Музиката е насечена, пронизителна, като акцентира всеки кадър. Образите изглеждат накъсани, намачкани, надраскани, като стара черно-бяла филмова лента, която се върти през старомоден прожекционен апарат.

На екрана се размазват капки кръв. Намокрят плащаницата, попиват в плата, после избеляват с хода на вековете.

Близък план към долния край на плащаницата; камерата показва местата, където са били увити дланите и стъпалата – където се е пропила червената кръв. Кадърът се отдалечава от погребалното покривало и екранът отново потъмнява.

Отслабващото ехо от далечен плач се смесва със заглъхващия вой на свирепа вихрушка.

Животът тече, минават векове.

Екранът отново почернява.

НАЧАЛНА СЦЕНА

В предишния черен кадър изникват звезди. Камерата показва широк план от нощното небе, после бавно се снижава, за да се види гледка от съвременно торино, осветено от улични лампи.

ВЪНШЕН ИЗГЛЕД ОТ КАТЕДРАЛАТА „СВЕТИ ЙОАН КРЪСТИТЕЛ”

(звън на камбани)

ИЗГЛЕД ОТГОРЕ КЪМ ВХОДА НА КАТЕДРАЛАТА

Древните порти внезапно се отварят. Излиза шумна тълпа. Хората закопчават палтата си, слагат си шапки, хващат децата си за ръка. Изглеждат весели. Ободрени.

ПРЕЛИВАЩ КАДЪР

Стар свещеник съблича обредните си одежди. Иподяконите събират молитвените книги, гасят свещите, оправят възглавничките за коленичене.

ИНТЕРИОР

Църквата се изпразва и потъва в мрак. Изщракване на ключ от заключването на тежката входна врата.

Отдалечаващи се стъпки по каменните стълби отвън.

На светлината от джобно фенерче се появява мъжко лице. Лъчът осветява плочките на църковния под. Чуваме стъпките му, докато върви и следваме подскачащата светлина. Светлото петно спира и се насочва към мястото, където е заключена торинската плащаница. Вижда се ключалката. Ръка в гумена ръкавица пъха ключ и го завърта. Чува се изщракване и когато вратата се отваря, фенерчето осветява плащаницата.

За две-три секунди нищо не се случва.

Изведнъж проблясва нож.

Изглежда, че невидимият посетител се кани да раздере плащаницата. Да я повреди. Да я унищожи. Светлият лъч се плъзва по плащаницата – появяват се петна (образи, напомнящи онези, които току-що сме видели в началните кадри).

Чува се силен трясък. Фенерчето бързо изгасва.

ЕКСТЕРИОР

Отвън две момчета ритат топка и тя се удря в капаците на църковните прозорци. Те грабват топката и побягват уплашени.

ИНТЕРИОР

В полумрака виждаме лицето на мъжа с ножа, който чака търпеливо.

След като не чува други обезпокоителни звуци, продължава това, което прави.

БЛИЗЪК ПЛАН

Острието на ножа бавно се плъзга по повърхността на древното платно като точене на бръснач върху кожен каиш.

Ножът изчезва. Пауза. Тиксо – като онова, което криминалистите използват за снемане на отпечатъци. Някой го залепва и пак го отлепва.

ЕКСТЕРИОР, ЕРУСАЛИМ, 32 Г. СЛ.ХР.

Камерата бавно показва хълмист пейзаж от Близкия изток, дървета, камили, тълпа от хора, които се блъскат и надничат да видят нещо. Събират се все повече и повече. Чуваме мъжки глас.

Камерата се издига над главите на множеството и показва Христос, който проповядва.

Мици вдига поглед от сценария и се замисля. Нещо е привлякло вниманието ѝ. Тя отново поглежда задрасканите редове.

Тиксо – като онова, което криминалистите използват за снемане на отпечатъци. Някой го залепва и пак го отлепва.

В дясното поле на страницата е написано на ръка: *прекалено деликатно/н. пр.

„Н. пр.“ вероятно означава „нуждае се от преработка“. Тя размества планината от папки и след кратко ровене намира следващия вариант. В него пише:

Ножът изчезва. Пауза. От лявата страна на кадъра се появява кремав хартиен плик. Някаква ръка вдига плащаницата и леко я изтръсква. От плата падат миниатюрни влакна и кафеникави прашинки. Ръката запечатва плика.

Мици се пита защо Тамара е променила текста. Какво не е било наред в първоначалния вариант? Тя сравнява двата сценария. Единствената видима промяна е премахването на изречението „като онова, което криминалистите използват за снемане на отпечатъци“. Мици се залюлява на стола, сякаш се надява, че движението ще размести някоя заседнала мисъл, блокираната ѝ интуиция. Решава да отиде при Матюс, за да поиска разрешение да изпрати Ник в Торино. Никой от двамата няма да е доволен, но няма друг начин.

Клетъчният телефон на бюрото ѝ иззвънява и тя вдига.

– Мици Фалън – представя се, като все още гледа сценария и се чуди за промените.

– Аз съм.

Тя се вцепенява.

Алфи!

Сърцето ѝ подскача. Тя дръпва телефона от ухото си и го поглежда гневно. Прекъсва, без да чуе какво говори мъжът ѝ. Струва ѝ се някак недостатъчно просто да затвори. Затова изключва телефона напълно. Знае, че трябва да говори с него. Но не сега. Не и преди да е сигурна, че е достатъчно силна за целта.

39

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Управителят Джон Джеймс застава на входа на цеха точно когато сирената оповестява началото на предиобедната почивка в единайсет часа.

– Чакайте! Чакайте!

Налага се да крещи, за да надвика шума от тътренето на столове по дървения под.

– Изчакайте. Искам да ви съобщя нещо.

Шумът отслабва и трийсет жени го поглеждат недоволно. Някои бързат да отидат до тоалетната, други – за кафе или безалкохолно, но най-нетърпеливи са тези, които искат да запалят цигара.

– Снощи Ема Варли подаде молба за напускане и няма да идва на работа.

Съобщението предизвиква няколко изсвирвания и вяло ръкопляскане.

– Това означава, че имаме свободно място за шивачка. Ако познавате някого, който има нужда от работа, кажете му. Кандидатите трябва да представят препоръки от предишен работодател. Това е.

Шумът се възобновява и жените тръгват да излизат. Джей Джей се отдръпва, за да им направи път.

– Добре, че се отървахме от тая – измърморва Джени Харисън, когато се приближава. Трийсетгодишната брюнетка носи косата си вързана на мазен кок и цялата е омацана с грим. – Кучката и без това нищо не вършеше, дърпаше ни назад.

Джей Джей се чувства длъжен да я защити:

– Напускането на Ем е голяма загуба за компанията.

Харисън спира пред него.

– Ем? – Лицето ѝ светва и в гласа ѝ прозвучава възбуда. – Да не би Ем да е била любимка на шефчето?

Джей Джей не казва нищо. Мислено се упреква за неволната грешка на езика.

– Леле, май ще ви бъде мъчно за нея, господин Джей. – Харисън се пресяга и хваща за ръката една от минаващите наблизо злобарки. – Хей, Ким, знаеше ли, че шефът е бил лапнал по Петнистата?

Ким Бас – платиненоруса блондинка, нито много млада, нито много стара, спира и се втренчва предизвикателно в лицето на управителя.

– На мен ми изглежда много смутен, Джен. – Ким го оглежда нахално, дъвчейки дъвка. – Да, може е да е лапнал. Или пък, нали знаеш, може и тя да му е лапнала нещо.

Двете се разкикотват истерично и се прегръщат, сякаш шегата е толкова смешна, че ще паднат, ако не се подпрат.

– Хайде, изчезвайте от тук! – Джей Джей махва към вратата. – Идете да почивате и се връщайте на работа.

Харисън е твърде нахакана, за да позволи такова отношение. Такива мухльовци като Чироза не могат да ѝ стъпят и на малкия пръст, хапва ги за закуска. Тя пристъпва към него, толкова близо, че гърдите ѝ се допират до тялото му, а миризмата на евтиния ѝ парфюм го кара да се закашля.

– Сега ние можем да сме ви любимки, господин Джей. – Посяга да го погали по лицето, но той се дръпва. – С Ким ще ви покажем неща, които не сте и сънували.

По примера на приятелката си Бас се подпира на рамото му и притиска тяло до неговото.

– Точно така, шефе. Дръж се добре с нас и ние ще те обслужим подобаващо.

Гневът му излиза от контрол. Той зашлевява блондинката през устата. Кръвта му кипва. В съзнанието му изникват зловещи сцени. Той впряга цялата си воля, за да не я сграбчи за гърлото и да я удуши.

– Хей! – изкрещява Бас, като сграбчва ръката му. – Кого ще удряш, бе?

Без да мисли, той отново ѝ удря плесница, този път с другата ръка.

– Събирайте си нещата! Уволнени сте! И двете.

Бас се отдръпва. Вече не изглежда толкова нахакана.

– Не можете да го направите.

– Вече го направих – заявява той, като се опитва да успокои пулса си. – Уволнени сте. Събирайте си нещата и изчезвайте. Веднага!

Жените се споглеждат уплашено.

– Ама ние се шегувахме, господин Джеймс – започва да се извинява Харисън. – Съжаляваме, ако сме ви ядосали.

– Махайте се.

– Моля ви – проплаква Бас. – Дуейн ще ме пребие, ако разбере, че съм си загубила работата.

На Джей Джей изобщо не му дреме какво ще стане с нея.

– Сама си си виновна. Вземайте си нещата и се омитайте или ще извикам ченгетата да ви изхвърлят.

Двете осъзнават, че той няма да промени решението си. Лицето на Харисън почервенява от гняв.

– Вие я нападнахте – посочва Бас. – Това беше сексуален тормоз. Видях ви. Опипвахте я. – Обръща се към приятелката си. – Нали така, Ким? Опипваше те, нали?

– Да. Вие сте сексуален маниак! Постоянно ме тормозите. Всички момичета видяха.

Самодоволното изражение изведнъж изчезва от лицето му. Нещастникът не знае как да реагира. Не знае какво да прави. Харисън го потупва по бузата, преди да се отдалечи.

– Сега отиваме да си вземем почивката. – Поглежда часовника си. – Само че ще закъснеем, защото много ни задържахте.

40

ЛОС АНДЖЕЛИС

Столът на Дик Матюс изскърцва застрашително, докато той се поклаща напред-назад, обмисляйки молбата на Мици да изпрати Каракандес в Торино.

Ако жертвата беше някой бездомник, веднага щеше да откаже. Щеше да я изгони, но преди това хубаво да я насоли, задето е предложила такава глупост. Обаче убийството на холивудска писателка е съвсем друга работа. Коренно различен случай, защото кметът от сутринта го притиска за резултати, напомняйки му, че изборите са съвсем близо.

Матюс се изправя на стола и изрича тежкото си решение:

– Добре, пращай го. Само че икономично. Качи го на някой пощенски самолет или го прати с евтина компания. Без добавки за извънреден труд, без джобни за скъпи ресторанти.

– Благодаря, шефе.

Тя тръгва да излиза.

– И да замине веднага. Днес. Тази нощ най-късно. Искам да видя резултати от това разследване, Фалън, и то бързо.

– Дадено.

– Хубаво. Всъщност искам да го направиш дори по-бързо от бързо.

Мици набира номера на Ник, докато слиза към колата си, за да отиде на следващата среща – с един католически учен и специалист по Торинската плащаница.

– Каракандес – обажда се той; около него се чува силен шум.

– Къде си?

– Обикалям кафенетата около киностудиото. – Ник кимва за благодарност на младия келнер, с когото току-що е говорил. – Реших, че Тамара може да е идвала за късна закуска или за каквото писателите ходят на кафе.

– Нещо интересно?

Ник поглежда безизразните лица, които се опитваше да разпитва досега.

– Засега нищо.

– Бягай до вас и си събери багажа. В момента ти резервираме билет за Торино.

– Стига, Миц. След един месец напускам. Късно е да ходя от другата страна на Атлантика.

– Това е заповед, Ник. Директно от Матюс.

Ник замълчава за момент, докато обмисля новината. Знае, че Мици има две деца и мъж алкохолик, за които трябва да се грижи. Не може тя да отиде, а няма друг с достатъчно висок ранг, когото да изпратят.

– Добре, но ще си ми задължена. Много.

– Напомни ми, когато ти омръзне да пътешестваш по моретата.

Той затваря телефона и излиза от кафенето.

Мици съжалява, че му прехвърля тази задача – не само защото ѝ е съвестно да го товари точно преди уволнението, а и защото, ако случаят не се разреши дотогава, ще се наложи да инструктира някой друг за всичко, по което е работил Ник.

Няколко минути след дванайсет слиза от колата и се качва в асансьора на грозен бетонен небостъргач на улица „Темпъл“. Подът е постлан със стар кафяв мокет, който отдавна вече не може да се изчисти само с едно забърсване, както са обещавали рекламите. Половината помещение е заето от сиво метално бюро с три чекмеджета и два пластмасови стола. Насреща на стената виси еднометрово разпятие с обезпокоително реалистична статуя на окървавения Христос.

Отец Патрик Маевски от Лосанджелиската архиепископия се изправя, за да се ръкува с нея. Червендалестият свещеник е дестилиран продукт от ирландска и полска суровина, филтрирана през Гданск и Белфаст. Късата му, но гъста бяла коса се прелива плавно в къса, но гъста бяла брада и му придава доброжелателен вид.

– Заповядайте, седнете. – Той се настанява отново на стола си. – Тъкмо привършвам обяда; надявам се, че нямате нищо против – добавя, като посочва купичка с воднист бульон върху стар дървен поднос на бюрото си.

– Не се притеснявайте.

– Да поръчам ли и за вас?

Мици е виждала по-апетитни гледки в миялната си машина, затова учтиво отказва:

– Не, благодаря.

– Много изпускате.

Отчето се усмихва добронамерено и постила бяла престилка върху черното си расо. Загребва с лъжицата и бавно я поднася към устата си. Преглъща с наслада всяка хапка. Не сърба лакомо. Не бърза. Не прахосва нито капка.

След цяла вечност отецът безшумно оставя лъжицата в купичката, маха салфетката и избърсва устните си.

– Голяма вкусотия – заявява. – Изпуснахте прекрасна гощавка.

– Казвали са ми, че въздържанието е полезно за душата, отче.

– Но не толкова полезно за стомаха – засмива се той. – Е, сигурно не сте дошли да си приказваме за супа. По телефона казахте, че се интересувате от свещената Торинска плащаница.

– Да, така е. – Мици приближава стола си до бюрото. – От архиепископията ми казаха, че това е във вашата специалност.

– Наистина. Цял живот се интересувам от плащаницата. Казаха ми, че е във връзка с криминално разследване. Мога ли да попитам от какво естество?

– От актуално естество. Не се засягайте, но за момента не мога да ви кажа повече.

– Разбирам. Какво точно искате да знаете?

– Мислите ли, че плащаницата е автентична?

– Видях Sacra Sindone^3 при последното ѝ излагане в Торино. Самото ѝ присъствие ме изпълни с убеждението, че това е покривалото на Божия Син.

– Как така? Откъде сте толкова сигурен?

Лицето му се озарява:

– Като Божи служител просто разбрах.

Тя отваря бележника си и си придава наивен вид.

– Само секунда. Тук съм записала нещо, което прочетох в интернет. – Разлиства една страница, после друга. – А, ето. Учените, извършили въглеродното датиране на тъканта, твърдят, че плащаницата не може да е била на Христос, защото произхожда от Средновековието, цитирам: „несъмнено между 1260 и 1390 година“.

– Грешат. Датирането беше извършено преди около трийсет години. Тогава методът не беше толкова прецизен, колкото сега. Имаше недостатъци.

– Наистина ли?

– О, да. Не са рядкост случаите, в които въглеродният метод дава няколкостотин години грешка.

– Няколкостотин, да, но повече от хиляда...

– Грешката си е грешка, детективе. – Отчето облизва предните си зъби, за да се наслади на последните остатъци от супата. – Ако представяте веществени доказателства в съда – ДНК, кръв или пръстови отпечатъци – и има дори малка неточност, съдията ги отхвърля, нали така?

– Така е. Но дори в наши дни учените, които са изследвали плащаницата – големите умове от Оксфорд, Аризона и Цюрих – твърдят, че датирането е точно.

– Разбира се, че така ще кажат. Нали защитават репутацията си. Вижте, рентгеновите лъчи бяха изобретени през деветнайсети век и бяха истинска революция с възможността да се надникне в човешкото тяло, да се лекуват разни болести и така нататък. Обаче тези стари апарати бяха далеч от прецизността на съвременните технологии, пропускаха хиляди неща. Същото беше и с въглеродното датиране. Когато са правени тези изследвания, то едва прохождаше и в случая е станала голяма грешка, точно както при рентгеновите апарати от деветнайсети век.

Изражението на Мици показва, че аргументите му не ѝ звучат убедително.

– Освен това се намесват и други фактори – цял куп.

– Какви например?

– Като начало пробите са били взети от неподходяща част на плащаницата.

– Как може да има неподходяща част?

– Много просто. Покровът е голям и много древен. Около четири и половина метра дълъг и метър и двайсет широк. С времето се е повредил – от сгъване, от намокряне и най-вече от пожара в Сент Шапел в Шамбери във Френските Алпи, където е бил съхраняван. Затова с течение на вековете обгорените, изцапаните и износените участъци на плата са били реставрирани, между старите нишки са втъкавани нови. Опасявам се, че въглеродното датиране е направено върху някой от поправените участъци, а не върху оригиналния плат.

– Не са ли взели проба от оригиналния плат?

– Изглежда, че не.

– Извинете ме, може би съм твърде глупава, но не мога да разбера как е възможно да се допусне такава грешка.

Отчето я поглежда озадачено:

– Какво имате предвид?

– Ами, съдейки по това, което четох, именно Църквата е определила от кои участъци да се вземат проби, а не учените. Ако са знаели, че платното е кърпено, защо не са взели проби от оригиналния плат?

Маевски я поглежда раздразнено:

– Свещената плащаница не е кърпена. Реставрирана е майсторски чрез почти невидимо втъкаване на нови нишки между старите. Църквата не е заблудила никого. Представителите ѝ просто не са знаели, че тези участъци са били реставрирани.

– Искате да кажете, че няма документи, които доказват, че платното е било поправяно през Средновековието?

– Точно така.

– О, стига – не скрива скептицизма си Мици. – Това е най-прочутата религиозна реликва на всички времена. Как може никой да не е записал какво е правено с нея и кога?

– Бъдете така любезна и ми позволете да довърша – измърморва Маевски, като я поглежда строго. – Липсата на документация не е нещо необичайно. През изминалите две хиляди години много неща са се загубили или са били унищожени. Жалко е наистина, но много документи и свидетелства, свързани с плащаницата и други важни религиозни реликви, са изчезнали през вековете.

– От личен опит, отче, знам, че важните документи се губят или биват унищожавани само тогава, когато някой го иска.

– Ние не сме дребни мошеници, които крият данъци, нито измамници, детективе – обидено изтъква Маевски.

Възмущението му не трогва Мици:

– Фалшификаторите са си фалшификатори, отче, дори да са президенти, политици или духовници.

Той въздъхва отегчено:

– Знаем от документирани източници, които притежаваме, че след пожара във Франция през 1532 г. четири монахини от Ордена на света Клара са възстановили значителна част от плащаницата. По същия начин можем да докажем, че подобна реставрация е извършена и през 1694 година.

– Не искам да ви притеснявам, отче, но това са шестнайсети и седемнайсети век, доста след тринайсети век, откогато е датирано платното.

Маевски се обръща настрана и дръпва горното чекмедже на бюрото си. Прокарва пръсти по подредените вътре зелени папки. Изважда една от средата.

– Виждали ли сте качествени снимки на плащаницата, детективе?

– Само тези, които са в Интернет.

– Те са с лошо качество. – Отецът отваря папката. – Ето. – Подава ѝ два листа. – Това са снимки с висока разделителна способност, направени с одобрението на Църквата. Отляво е предната страна на плащаницата, а отдясно – задната.

Мици ги разглежда както ако бяха снимки от местопрестъпление – първо поглежда всичките набързо, после се връща на първата и се взира внимателно във всички детайли.

Той се приближава със стола си и прокарва пръст по скръстените ръце на мъртвеца на лявата снимка.

– Това е отпечатък от мястото, където един от железните гвоздеи е бил забит в китката на Божия Син – не в дланта, както мнозина са считали, а между костиците в основата на китката. – Отецът премества пръста си върху торса. – Тези бледи кръстосани линии са следи от флагрумите на войниците...

– Флагруми?

– Камшици с метални шипове по дължината на кожения език.

Мици ясно вижда всичко, което описва Маевски. Детайлите са впечатляващи. Специалист по смъртта и мъртъвците като нея дори би могъл да различи посоката, в която е текла кръвта от раните.

Маевски забелязва стъписването ѝ пред това тайнство – пред чудото.

– Трудно е за обяснение, нали?

– Така е – съгласява се тя, като се вглежда в друга снимка – увеличено изображение на главата и лицето.

Изглежда смразяващо истинско. Тя напряга паметта си, но не си спомня да е виждала или дори чувала за труп, който да е оставил отпечатък върху какъвто и да е плат или тъкан.

Старият духовник се навежда към посетителката си. Тя усеща топлия му дъх, все още миришещ на супа.

– Детективе, нямам представа какво разследвате, но ви съветвам да бъдете много внимателна. – Той нежно погалва снимката в скута ѝ и добавя с наставническия тон на изповедник. – Сега гледате лицето на нашия Господ Бог. Помнете, че един ден Той ще гледа вас и Той, с цялата Си милост, ще ви съди така, както сега вие съдите Него.

3 Свещена плащаница (ит.), името, с което е известна Торинската плащаница – б. р.

41

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Джей Джей не може да погледне жените, изнизващи се от цеха след края на работния ден. От гласовете им му се повдига. Повръща му се от тази кипяща, гъмжаща тълпа. Сред глупашкото им бърборене чува гласовете на Харисън и Бас, които не спират да сипят обиди по негов адрес.

Той се оттегля от машинното в кабинета си. Чувства се отново като гимназист. Спомня си как по-едрите, по-големите момчета го тормозеха, издевателстваха над него. Тези мисли карат стомаха му да се свива.

Джей Джей сяда зад бюрото си, затваря очи и навежда глава. Той знае какво се случва. Те са зли. Порочни Слуги на злото. Изпратени са като изпитание за решителността му. Пуснати на земята, за да му пречат, да унищожат всичко, което той защитава и което е призован да осъществи. Напразно – няма да успеят. Той няма да им позволи. Някой почуква по стъклото. Той вдига поглед. Вижда лицето на Харисън през стъклото. Зинала с мръсната си, скверна уста. Прави му обидни жестове с ръка. След като зяпа няколко секунди ужасеното му лице, тя се изкикотва и си тръгва. Той е като вцепенен. Тя отново го унижи. Харисън и Бас ще превърнат живота му в ад. Знае, че ще стане така.

Той става от бюрото вбесен, връща се в цеха. Тръгва по редовете, изключва машините. После проверява прозорците, чешмите в тоалетната, електрическите чайници и другите уреди в малкото кухненско отделение. Гаси лампите. Връща се в офиса и отваря стария метален шкаф под неработещия компютър и купчина листа в единия ъгъл на стаята. Преглежда личните досиета, докато открива двете, които търси – на Харисън и на Бас.

Добра новина – двете живеят в един и същи квартал. Недалеч от работата. Всъщност съвсем близо. Той си записва адресите и телефонните им номера и пак прибира досиетата. Гаси последните лампи и заключва. С приповдигнато настроение, потегля в мрака.

42

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

До края на работния ден основното занимание на Мици е да урежда пътуването на Ник и да избягва срещите с Матюс, който час по час получава досадни обаждания от кого ли не – от кмета до главния комисар. Горкият човек изглежда сякаш всеки момент ще му избият уплътненията.

Вечерта Мици смята да вземе за момичетата безалкохолно и хубав сладолед от някоя закусвалня. Да се утешат с нездравословна храна. Женска вечер вкъщи, преди да отидат на ски. Ще се отрази добре и на трите.

По пътя към къщи телефонира на Ник, като се подготвя да чуе куп ругатни.

– Ало – изпращява гласът му от слушалката на хендсфрито.

Тя увеличава звука.

– Не трябва ли да казваш „бонжур“ или нещо такова?

– Ха-ха, много смешно. Мисля, че на италиански се казва „бонджорно“.

– Съвсем скоро ще разбереш. Приготви ли си багажа?

– Тъкмо го натоварих в колата и се каня да тръгвам. Много ти благодаря, Миц. Само за това си мечтаех, преди да се уволня – да се кандилкам няколко хиляди километра, за да преследвам духове.

– Виж какво, ако имаше друг подходящ, щях да изпратя него. Ако можех, щях да отида аз. Повярвай ми, нямах друг изход.

– Определено знаеш как да накараш един мъж да се почувства добре.

– Стига си се оплаквал. Свърза ли се вече с карабинерите?

– Току-що. Обещаха да ми изпратят офицер за свръзка. Освен това се обадих на един приятел от ФБР да ми намери някоя сродна душа.

– Внимавай да не се наложи да си плащаме. Матюс ще ми вземе значката, ако харчиш за нещо повече от кафе.

– Чудесно! Пращат ме на гадно пътуване и на всичкото отгоре ще ми гледат разходите под лупа. Как мина твоят ден?

– Имала съм и по-добри.

– По-конкретно?

Тя понечва да му разкаже, но замълчава. Какъв смисъл има да вгорчава и неговия живот? След няколко минути той ще е вече на летището и ще трябва да води разследване на убийство. Затова Мици отговаря:

– Тия сценарии, които ми остави, почти ме подлудиха. Накрая ходих в архиепископията да се консултирам с един така наречен експерт по плащаницата.

– Бог да е с теб. Обогати ли те с някое прозрение?

– Може да се каже. – Мици натиска клаксона, когато някакъв кретен с „Шевролет Тахо“ я засича отдясно. – От научна гледна точка няма никакво доказателство, че това е покривалото, с което е бил увит Христос. Може би точно това е искала да разкрие Тамара Джейкъбс. Утре ще се обадя на Ейми да поискам експертното ѝ мнение на патоанатом. Може би тя ще каже дали е възможно отпечатъците да са оставени от човек, който е бил разпнат на кръст.

– Не съм сигурен, че Ейми е виждала жертва от разпъване.

– В Ел Ей стават всякакви перверзии, никога не се знае. Когато стигнеш в Италия, пробвай да огледаш плащаницата. Днес видях няколко висококачествени снимки. Бяха удивителни.

– В какъв смисъл удивителни?

– В смисъл, че не мога да си обясня как цял труп се е отпечатал толкова ясно на онзи чаршаф. Наистина не разбирам. От това, което четох и чух, няма доказателства някой да го е нарисувал или да се е отъркал в него. Истинска мистерия, това поне е сигурно.

Ник поглежда часовника си.

– Миц, трябва да тичам, ако искаме да хвана полета.

– Отивай. Обадих ти се само за да ти пожелая късмет. Ще ти пратя последната информация по имейла. Значи ще имаш офицер за свръзка, така ли?

– Така ми казаха. Ще ти се обадя, щом пристигна и се ориентирам, става ли?

– Добре. – Тя замълчава за малко. – Пази се.

– Ти също.

Той затваря. Мици включва радиото, но не се заслушва какво говорят. Изминава останалата част от пътя на автопилот, като се пита как момичетата са прекарали деня, написали ли са си домашните и как ще се държат с нея, когато се прибере вкъщи.

Когато завива по алеята към дома си, се налага да натисне рязко спирачките.

Колата на Алфи. Паркирана на обичайното място под навеса.

Мици откачва колана си, сърцето ѝ се разтуптява. Слиза и затръшва вратата на колата. Толкова е ядосана, че почти разбива с ритник собствената си врата.

– Здравей – казва той нахално, седнал с двете момичета около семейната маса. Пред тях има голяма кофа от „Кей Еф Си“. – Донесох пиле, няма нужда да готвиш.

43

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

На картата пише Бойл Хайтс, но местните го наричат Паредон Бланко – Белите скали, хълмист квартал на източния бряг на река Лос Анджелис, известен като първа спирка на повечето новодошли емигранти. Първият заселник се казвал Андрю Бойл, ирландец, дошъл по тези места още по времето, когато Калифорния е била част от Мексико. Станал кмет и построил инфраструктурата, подслоняваща в наши дни пъстра смесица от латиноамериканци, източноевропейци, японци и бели американци, които са малцинство.

Джей Джей седи в колата си между църквата „Сейнт Мери“ и болницата „Промис“ и наблюдава входа на голяма петстайна къща, която навремето несъмнено се е смятала за луксозен имот и е била собственост на добро, набожно семейство. Сега е съвсем запусната и стаите се дават под наем на разни отрепки. Тук живее Джени Харисън, макар че от мястото, където седи, той не може да разбере в коя част на постройката паркира жалкия си задник.

Един поглед към часовника на таблото му показва, че наблюдава вече повече от четири часа, време, за което през къщата се извървя цяла армия от хора – идваха и си отиваха. Приятелката на Харисън, Ким Бас, дойде преди три часа и още не е излязла. Може би ще остане да преспи. Ако не, до апартамента ѝ е по-малко от километър. Прощалната ѝ разходка.

Трябваше му известно време, за да разбере какво става. Отначало си помисли, че организират купон, но после му направи впечатление, че мъжете, които идват, не се задържат дълго и не носят бутилки или подаръци. Това е публичен дом. Можеше да се очаква. Харисън и Бас са жалки отрепки. Ето защо Бог му ги показва – за това и защото правеха живота на Ем ад. Е, сега той ще ги изпрати точно там.

Отпред спира мерцедес S класа; от него слизат двама мускулести латиноси и влизат в къщата. След двайсет минути излизат на терасата, пушат пури и броят пари. Изтичват навън и се качват в лъскавата лимузина. След малко лампите в къщата започват да изгасват.

Момичетата постепенно се разотиват. Спечелили са достатъчно. Джей Джей се пита какво ли е да лежиш в техния мрак, на дъното на малкото им блато и да ги дебнеш.

Лесна плячка.

Той си представя разположението в къщата. Как ще влезе и ще излезе. Накъде да кара, след като свърши. Когато Харисън е вече мъртва.

44

Мици оставя чантата и сакото си в антрето. Казва си, че трябва да се успокои, но сърцето ѝ сякаш ще изскочи от гръдния кош.

Връща се в дневната и поглежда дъщерите си. Джейд изпреварва въпроса ѝ:

– Аз го пуснах. – Вижда гневното изражение на майка си и добавя: – Все пак ми е баща.

Амбър се отдръпва малко от Алфи и сестра си. Иска да бъде близо до майка си, ако започнат да прехвърчат искри.

Мици хвърля убийствен поглед към съпруга си. Не ѝ се вярва, че това е мъжът, за когото е пожертвала осемнайсет години от живота си; мъжът, с когото е искала да прекара всяка своя секунда на този свят.

– Вечеряме и после си тръгваш.

– Трябва да поговорим, Мици. Знаеш, че трябва – казва Алфи, сякаш той е умният в семейството, той е разумният, който ще измисли как да се справят с тази опасна ситуация. Повдига кофата с пилешкото. – Защо не донесеш чинии да си разделим тази вкусотия?

Гневът ѝ се разпалва. Как смее този мръсник да идва сякаш снощи нищо не се е случило, сякаш не е нищо особено?

– Аз ще донеса. – Джейд става и изтичва в кухнята.

Тя знае, че майка ѝ всеки момент може да избухне, и не иска да се случи нещо лошо.

– Няма какво да говорим, Алфи. Обадих се на адвокат и ще поискам развод – хладно и решително заявява Мици, но някакво съжаление бодва сърцето ѝ, става ѝ тъжно, че любовта на живота ѝ се е превърнала в кошмар. Може би вината е нейна. Може би причината е в работата ѝ.

Няма значение. Трябва да бъде силна сега.

– Не го прави, Мици. – Гласът му е тих и разумен. – Знам, че оплесках нещата. – Звучи, сякаш се разкайва. – Страшно ги оплесках, нали? Но ти знаеш, че те обичам. Обичам теб и момичетата повече от всичко на света.

Той става от стола и се примъква към нея от другата страна на масата. Мици вдига ръка:

– Спри! Изобщо не се приближавай, Алфи. Не смей да ме докосваш!

Той спира до стола ѝ, застава неловко.

Мици отмества очи. Погледът ѝ преминава през Джейд, която стои на вратата и изглежда така, сякаш всеки момент ще се разплаче, и Амбър, която стиска ръката ѝ и трепери от страх.

– Върни се на стола, Алфи, или се махай.

Тя едва говори от гняв. Алфи остава където е. Все още се надява да я умилостиви.

– Моля те да ми простиш. Дай ми още един шанс да поправя нещата, да станем пак семейство.

Пил е. Не беше забелязала в началото, но сега надушва дъха му – на алкохол и кисело. Когато Алфи пие, може да се случи всичко. Изведнъж Мици престава да мисли като уплашена съпруга и разтревожена майка и започва да мисли като полицай – полицай в опасна ситуация. Той може да прибегне към насилие. Момичетата също могат да пострадат. Не само душевно, а и физически.

Тя трябва да овладее положението.

Мици се усмихва на дъщеря си:

– Ела, Джейд, недей да стоиш така. Раздай чиниите. Всички умираме от глад. – Поглежда Алфи и се опитва да си придаде примирен тон. – Разбира се, че ще поговорим, Алфи. Но преди това нека да похапнем, искаш ли? Имах труден ден, а момичетата са уморени и гладни. Седни, моля те.

Той остава неподвижен за секунда, после се примъква до обичайния си стол – на челното място на масата.

– Някой иска ли нещо за пиене? – Тя поглежда съпруга си, бъдещия си бивш съпруг. – Купил ли си кока-кола?

Той поклаща глава:

– Не.

– Така си и мислех. – Тя завърта очи. – Сега ще донеса. Ти какво искаш, Амбър?

– Кола.

– Кола, какво?

– Една кола, моля, мамо.

– Това е друго. – Мици тръгва към кухнята. – Ти какво искаш, Алфи? Кола или бира?

– Бира.

Мици изважда кутиите от хладилника, докато Джейд взема четирите бели чинии от шкафа. Навремето бяха шест, но Алфи счупи другите две заедно с още десетина други съда, когато една вечер си изпусна нервите. Мици поставя напитките на масата.

– Измихте ли си ръцете, момичета? – Знае, че не са, и лицата им го потвърждават. – Така си и мислех. Хайде, тичайте да се измиете. – Побутва пилешкото към съпруга си. – Ще го разсипеш ли по чиниите?

– Добре.

– Аз също трябва да се измия. – Тя му показва дланите си и излиза в коридора. – Хайде, момичета, побързайте да не изстине яденето – извиква достатъчно силно, за да заглуши звука от телефона, докато набира спешния номер.

Не ѝ пука за унижението. Този път завинаги ще се отърве от мръсника.

45

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Някаква светлина привлича погледа му.

Вратата се отваря. Показват се двама души. Някой си тръгва.

Сега ги вижда по-ясно. Джени Харисън застава отвън по къса пола, горнище с гол гръб и обувки с токчета. С едната ръка държи бутилка бира, с другата помахва за довиждане на някого. Ким Бас, с развята руса коса, слиза от терасата и тръгва по очуканата алея. Джей Джей се колебае за момент. Представяше си, че първо ще убие Харисън. Заслужила си го е, Бог му е свидетел. Но Бас го привлича повече. Тя тръгва по улицата. Сама. Безпомощна. Сякаш му се предлага. Готова е да приеме наказанието си.

Той пали двигателя и потегля с изключени фарове. Къщата ѝ е на петнайсет минути пеша – покрай парка „Холенбек“, през Източна четвърта улица, после покрай сервиза на ъгъла на „Къмингс“. С колата ще стигне за по-малко от пет минути.

Когато завива надясно по „Чикаго“, му хрумва нещо. Тя може да мине напряко през парка. Това би било идеалното място да я хване. Сто декара поляни. И езеро. Джей Джей завива по „Сейнт Луис“ покрай зелената площ. Тук е прекалено оживено. Момчета със скейтборд подскачат по бордюра. Падат и се хилят, наливат се с бира. По-нататък наркоманчета се мотаят около входа на увеселителния център, от една тонколона дъни странна музика.

Вътрешният глас му нашепва да се придържа към това, което му се удава най-добре. Да се придържа към плана. Да прави нещата така, както ги е правил винаги. Той спира до една запустяла бензиностанция, точно срещу закусвалня „Събуей“ – място, където не би влязъл, дори да умира от глад. Оглежда се за камери, докато заключва колата с дистанционното. Няма.

Благодаря ти, Господи!

Бас живее в триетажно тухлено блокче, оградено с ниска телена ограда и неподдържана морава. Той спокойно отива до входната врата и със задоволство вижда, че е отворена. Когато влиза, лампите светват. Празен гол коридор, сини стени, син под. Във фоайето няма пощенски кутии. Няма начин да разбере кой къде живее. Само три врати. На тях има номера, но не и имена. Той пак излиза и се оглежда за звънци. Няма. Затова влиза отново. Вратите са старомодни, британски стил, с процепи за писма в дървото – напоследък на много места започнаха да ползват такива, защото намаляват престъпността, най-вече кражбите на самоличност и измамите с кредитни карти. До всяка врата има вертикално прозорче от матово стъкло – жалък опит да се придаде по-приветлив вид на тези адски килийки.

Стълбището е тясно, но твърде открито, за да му послужи като скривалище. Тя ще дойде всеки момент. Няма много време.

Помисли. Без паника. Мисли.

Помисля си дали просто да не почука на апартамента отляво и да попита къде живее Бас. Когато поглежда вратата обаче, забелязва, че е по-широка, отколкото тази отдясно. Разширена е, за да може да мине инвалидна количка. Поглежда вратата отдясно. Около дръжката има нарисувани цветя. Щампа. Бас не би направила такова нещо. В нея няма нищо артистично. Под третата врата се вижда светло петно. Той се приближава и се заслушва – басови мъжки гласове, звук от телевизор.

Джей Джей се качва на втория етаж. И тук има три врати. Навсякъде е тъмно. Качва се на третия етаж. Още три апартамента – под вратите на два от тях се вижда светлина. Той коленичи пред вратата на онзи, в който е тъмно, и повдига капачето на процепа за писма. Подушва миризма на мухъл. Тук отдавна не е влизано – явно никой не живее вътре.

Значи – на втория етаж. Сигурен е. Ким Бас живее на втория етаж. Интуицията му подсказва, че е така. Бог му казва къде ще бъде. Джей Джей сваля колана си и прави примка с него. Сяда като сянка на последното стъпало. Чака неподвижно. Ослушва се в мрака и се усмихва, докато слухът му се нагажда към шумовете.

Трак. Вратата на ниската метална ограда се затваря.

Троп, троп. Троп, троп. Токчета по бетонната пътека.

Кашляне. Пресипнало женско покашляне на пушачка. Изкачващи се стъпки.

Той се изправя и опъва колана между ръцете си.

46

ЛОС АНДЖЕЛИС

Всичко е като в доброто старо време. Четири чинии, пълни с оглозгани пилешки кости; момичетата щастливо облизват мазните си пръстчета.

Само че сега е друго време. Ново време. Непростимо лошо време. Мици избърсва устата си със салфетка от „Кей Еф Си“.

– Помогнете ми да разчистим масата, момичета.

Близначките с готовност хукват да помагат. Готови са на всичко, само да има мир. Събират чиниите и хартиените кофички.

Само Мици чува шума отвън. Само тя го очаква. Влиза с момичетата в кухнята, затваря вратата и се обляга на нея. Момичетата изсипват мръсните съдове в мивката и не виждат изражението на лицето ѝ. В този момент униформените полицаи влизат през входната врата, която тя е оставила отворена.

Алфи изкрещява:

– Какво става?

Сърцето на Мици подскача. Амбър е пуснала топлата вода и не чува нищо. Джейд избърсва ръцете си в една кърпа и вижда майка си, облегната на вратата. Разбира, че нещо не е наред.

– Мамо, какво става?

– Нещо, което отдавна трябваше да стане, миличка.

Момичето се досеща, че нещо става с баща ѝ. Той е сам в другата стая. Джейд се опитва да изблъска майка си, да потърси потвърждение на страховете си.

– Недей, миличка, недей.

Амбър стои при мивката и ги гледа.

Мици иска да я прегърне. Да ѝ каже, че всичко ще бъде наред. Скоро всичко ще се оправи.

Някой почуква с дебела ръка по вратата.

– Г’спожо, трябва да поговорим – казва баритонов глас с провлачен калифорнийски акцент и ясен уличен жаргон.

Мици си поема дъх и отваря. Джейд се мушва покрай нея. В стаята има двама полицаи. Яки чернокожи мъжаги, които могат да играят в защитата на „Лейкърс“.

Алфи го няма.

Единият полицай хваща Джейд.

– Спокойно. Чакай.

Мици се озовава при тях за части от секундата. Хваща дъщеря си за рамото и я поглежда в очите:

– Заведи сестра си в стаята ви. Недей да ми противоречиш.

Това е заповед на полицай, не на майка. Момичето се подчинява.

Мици много добре съзнава какво е сторила, но се надява да е за добро. Дори да не е, със сигурност в момента е по-малката от двете злини. Ако нещата бяха излезли извън контрол тази вечер, можеше тя да е тази, която ще изведат с ръце на гърба – а Алфи да го изнесат в чувал.

Това е най-правилното решение, сигурна е.

– Ще се справите ли, госпожо?

Въпросът идва от полицай Логан Конър, метър и деветдесет висока сто и двайсет килограмова планина от мускули, облечена в униформа на лосанджелиското управление.

– Ще се оправя. Всичко е наред – излъгва тя. – Благодаря за помощта.

– Няма защо. – Той кимва леко и тръгва след партньора си. – Ще се погрижим добре за съпруга ви.

Тя се вцепенява при тези думи.

– Чакайте, не искам да го обработвате. Само го закарайте в управлението и го регистрирайте. Ще дойда да дам показания. Утре ще съм в „Убийства“, ако ви трябвам за друго.

– Разбрано. – Той поглежда подутото ѝ ухо. – Не е зле да отидете на лекар да ви прегледа и да ви снима, ако имате наранявания. – Конър вижда отворената ѝ уста, но я прекъсва: – Знам, че познавате процедурата, госпожо лейтенант, и не се опитвам да остроумнича. Просто, ако ще повдигаме обвинения, всяко доказателство ще ни е от полза.

Мици знае, че е прав. Тези случаи са сложни.

– Благодаря, ще си помисля. – Изпраща го на вратата. – Моля ви, погрижете се да не се отнасят грубо с него.

– Разбрано.

Той кимва и тръгва към патрулната кола.

Мици затваря вратата. Каквото и да ѝ е причинил Алфи в миналото, тя не иска нищо да му се случи сега. Съвестта ѝ трябва да е чиста за онова, което ще последва.

За делото.

Ако действа по процедурата, може да го осъди, така Алфи ще получи криминално досие и това ще провали целия му живот в бъдеще. Готова ли е да му причини това?

Мици се качва в детската стая.

Джейд е ядосана, очите ѝ са зачервени.

– Миличка...

– Остави ме намира!

Сърцето на Мици се свива. Трябва да даде на момичето глътка въздух. Джейд е любимката на баща им – ще ѝ трябва време да свикне. На всички им трябва време. Със сигурност не е сега моментът да ѝ се кара, задето е пуснала баща си в къщата. Амбър седи на ръба на леглото, изглежда сломена от току-що случилото се. Мици сяда и я прегръща.

– Всичко ще се оправи, миличко. Накрая всичко ще бъде наред. Просто трябва да преживеем това.

Тринайсетгодишното момиче се притиска до майка си и се поуспокоява, докато тя отмята с пръст косата от лицето ѝ и нежно обгръща бузата ѝ с длан.

– Обичам те, миличко. – Мици целува дъщеря си по челото. – И винаги ще бъда до теб и до сестра ти. Знаеш, нали?

– Да, мамо. Знам...

47

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Ким Бас бе изпила твърде много водка и бе изпушила твърде много марихуана, но по дяволите, трябва да има и забавления. Докато търси ключа в чантичката си, тя си мисли за купона тази вечер и допълнителните пари, които изкара. Иска само да си влезе, да се изпикае, да се изкъпе и да заспи. Да си почине малко, преди животът отново да я подхване.

Отваря и се спъва в изтривалката, докато влиза. Вратата се затръшва зад гърба ѝ и тя се просва по очи в тъмното. Усеща остра болка в тила. Някой дръпва косата ѝ и с ужасна сила притиска гърба ѝ и извива тялото ѝ назад. Ако можеше да изкрещи, би събудила целия квартал. Но нещо стяга гърлото ѝ, задушава я. Тя посяга към врата си. Нападателят блъсва главата ѝ в пода. Още по-силно притиска гърба ѝ. Ким не може да диша, камо ли да крещи.

Вените на главата ѝ започват да пулсират. Паниката стяга гърдите ѝ. В мрака зад себе си чува пъшкане на човек, който се мъчи, напряга всичките си сили да направи нещо. За части от секундата болката спира. Тя успява да си поеме дъх. Свеж въздух прониква в дробовете ѝ. Нещото, което стиска гърлото ѝ, се отпуска.

Невидими ръце я обръщат. Тя се бори за въздух. Някой я притиска отгоре, някой в тъмнината на собствения ѝ дом, усеща го. Някаква тежест натиска гърдите ѝ. Той коленичи върху нея. Вече може да го подуши.

Чироза!

Управителят на цеха, който винаги мирише на риба.

– Ем ти праща поздрави.

С една ръка стиска гърлото ѝ. С другата запушва устата ѝ. Навежда се толкова ниско, че дъхът му погалва кожата ѝ, и прошепва:

– Dominus tecum.

ТРЕТА ЧАСТ

Горко на ония, които са мъдри в своите очи, и които са разумни пред себе си!

Исая 5:21

48

ЧЕТВЪРТЪК

ТОРИНО

Никой не знае на колко е години. Дори самият той. Единственото, което знае, е името, което са му дали. То не е избрано от родителите му. Предавало се е през вековете от поколения монаси. Име, от което хората се боят. Ефрем.

Ефрем никога не е празнувал рождения си ден. Ефрем никога не е празнувал нищо. Той няма лични документи, ипотека, банков заем или каквато и да било застраховка, здравна осигуровка или законни договори. За света той не съществува.

Ако лекар или зъболекар прегледа кожата на Ефрем, очите, костите и зъбите му, би предположил, че възрастта му е някъде около четиридесетте. Ефрем обаче никога не е ходил на лекар и никога няма да отиде. Не е ходил на училище, в университет или друга институция, която би могла да го регистрира в писмените архиви на обществото. Няма никакъв официален документ на негово име въпреки четиридесетте десетилетия, откакто е на белия свят.

Точно по тези причини високият младолик мъж с вид на арабин е малко неспокоен, когато показва паспорта си на граничния контрол, а после изтегля триста евро от международна банкова сметка, открита специално за мисията му.

Истинското призвание на Ефрем е по-странно дори от необичайните неща, които го заобикалят. Той е анахорет. Отшелник. Част от ортодоксална секта, оттеглила се от светското общество. Води незабележим живот в манастир, скрит дълбоко сред Ливанските планини. В уединение. Почти без да потребява каквото и да било. Ефрем е най-довереният член на един много таен и много почитан орден в Църквата на маронитите – монах, ползващ се с пълното доверие на патриарха и старейшините като Набил Хаяк.

Именно по заповед на Хаяк сега той идва в Торино. Пребиваването сред обществото е болезнено преживяване. Би предпочел да стои зазидан в килията си в Ливан, свързан с външния свят единствено чрез агиоскопа – затворено с капак прозорче, през което получава храна. Тази саможертва обаче е необходима. Обхванат от такива мисли, Ефрем сяда по турски на пода в евтината стая под наем в Торино. Всеки път, когато го изпратят някъде по света, той изпада в размисли. Сега не е по-различно. Размишлява кой е, откъде е дошъл и какъв е дългът му. По потекло Ефрем е наполовина монах, наполовина воин. Във вените му тече кръвта на братята, изклани от монофизитите в Антиохия, и на кръстоносците, избили синовете на исляма по границите на Византийската империя. Той добре помни думите на Светия отец, когато посети родината му:

– Ливан е повече от страна; Ливан е послание.

Ефрем е повече от човек; той е ръката на Бог.

Ръка, стисната в юмрук.

Ръка, която ще донесе светото възмездие.

49

ЛОС АНДЖЕЛИС

Часът е няколко.

Онзи неопределен мъртъв час през нощта, когато би трябвало да спиш, но си буден. Час, толкова ужасен, че не заслужава да се назовава с цифри. Мици не може да заспи. От часове лежи в тъмното и се бори с мислите в главата си. Леглото е голямо, студено и празно. Алфи може да беше свиня и побойник, но поне топлеше. Тя постоянно си напомня, че въпреки сълзите на Джейд и Амбър постъпката ѝ е правилна – трябваше да го направи още преди години. Алфи започна да я бие на втората година от брака им. Удари ѝ шамар една вечер, когато пиеха и тя започна да му се кара, задето е останал без работа. На следващата сутрин бе успяла да се убеди, че е станало по нейна вина. Може би го беше притиснала твърде много и с това го бе предизвика. От толкова време се изправяше срещу разни престъпници по улиците, че едно малко спречкване вкъщи ѝ се стори нормално.

Следващия път я удари, когато беше трезвен. Силен юмрук в корема, който ѝ изкара въздуха. И то само за да ѝ напомни кой командва вкъщи. След този случай тя се изнесе за една седмица, което го накара да пълзи и да ѝ се моли да се върне.

Насилието престана, когато се родиха бебетата. Но само временно. По-късно споровете за секса – или по-скоро за липсата му, понеже тя си лягаше твърде изтощена, за да прави друго, освен да спи – прераснаха в юмручни схватки. Поглеждайки назад, сега си мисли, че по онова време дори не си е давала сметка, че това е домашно насилие – нали му отвръщаше подобаващо. Пък и сумарно тя вероятно му беше нанесла повече поражения, отколкото той на нея. После правеха секс. Правеха секс и се кълняха, че повече няма да се повтори. Чукаха се, сякаш идваше краят на света и само страхотният секс може да спаси планетата.

Сега Мици съзнава каква глупачка е била.

В няколко часа и много тя става, облича пеньоара и отива да види момичетата. Спят като ангелчета. Може би ще преживеят леко това изпитание. Може би и тя ще се справи.

50

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Джей Джей седи в студената си спалня и се опитва да се успокои. Изминал е само час от убийството и сърцето му все още препуска.

Бавно вдишва сладникавия аромат на горящите свещи – балсам за бушуващите му емоции. Този път се почувства различно. Не така възвишено. По-примитивно. Беше усетил прилив на възбуда каквато никога не го беше спохождала досега – влечение, толкова неустоимо, че искаше да остане там сред вонята на смъртта и да я убива отново и отново.

Преубийство.

Каква хубава дума.

Той поглежда ръцете си. Възхищава се на властта им да отнемат живот и да сеят смърт. До днес те винаги бяха под Божията власт – Бог ги насочваше към устите и гърлата на неубитите. Но не и тази вечер. Тази вечер изборът беше негов. Той беше Бог. За момент тази мисъл го смущава. Частица съмнение като сълза в окото на невръстно ангелче. Сама по себе си съвършена, но някак грешна.

Видът на Ем, просната там, където я е оставил, го изкарва от размишленията. Изглежда толкова красива. Грижовно завита от глава до пети със скъп, чист ленен чаршаф, който е откраднал от цеха. Плащаницата на Ем. Той бавно я отвива, с въздържаната възбуда на археолог, разкриващ тялото на древен крал или кралица.

Кралица Ем.

Той коленичи и прошепва гордо в нечуващото ѝ ухо:

– Една от тях е мъртва, любима моя. Онази пачавра Ким Бас – денят на страшния съд настъпи за нея.

Подрежда свещите около Ема и я отвива цялата. От вътрешната страна на плащаницата има странни размазани петна. Белези, толкова ясни, че той вижда очертанията на лицето ѝ. Може би петната са останали от последните следи от грим по лицето ѝ, от пот, прах, белеща се кожа или дори капчици кръв. Каквото и да е причината, те са невероятни. Той се вглежда в плата за няколко секунди, после го отмята на земята и продължава да отвива.

Надолу има по-тъмни петна – от екскременти и урина. Това не го шокира. Не го отвращава. Той е като родител, който повива новороденото си дете.

Джей Джей я оставя на пода и намокря една кърпа в банята. Избърсва я нежно, после я подсушава. Точно като бебе. Като пеленаче. След като свърши, двамата ще поседят прегърнати. Той и неговата любима. Неговата кралица.

52

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Струваше си дори само за да види изражението ѝ.

Джей Джей едва сдържа усмивката си, когато всички жени сядат зад машините и Джени Харисън започва да се оглежда за приятелката си. На няколко пъти поглежда празното място – явно се пита дали отсъствието се дължи на успиване, препиване или предозиране с наркотици.

– Някой виждал ли е Ким – разпитва тя тъпите кучки от двете си страни.

Колко трогателно. Колко мило да се тревожи за колежката си, за другарката си в издевателствата. Какъв шок ще бъде, когато научи истината.

Харисън бръква в джоба на дънките си и изважда розов мобилен телефон.

– Без телефони, Харисън? – изкрещява той от другия край на помещението и тръгва към нея. – Трябваше да го оставиш в шкафчето.

– Само минутка.

– Никаква минутка. Знаеш правилника – използването на телефони е забранено в машинното. Дай ми го. Ще си го получиш след работа.

Тя зяпва смаяно. Между устните ѝ като бял червей върху розова почва се мъдри дъвка.

– Ким обаждала ли се е, господин Джеймс?

Господин Джеймс. Колко бързо се учат. Удивително е как страхът пред Бог може да промени поведението на невъзпитаните малки кучки като тази.

– Не, не се е обаждала. Телефона, моля – казва той, като протяга ръка.

Тя му го дава.

– Може би е болна – измърморва. – Снощи се оплакваше, че не ѝ е добре. Подозираше, че е хванала грип.

Лъжкиня. Опитва се да я прикрие.

– Ако не дойде на работа, няма пари. Знаете правилата.

Това се очаква да каже. Няма причина да реагира на отсъствието на Ким Бас с друго освен с досада. Днес са с една работничка по-малко. Производителността спада.

Джей Джей занася телефона в офиса си. Затваря вратата, сяда на бюрото и започва да преглежда съобщенията на Харисън. Повечето са от Бас. Другите са от някой си Марлън. Вероятно сводника ѝ. Всичките са къси и не особено любезни.

МАРЛЪН: КОГА СВЪРШВАШ?

ДЖЕНИ: 20

МАРЛЪН: АКО НЕ ФАНЕШ ПОНЕ 2 ШЕ ТЕ КОЛЯ КУЧКО

Изглежда, че ако му даде време, Марлън ще изпълни желанието на Джей Джей. Той обаче не иска да чака. Изключва телефона и го поставя на края на бюрото.

Джени Харисън няма да тъгува дълго за своята приятелка.

53

Алфи Фалън седи сам в килията като изоставен помияр. С досегашния му живот е свършено. Поне това осъзнава. Разнообразните отрепки, с които прекара нощта, един по един бяха извикани, регистрирани и освободени и той чака да извикат и неговото име.

В ареста се разнася острата миризма на индустриален дезинфектант – преди малко измиха пода, след като часове наред арестантите бяха повръщали и се бяха облекчавали върху него. Алфи би дал всичко за топъл душ, разходка навън и свястна закуска.

От коридора се чува шум и той вдига глава. Когато е в ареста, човек чува посетителите, преди да ги види. Понеже няма килими, завеси или друга мека материя, звукът безпрепятствено преминава през помещенията с голи стени и достига ушите ти. Скоро започваш да различаваш приближаващите се от отдалечаващите се стъпки. Само след час вече си експерт по всякакви шумове – от изтракването на ключ до микробуса с нови арестанти, който влиза на заден ход в двора.

Някой идва. И идва за него.

Тракане на ключове. Бръмчене на автоматични ключалки. Плъзгане на метални врати. Стъпки по твърдия под. Време е да излиза. Алфи поставя длани на коленете си и завърта глава, за да изпука прешлените на врата си.

Външната врата на килията се отваря. Мици. Обхваща го надежда. Дребният старчок, който му се мусеше снощи, също е с нея. Лицата и на двамата изглеждат тъжни, сурови – лица на полицаи. Мици се опира с ръце на вътрешната врата.

– Ще ти повдигнат обвинения за нападение, Алфи. След два-три часа ще те закарат в съда. Говорих с адвоката си. Щом те пуснат, той ще ти даде документите за развода.

– Мици, чуй ме...

– Не, Алфи. Ти ме чуй. – Гласът ѝ е спокоен и не издава дори следа от страха, който я разкъсва отвътре. – Трябва да направя това, което от години съветвам всяка втора жена, с която съм говорила. Трябва да получиш каквото заслужаваш. После животът продължава. Колкото и да е тежко сега, светът няма да свърши. – Тя се обръща към Боби Шийн и докосва ръката му. – Благодаря, че се грижиш за мен, Боби. Ще вървя.

Тя си тръгва.

– Мици! – Алфи вече е до решетките. – Чакай!

Майка на две деца, омъжена от петнайсет години и безкомпромисен детектив, Мици Фалън е на четири крачки от началото на новия си живот. Няма връщане назад. Няма съжаление.

– Мици!

Тя спира и се обръща.

– Все още те обичам – На лицето му е изписано, че е искрен. Наистина. Би дал всичко, за да върне нещата, да предотврати провала на живота си.

– И аз все още те обичам. – Краката ѝ натежават като от олово. – Но не колкото преди. И твърде много обичам момичетата, за да позволя това да продължава.

Сега вече тръгва. С високо вдигната глава. Сърцето ѝ бие като барабан на парад. Ако има късмет, ще се добере до тоалетната, преди да се разплаче. Не може да си представи как ще издържи до края на деня, камо ли до края на живота си.

54

ИТАЛИЯ

В Торино е нощ. Леглото в наетата стая е все още оправено, все още недокоснато. Монахът дори не е сядал на него, камо ли да легне да спи.

Гол, той коленичи за молитва в единствения гардероб. Вратата е плътно затворена и той се чувства спокоен в тясното душно пространство. Копнее за уединението на манастира, където немигащият тухлар ще гледа вглъбено, докато го зазидва в светилището.

Ръцете, които държи събрани пред себе си, са отнели живота на много хора. Не чак толкова, че да не си спомня всеки един от тях, но все пак твърде много за обикновен човек. Само воин – кръстоносец – може да понесе толкова смърт. Сега, в часовете на нощта, те го посещават – гледат го предизвикателно или молят за милост. После идват съмненията – кратки, но силни, изпратени да изпитат вярата му, да сломят силата му.

Той произнася молитва – първо на арамейски, после на френски и накрая на латински. Моли Бог да му даде сила и напътствия в това, което съвсем скоро ще извърши. Малко преди разсъмване монахът отваря гардероба и половин час разтяга крайниците си, за да прогони болката от неподвижното богослужение. Съсредоточава се. После коленичи, стиска юмруци и заема позиция за лицева опора. Кокалчетата му побеляват под тежестта на тялото, докато се спуска и издига толкова бавно, че движението е почти незабележимо. Повече от пет минути му трябват, за да изпълни всяка лицева опора. Изтича цял час и тялото му е плувнало в пот. Коремът, бедрата и раменете му са плетеница от изпъкнали мускули като кълба гърчещи се змии. Иска му се да се свлече на пода и да си почине, да се възстанови, но знае, че това е слабост, а слабостта е грях.

Пуска си леденостуден душ, избърсва се, после изпива литър бутилирана вода. Това е всичко, което ще мине през устните му днес. Монахът яде само веднъж на два дни, а днес е ден за въздържание. Облича се в черно, традиционния цвят на ордена – фланелка, пуловер, панталон, чорапи и дълъг вълнен балтон, а на главата си слага тясна черна шапка, покриваща тъмната му, късоподстригана коса. Опипва инструментите, скрити под пластовете дрехи – два ножа, гарота^1, метален шип и парче тънка тел в кутийка от конец за чистене за зъби.

Първите розови лъчи на зората огряват покривите. Той тихо излиза от хотела на все още тънещата в сенки улица, избърсва предното стъкло на взетата под наем кола и търпеливо започва работния си ден.

1 Оръжие за удушаване, най-често под формата на верига или въже. – б. р.

55

ЛОС АНДЖЕЛИС

Обаждането изненадва Ейми Чан.

Денят е бил дълъг и тя току-що се е измила след аутопсията на жертвите от тежка пътна катастрофа. Секретарката ѝ казва, че Мици Фалън я чака в кабинета. Ейми поглежда часовника си – почти шест и половина. Какво ли иска приятелката ѝ толкова късно следобед и защо не се е обадила предварително? Двете жени се познават отдавна. Мици разследваше първия случай, по който работеше Ейми, и оттогава двете се сближиха. Приятелство, родено от професионално уважение и общи ценности.

Когато влиза в кабинета, намятайки късо сако върху раменете си, Ейми заварва полицайката седнала на черен пластмасов стол и намръщено втренчена в дисплея на мобилния си телефон.

– Е, лейтенант Фалън, на какво дължа това неочаквано удоволствие?

Мици поглежда изпитателно патоложката, после се усмихва. Изглежда, че лошата новина за семейните ѝ проблеми още не е стигнала до моргата.

– Просто минавах. Момичетата имаха мач и ще останат да преспят у една приятелка. Току-що се обадиха да се похвалят, че са победили с две на нула. Надявах се, че имаш време за питие или вечеря?

Лицето на Ейми грейва.

– И двете звучат добре.

– Ами тогава и двете. Аз черпя.

Ейми кимва към остъкления си личен кабинет:

– Само минутка. Трябва да си взема някои неща.

След няколко минути двете излизат хванати за ръце и докато си приказват, Ейми усеща, че нещо не е наред. Не казва нищо. Мици сама ще сподели, когато му дойде времето. Всяка се качва в собствената си кола и пътуват поотделно до любимия азиатско-кубински ресторант на Ейми. Всъщност мястото е по-скоро бистро. Дървеният под и облицовка на стените внасят уют и на двете жени им допада фактът, че сервитьорките са истински сервитьорки, а не кукли Барби, които мечтаят Холивуд да ги открие.

След два коктейла маргарита за отскок и салата от риба тон с краставици Мици оставя вилицата и излива болката си:

– С Алфи имахме скандал. Голям. Физически.

Обръща се така, че Ейми да види замаскираната с грим синина. Лекарката застива.

– Изхвърлих го. След като се върна, телефонирах в полицията и казах да го арестуват. – Мици допива остатъка от коктейла си. – Май ще имам нужда от още няколко такива.

– Колко време продължава това? – смаяно пита Ейми.

– Боже мой. Откъде да знам? – Мици кимва на сервитьорката. – Още две маргарити с праскова – големи. – Замълчава за момент. – С периодични прекъсвания ме бие от десетина години.

Срамът я залива на огромни вълни.

– О, Миц, много съжалявам. – Ейми се пресяга и докосва нежно ръката ѝ. – Постъпила си правилно.

– Знам. Трябваше да го направя още преди години.

– Не е толкова лесно – заради момичетата и така нататък.

– Не е. Човек слуша за домашното насилие и си казва, че на него никога няма да му се случи. Мислиш си, че никой мъж не би посмял да те пипне. Обаче, когато се случи, нещата се променят. Чувстваш се толкова объркана, че започваш да се самообвиняваш. Залъгваш се, че не е било нарочно, че е било грешка. Животът е пълен с грешки, нали?

– На мен ли го казваш?

Сервитьорката донася новите напитки и Мици веднага надига чашата.

– Тази вечер може и да се напия.

– Давай смело.

Двете се чукват и лейтенант Фалъм се усмихва за първи път този ден.

56

ТОРИНО

Запустялата църква се намира точно на мястото, което са указали на монаха. В дъното на ветровитата уличка, зад потрошена ограда, сгушена сред тясно буренясало гробище. Надгробните паметници са зеленясали и отдавна забравени. Стърчат разкривени в меката почва като развалени старчески зъби.

Монахът обикаля мястото. Някога медните на цвят каменни стени на църквицата сега са почернели от времето и мръсотията. Изписаните на ръка витражи, изобразяващи страстите Христови, в голямата си част са изпочупени. Вратите са покрити с грозни ръждясали метални капаци, прозорците – с талашит. Всичко е надраскано с цветен спрей – символи и имена, които той не разбира, пък и не го интересуват. Монахът бавно сваля капаците от древната входна врата, през която са влизали и излизали поколения вярващи.

Вътре е тъмно. През закованите прозорци и дупките в продънения покрив не прониква почти никаква светлина. Повечето хора не биха виждали и на метър-два пред краката си. Монахът, който е прекарал по-голямата част от живота си в пълна тъмнина, вижда всичко – до най-далечното кътче. Мирише силно на мокри гниещи греди и на изпражнения от гризачите, които са превърнали това място в свое леговище. Въпреки това Ефрем усеща и други миризми – миризми, които никой друг не би доловил. Той надушва восък от свещи, тамяна от светата литургия, свежия сапун върху кожата на онези, които са се измили, за да коленичат пред своя Бог.

Минава между изпочупените пейки и през празното място, където се е издигал олтарът. Обръща се наляво и вижда онова, за което е дошъл. С малко поправка ще стане идеално.

Съвършено.

57

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

– Ким? Ким, там ли си? – извиква Джени Харисън, като поглежда през процепа за писма във вратата на Ким Бас.

Приятелката ѝ е такава глупачка понякога. Ако прекали с хапчетата и попадне на що-годе сносен мъж, Джен може да не я види с дни. На Коледа например се залюби с някакъв таксиджия и изчезна до Нова година.

Но е странно, че не се появи на работа. Ким е на червено и се нуждае от всеки цент, който може да изкара.

– Ким, ако си там, спри с шегичките. Аз съм, Джен. Трябва да поговорим.

Харисън пуска капачето на процепа и удря с длан по вратата. Дявол да го вземе. Похаби половината от окаяния си живот да търси тази кучка. Тръгва си, като набира номера на приятелката си. След дълго звънене се включва гласовата почва.

– Слушай, Кими, ако продължаваш да не ми вдигаш, скоро най-добрата ти приятелка ще ти бъде бивша приятелка. Четвъртък е и имаме уговорка с онези доставчици. Обади ми се, иначе лошо ти се пише.

Тръгва по стълбите, завива и за малко не се блъсва с един старчок, който едва крета нагоре, като стиска парапета.

– Леле! Господин Добс, така ме стреснахте, че щях да получа удар.

Плешивият седемдесетгодишен мъж живее в апартамента до Ким. Лерой Добс изглежда не по-малко стреснат от Джени. Той си живее кротко и е доволен от живота, доколкото може да бъде доволен един старец като него. Една неделна сутрин двете дори му бяха изкрънкали кафе и сметана, след като се събудиха с такъв махмурлук, че не можаха да допълзят до кварталния магазин да си купят.

Той притиска ръка до хилавите си гърди.

– Аз съм този, който трябва да ругае. Как може да изскачате така?!

– Извинявайте, господин Добс! Да сте виждали Ким? Днес не дойде на работа. Да сте я чули да тропа?

Той я поглежда ядосано:

– Аз си гледам моята работа. Не шпионирам съседите. Не съм я виждал.

– Не съм казала, че шпионирате. – Харисън кимва към горния етаж. – Просто стените са тънки. Ким ми е казвала, че думкате, ако гледа телевизия в спалнята.

– Да, защото пуска телевизора адски силно! Може да съм стар, но не съм глух.

– Чували ли сте я тия дни?

– Снощи не. Цяла нощ не е пускала телевизора.

Харисън си спомня как снощи изпрати приятелката си от къщи. Ким беше доста замаяна. И двете бяха. Лудата кучка прекали с кокаина.

– Сега може ли да мина? – измърморва Добс, като я поглежда сърдито от две стъпала по-долу, стискайки парапета с крехките си пръсти.

Тя минава покрай него и продължава. Когато излиза навън, пали цигара и тръгва пеша към дома си. Нещо не е наред. Има предчувствие.

Когато стига до вратата на къщата, Джени Харисън е сигурна, че вече знае какво.

58

ЛОС АНДЖЕЛИС

Тази вечер единствената утеха на Мици е алкохолът. Тя пие, за да забрави. Пие, за да изгуби съзнание, ако е необходимо. Беше насочила пистолет към съпруга си. Почти го застреля.

Двете с Ейми оставят колите си пред ресторанта и вземат такси до апартамента на патоложката, където първата им работа е да отворят бутилка изстудено бяло вино. След като превърта до забрава песните на айпода, Ейми взема одеяла и възглавници и оправя леглото и дивана. Един ден ще си купи апартамент с две спални, но няма да е скоро – нека първо да си намери постоянен мъж, а не някой за една нощ.

– Е, къде е онзи калпазанин, Ник? – пита тя, като поглежда приятелката си от удобното гнездо от възглавници, които си е спретнала в едно от двете кресла.

Мици я поглежда замаяно от другото:

– В Италия. Торино. – Винената чаша се разклаща опасно в ръката ѝ. Тя решава, че е по-разумно да я хване за широката част вместо за столчето. – Горкият, летял е почти цял ден.

– Ооо...

– Ооо? Това ли е единственото, което ти идва на ум, когато се сетиш за него?

Ейми се усмихва, но не казва нищо.

– Или си помисли: „Ех, защо не съм сега и аз в Италия с Ник? Романтика. Поезия. Цигулки. Такива работи“ – Мици вдига чашата си. – И много хубаво вино.

– Мина ми през ума.

– Не се и съмнявам, сестро. И е съвсем разбираемо.

– Малко е напрегнат, Миц. Знам, че е преживял много, но изглежда, още не може да се отърси от болката.

– Възможно е. Дай му малко време.

Ейми си спомня онзи следобед, когато двамата с Ник се срещнаха на кея.

– Мисля, че ще му трябва много – отбелязва тя.

– Може би. – Мици отпива глътка студено каберне совиньон. – Но си струва да почакаш. Той е добър човек.

Опитва се да прогони мислите за съпруга си. Мамка му. Алфи също беше добър човек навремето. Проклет да е, че толкова лесно стана лош.

– Какво прави Ник в Италия?

– Дълга история. Във връзка с Тамара Джейкъбс – онази писателка. – Мици сяда по-изправена в креслото. – Хей, канех се да те питам за плащаницата.

Патоложката се намръщва при тази внезапна смяна на темата:

– Каква плащаница? Торинската плащаница ли имаш предвид?

– Да, освен ако не знаеш за друга. Е, какво мислиш? Истинска ли е?

Ейми изведнъж усеща, че е смъртно уморена.

– Какво ще кажеш да оставим загадките за утре? Скапана съм, трябва да си лягам.

– Добре. Няма проблем. Днес беше такъв ден.

Ейми става от креслото и изгася няколко лампи.

– Искаш ли да ти донеса вода, преди да си легна?

Мици вдига чашата си с една ръка и отворената бутилка с другата.

– Добре, разбрах. Недей да прекаляваш все пак. – Патоложката се приближава, навежда се и прегръща приятелката си. – Надявам се, че ще успееш да поспиш.

– Аз също.

Ейми се прибира в спалнята. Ако Мици беше трезвена, щеше да попита – да попита дали е имало нещо между нея и Ник. Има такива слухове, но разбира се, когато един мъж и една жена работят заедно, за тях винаги плъзват клюки. И все пак Ейми си задава този въпрос.

59

ПЕТЪК

ИТАЛИЯ

Утринното небе над първата столица на обединена Италия е като великолепен стенопис в царствено златисто и кардиналско червено. Картината, която зората рисува, не е безупречна – виждат се ясни признаци на износване. Размазаните сажди над заводските комини и тъмните облаци на смога загрозяват платното.

Ник Каракандес стои като хипнотизиран на прозореца в евтината хотелска стая. Пред очите му невзрачната какавида на нощта се превръща в екзотичната пеперуда на деня. Някъде там, сред тайнствените форми, под червените керемидени покриви и в тумбестите куполи на древните църкви се крие причината, поради която се наложи да пропътува хиляди километри. Взема си душ в банята, която е толкова тясна, че дори мравка би получила клаустрофобия; после си слага черни дънки, бяла риза и лилав вълнен пуловер с остро деколте, който все още намирисва на импрегниращата течност, с която обработва лодката си. Сяда на хлътналия дюшек и за минута си припомня основната следа, по която Мици го изпрати тук.

Парите.

По-точно поредица от международни банкови преводи, които Сара Кени е наредила по искане на Тамара Джейкъбс на името на някой си Роберто Кракси. Разписките, разгънати пред него на леглото, документират плащания от 5000 долара месечно в продължение на единайсет месеца, плюс две по-големи суми от 25 000. Общо около сто хиляди. Добра сума. Печалба, за каквато много хора биха нарушили закона.

Другата следа идва от посещението на писателката в Торино. От касовите бележки, намерени в бюрото ѝ, личи, че през последните две години е идвала четири пъти. Два – за последните шест месеца. Едното посещение е само шест седмици, преди да бъде убита. Ник се надява, че разписките от хотели, ресторанти и таксита ще му помогнат да проследи движението ѝ. Освен това разполага с разпечатка от телефонните ѝ разговори през последните четири месеца, която показва над трийсет обаждания до и от един номер в Торино. Когато Ник поглежда цифрите, го обхваща лошо предчувствие. Да говориш с мобилен телефон в Италия е скъпо. Значи сигурно го е направила от съображения за сигурност. В такъв случай номерът, който Ник търси, вероятно е на предплатена карта.

Закусва във влажния и твърде проветрив салон, отопляван с вентилаторни радиатори, поставени в основата на белещите се кремави стени. Избърсва кондензираната влага от прозореца до масата и поглежда над заскрежените поляни към едно павирано дворче, обрамчено с цветни лехи и кипариси в големи саксии. През лятото това място вероятно напълно се променя и минава за уютно и приятно.

Една млада сервитьорка, може би дъщерята на собственика, му донася капучино, от онова, което правят само в Италия – силно кафе с дебел слой от гъста пяна, в която лъжичката може да стои права. Взема чаша портокалов сок от масичката за сервиране и изяжда две домашни сладки.

След закуската се връща в стаята, измива си зъбите, взема голямото си черно кожено яке и слиза във фоайето да чака полицая, който трябва да му служи за свръзка с карабинерите. Сяда на един стар диван и се опитва да разбере нещо от актуалния брой на „Кориере дела сера“. Лоша идея. Единствените думи на италиански, които знае, са „кианти“, „куатро формаджи“ и няколко ругатни от „Семейство Сопрано“.

Елегантна жена с тъмносиньо сако и стигаща до коленете пола в същия цвят прекъсва престореното му четене.

– Signore Кари-кан-дис?

Той вдига очи.

– Ка-ра-кан-дес. Да, аз съм.

Тя е две-три години по-млада от него, има къса тъмна коса и наситеносини очи.

– Luogotenente^2 Капелини. Карлота – представя се, като уверено му подава ръка.

Ник е изненадан. Дори засрамен, че по подразбиране е очаквал офицерът за свръзка да е мъж.

– Ник. Приятно ми е да се запознаем.

– Добре дошъл в Торино, Ник. – Тя усеща, че е очаквал мъж; повечето хора реагират като него. – Готов ли сте да тръгваме?

– Да.

Той сгъва вестника и го връща на изтърканата дървена масичка. Карлота тръгва напред.

– Първо ще минем през кабинета ми, там можем да поговорим поверително. След това ще ви заведа където искате да отидете. Моят capitano ми каза, че искате да проследим няколко номера. Имам хора, които ще ви помогнат.

– Музика за ушите ми.

Тя не разбира:

– Scusi^3?

– Извинявайте, такъв е изразът. Много се радвам.

Улиците са широки и павирани, прорязани от жлебовете за трамвайните релси. Отгоре, на фона на мътносивото небе, се откроява черна паяжина от електрически жици. Докато вървят, Ник забелязва ръкохватка на пистолет под якето на Карлота.

– Винаги ли носите оръжие?

– Si^4. Винаги. Войник съм, трябва да съм въоръжена. – Тя докосва пистолета. – Но освен това ми харесва. – Усмихва се. – Обичам да стрелям.

Той я поглежда закачливо:

– По какво? По предмети или по хора?

– Не – засмива се тя. – Не обичам да стрелям по хора.

– Дори по лоши?

– Не, никога не съм го правила. Но да стрелям на стрелбището, това много го обича. – Карлота сгъва пръстите си, сякаш държи пистолет, и имитира стрелба. – Много добра.

Ник не се съмнява. Стрелбата със сигурност ѝ се удава повече от английския. Но кой е той да я съди, след като не можа да прочете от италианския вестник дори една дума, камо ли да състави смислено изречение?

– Ами вие, Ник? Стреляте ли лошите хора?

– Понякога – отвръща той. – Но не толкова често, колкото ми се иска.

2 Лейтенант (ит.) – б. пр.

3 Извинете (ит.) – б. пр.

4 Да (ит.) – б. пр.

60

Ефрем се научи да е тих като дете. Монасите шибаха ръцете му с камшик, ако успееха да чуят дишането му.

Научи се да слуша, а не да говори. Обучаваха го първо да се съсредоточава върху онова, което другите казват и правят, и едва тогава да мисли как да отговори. Като момче се научи да забелязва нюансите. Разбра, че един и същи човек се държи различно, когато попадне в необичайна среда, когато е развълнуван, уплашен или уморен.

Научиха го никога да не се държи различно.

Като младеж го научиха на болка. Как да я понася. Как да изключва мислите си, докато нажеженото желязо за жигосване изгаря кожата му. Години му бяха нужни, за да тренира съзнанието си, да го усъвършенства. Научиха го и как да причинява болка. Да я използва като инструмент. Да използва заплахата с физическо страдание, за да върши Божието дело.

В зряла възраст се научи да бъде невидим. Да се движи сред непросветените като един от тях. Да ги гледа и да им се усмихва по такъв начин, че да не привлича внимание, да не предизвиква привързаност и да не оставя никакви спомени. Научи се да се държи така, че веднага да бъде забравян.

Всички тези години на обучение и дисциплина са създали този Ефрем, който сега спира наетата кола на около километър от мястото, където са му казали, че ще бъде мишената. С вдигната яка и наведена глава, за да се предпази от вятъра и дъжда, той тръгва покрай шосето, убеден, че хората в профучаващите покрай него коли изобщо няма да го запомнят.

Монахът прави това, което умее най-добре. Превръща се в ловък фокус. В илюзия. В някой, когото никой не е виждал.

61

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

В къщата мирише лошо. Много лошо. Мирише като нищо друго на земята. Миризма, която малцина са усещали. Снощи трябваше да я изкъпе, а не просто да я забърше с влажната кърпа. Но беше твърде уморен след усилието. Адски изтощен, след като победи мъчителката Ким Бас.

Сега Ем има нужда от него. Той коленичи в спалнята и пали свещите.

Гледката го вцепенява. Тя се променя. Очите ѝ са покрити с дебел млечнобял воал, плътта ѝ се обезцветява. Дори на бледата мъждукаща светлина той вижда зеленикавия оттенък на кожата ѝ.

Джей Джей посяга към лицето ѝ и погалва тъмното рождено петно, Божия символ, който я изпрати при него.

Гравитацията работи неуморно. Кръвта се е оттекла от сърцето и се е натрупала в седалището, гърба и краката ѝ, създавайки грозни морави петна. Бактериите се разпространяват из тялото ѝ и то има вид, сякаш е от восък. Косата ѝ започва да окапва; от отворите ѝ излизат газове и течности, изпускащи в стаята смрад. Той се изправя и се отдръпва. После през главата му минава немислимото. Може би трябва да се откаже. Да намери друго място, където да я сложи да почива. Но още не. Не и докато не стане абсолютно наложително.

62

ГЛАВНОТО УПРАВЛЕНИЕ НА КАРАБИНЕРИТЕ, ТОРИНО

От прозореца в кабинета на Карлота Капелини, разположен на последния етаж на висока сграда в центъра на града, Ник вижда странния остър купол на прочутата „Моле Антонелиана“ – построена през XIX век като еврейски храм, днес сградата е Национален музей на киното.

Малко е разсеян, защото от десет минути лейтенант Капелини бърбори като картечница на италиански по телефона. Докато тя приключва – или поне той така предполага, след като я чува да казва ciao, ciao5, вече за трети път – през главата му минава тревожна мисъл. Колкото по-голям напредък отбележи в разследването тук, толкова по-малък става шансът му да отплава за новия си живот след две седмици. Разкрий някой убиец и окръжният прокурор ще те зарине в бумащина. А пък ако убиецът е от другата страна на океана – ще се окажеш под цяла планина документи.

Карлота затваря телефона и забелязва, че нещо безпокои колегата ѝ.

– Наред ли ви е всичко?

Смешният ѝ акцент го изкарва от вцепенението.

– Да. Извинявайте. Всичко ми е наред. – Ник изважда сгънат лист хартия изпод якето си. – Ето номерата, които споменахме на шефа ви. Искам веднага след като ги засечете, да говоря със собственика на телефона. Не искам никой друг да го разпитва, докато аз лично не се видя с него.

– Разбирам. Опасявате се, че ще избяга.

– Именно.

Тя посочва листа с тънкия си пръст с нокът, лакиран в много бледорозово.

– Тези номера тук са – как се казва... – Опитва се да намери думата. – ... cellulare o cell?

– Мобилни телефони?

– А, да. – Посочва друг номер. – А този са... обществени.

Ник решава да не поправя граматичните ѝ грешки.

Тя придърпва клавиатурата на компютъра и сръчно въвежда някакви указания.

– Finito. Скоро ще бъдат засечени.

– Grazie.

Тя се усмихва:

– Говорите ли италиански?

– Si – с усмивка отговаря той. – Перфектно си служа с думите grazie и prego. Знам също parmigiano и pesto.

Карлота изръкоплясква с престорено възхищение:

– Molto bene^6! Това са много полезни думи. – Поглежда монитора. – Вашата жертва... чета, че била прочута писателка.

– Всъщност пише сценарии. Няма нито една книга. Не бях чувал името ѝ, но явно е голямо име в Холивуд.

Карлота се намръщва:

– Имате ли идея защо е убита по този начин?

– Точно това се опитваме да разберем. Може би е свързано с последния ѝ сценарий.

– Филма за нашата плащаница?

– Така изглежда. Случвало ли се е нещо необичайно около нея напоследък?

– Нищо не ѝ се случва. Тя е заключена в Duomo di San Giovanni^7, на тъмно. Няма какво да се случи.

– Обаче я вадят от време на време, нали?

Карлота поклаща глава:

– Не. За последен път я изложиха през 2010 година.

– В катедралата ли?

– Si, но с голяма защита. – Карлота очертава голям квадрат във въздуха с двете си ръце. – Направиха огромна кутия от блиндирано стъкло. В нея сложиха плащаницата – в запечатана витрина, пълна с азот.

Ник трудно може да си представи с какво тази атракция може да привлече посетители.

– Много ли хора дойдоха да я видят?

Карлота се засмива:

– Много? Повече от сто хиляди на ден – всеки ден. В продължение на пет седмици имаше опашка. – Замлъква за момент, за да си спомни повече за излагането на реликвата. – Чета, че през тези седмици дошли три и половина милиона души. Повече, отколкото отиват на гроба на Джон Кенеди за година.

– Не знаех, че има съревнование между двете.

– Добре, че няма. Плащаницата щеше да спечели. Много лесно при това. Католиците винаги ще печелят такива неща. Смъртта и религията са много важни за нас.

– Ще го имам предвид. Значи вече не е изложена на показ, така ли?

– Не. Много рядко го правят. Държат я постоянно запечатана в една ниша на катедралата и хората ходят да се молят. Църквата има собствена охрана – не ни казват подробности – и разбира се, ние също имаме постоянно хора да наблюдават мястото.

– Значи не е възможно да бъде открадната или повредена, така ли?

Карлота свива рамене:

– Не може да се каже. През 1997 г. имаше палеж. Пожарникарите трябвало да разбият шкафа. После с брадвите си счупили стъклото – дебело, бронирано стъкло – и я извадили от пламъците.

– Пострадала ли е?

– Не, този път не. В миналото обаче, през шестнайсети век, е имало друг пожар – пак умишлен – тогава е била повредена.

– В същата църква?

– Не. Тогава се е пазила във Франция, в Сент Шапел в Шамбери.

– Какво е правила там?

Знанията на Карлота явно не стигат чак дотам.

– Това вече аз не знам в детайли. Предполагам, че е била собственост на Савойската династия. В онези времена е имало много кражби и грабежи. Днес тук сигурността е много по-добра – уверено заявява тя. – В наши дни не можеш да припариш до свещената плащаница.

Тази идея кара Ник да се засмее:

– Наистина ли? – Кимва към компютъра. – Защо не опитаме, докато чакаме да открият собствениците на тези телефони?

5 Неофициален поздрав на италиански, който означава „здравей“ и „довиждане“ – б. пр.

6 Много добре (ит.) – б. пр.

7 Катедралата „Св. Йоан Кръстител“ – б. р.

63

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Той пробва водата с китката си – като родител ваната за бебе.

Не е много гореща. Не е много студена. Телесна температура. Идеална. Изстисква течен сапун във водата и я разбърква, докато повърхността се покрива със слой от мехурчета.

Идеално.

Джей Джей оставя пластмасовата бутилка и се връща в спалнята. Кляка и коленете му изпукват. Внимателно повдига голото тяло на Ем и я понася. Вижда отражението си с нея в огледалото. Образът е прекрасен. Героичен. Той прилича на пожарникар, който изнася жена от обхваната в пламъци сграда. На ангел небесен, който спасява грешник от адския огън.

Занася я гордо в банята и полага любовта на живота си в сапунената вана. Водата се разплисква отстрани. Облива босите му крака и попива в дъските. В банята е пълно със свещи – на пода, по полиците, на перваза на прозореца. Диаманти от златна светлина танцуват във водата.

Тя изглежда някак по-тежка. Сякаш смъртта ѝ се е отразила добре. Позакръглила се е. Поохранила. И се е успокоила. Никога не е виждал някого, който да изглежда по-спокоен от Ем във ваната, подготвена от него.

Джей Джей се съблича и влиза в хладката вода. Намръщва се, когато водата подлива през ръба. Иска да е съвършено. Не може да има грешки. Имат толкова малко време заедно.

Потапя се още. Наглася тялото си под нейното. Обгръща с ръце гърдите ѝ и я притиска към себе си.

64

ПЛОЩАД „САН ДЖОВАНИ”, ТОРИНО

Вятърът грубо блъска Карлота и Ник по величествения и безмилостно открит за стихиите подстъп към Торинската катедрала и параклиса на свещената плащаница.

Спират пред заплашително извисяващата се камбанария, изградена от потъмнели тухли. Изглежда древна (от петнайсети век е), но явно с годините постоянно е престроявана, докато се е превърнала в геометричен хаос, асиметрично скупчване от каменни блокове с по-светъл цвят. Катедралата има бяла, наскоро почистена ренесансова фасада, която изглежда нелепо притисната от спираловидния купол на параклиса на плащаницата, дело на архитекта Гуарини.

– Buongiorno – извиква Карлота на дребен мъж в черна роба, който ги чака прислонен под свода на главния вход. – Това е лейтенант Каракандес от полицията на Лос Анджелис.

Дребният мъж с буйна побеляла коса и сълзящи светлокафяви очи учтиво кимва и се ръкува с високия детектив.

– Дино ди Роси. Аз съм, така да се каже, уредник на храма – Поглежда Карлота. – Luogotenente Капелини ме помоли да ви придружа и да отговарям на всичките ви въпроси за сградата и плащаницата.

– Ще съм ви благодарен.

Тримата се качват по стълбището на катедралата и влизат през грамадната дървена врата от осемнайсети век. Над главата си Ник вижда копие на „Последната вечеря“ на Леонардо, а отляво, за негова изненада – сергия за книги, пощенски картички, дискове и евтини копия на плащаницата. Пред тях се отваря дългият централен кораб на църквата; на стената вляво има два големи телевизора, които показват кадри от светинята. Несъмнено се набляга върху историческото ѝ значение. Вярващите могат да засвидетелстват почитта си към реликвата, като пускат евромонети в пластмасови електрически дарителници, в замяна на което получават право да кажат молитва и да запалят свещ. Далече напред, в дъното на помещението, се виждат много по-величественият трансепт и олтарът.

– Тази архитектура... вълнува душата, нали? – прошепва Ди Роси, докато вървят по мраморния под. – Тя внушава на вярващите чувство на съприкосновение със смъртта и досег със светлината на божествената слава.

Ник не би стигнал чак дотам, но олтарът, обграден с масивни мраморни статуи и увенчан с голямо разпятие, наистина е внушителен.

– Скулптурите на света Тереза и света Кристина – посочва Ди Роси към две статуи. – Изработени са в Рим през 1715 г. от парижкия скулптор Пиер Легро. Голямата дървена статуя на разпятието е дело на Франческо Борели.

– Ами плащаницата? – пита малко нетърпеливо Ник. – Къде се съхранява?

Ди Роси го завежда до едно място встрани от пейките, до купчина кафяви метални столове.

– Тук.

Посочва към един ограден с въжета участък в дъното на катедралата.

За лаик като Ник параклисът изглежда като две театрални ложи, разположени една над друга. Горната е с дебели позлатени колони, позлатен балкон и украсена отгоре с огромен релеф, изобразяващ златни ангели, голяма корона и червен щит с бял кръст по средата.

– Това е кралският балкон – обяснява Ди Роси, като посочва нагоре. – Изработен е от Игнацио Перука през 1777 г. Там са стояли кралете на Пиемонт и Сардиния. Тук са идвали Карл Емануил III, Карл Алберто от династията Савоя-Кариняно и първият крал на обединена Италия, Виктор Емануил II.

Ник премества поглед от историческия балкон към не толкова внушителната ложа отдолу. Тя има каменни колони и е преградена с бронирано стъкло.

– В долната ложа са седели кралските пажове. Сега тук се съхранява плащаницата – покрова, в който е било увито тялото на Господ Бог Исус Христос след смъртта му на кръста.

65

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Джей Джей хваща с пръстите на краката си металното синджирче и дръпва запушалката на ваната. Остава легнал вътре, наслаждавайки се на последните ласки на сапунената вода, оттичаща се около него и неговата кралица. Бълбукането на канала е дразнещо, неуместно.

Той остава неподвижен. Преструва се на мъртъв. Не мига, не помръдва мускулче, съсредоточава се, за да забави пулса и дишането си. Водата между телата им бавно се източва и създава усещането, че Ем го гали. В банята става студено. Хладният въздух и металната вана бързо изстудяват тялото му. Той знае, че ако остане така, телесната му температура бързо ще спадне и ще се изравни с нейната. Ще станат едно. Обединени в смъртта. Заедно завинаги.

– Един ден, моя любов – прошепва той, като я целува по врата, – един ден ще дойда при теб.

Без водата да я поддържа, той трудно помества тялото ѝ. Влагата по кожата сякаш ги е слепила. С известно усилие той излиза от ваната, разтреперан на светлината на свещите. Стъпалата му оставят отпечатъци на пода, докато отива да вземе кърпата от старата дървена закачалка на стената и се бърше, за да се сгрее.

Топлина – това е разликата между него и неговата любима. Разликата между живота и смъртта. Той се навежда над ваната и изсушава любимата си, доколкото може. Подхваща я и се оказва, че е по-трудно, отколкото е очаквал. Старомодната вана е твърде дълбока, за да повдигне тялото, без да падне напред. Накрая застава до крановете, подхваща я под мишниците и я измъква навън.

Кожата ѝ сякаш се движи. Отпуска се и се отлепва от тялото, когато той я докосва. Джей Джей поставя своята любима на пода. Тя ухае на чисто. На чисто и свежо. Той е прекалено уморен, за да я пренесе в другата стая. Прекалено изтощен емоционално и разстроен от мисълта, че времето им заедно изтича.

Джей Джей взема кутийка талк от една полица зад ваната и поръсва Ем с парфюмирания прах. Заглажда го. Покрива всеки сантиметър от тялото ѝ. Ем става бяла като ангел.

След това прави същото със себе си. Поръсва се от глава до пети. Сякаш се увива в бяло покривало. Ляга до нея. Два призрака в сумрака. Завива себе си и нея с кърпи, за да им е топло. Сгушва се. Притиска се до нея, за да я топли с тялото си.

66

ТОРИНО

Зад предпазното стъкло е поставен ковчег, покрит с белезникаво платно с червена лента и разпятие в средата. Отгоре има странна плетеница от големи тръни. Над тях върху тъмна прашна завеса е закачена увеличена снимка с посредствено качество на Човека от плащаницата, както вече го нарича Ник. Какъв необичаен дом за най-прочутата религиозна реликва в света.

Дино ди Роси погрешно възприема мълчанието на полицая като страхопочитание и се опитва да внесе историческа дълбочина в размишленията му:

– Свещената плащаница, подобно на Воала на Вероника, е уникален научен, исторически и религиозен предмет. Смята се, че в миналото плащаницата е обиколила целия Близък изток. Според историческите документи е била поднесена на цар Абгар в древния град Едеса и го е излекувала от тежка болест. Православните християни много почитат образа върху нея. Наричат го ахиропиитон – неръкотворен.

Ник има чувството, че го баламосват, както когато залови някой надрусан уестмънтски бандит, шляещ се по булевард „Сънсет“.

– Споменахте Вероника. Коя е тя и какво е специалното на воала ѝ?

Ди Роси вдига ръцете си към лицето и прави жест, сякаш го бърше с кърпа.

– Когато носел кръста към Голгота, Исус избърсал лицето си с кърпа, подадена му от една жена – Вероника Ерусалимска, или света Вероника. След като ѝ върнал кърпата, върху плата се появил отпечатък от лицето му. Църквата почита това събитие като една от основните сцени по Пътя на кръста.

Ник съвсем се обърква.

– Сигурно ще горя в ада за невежеството си, но какви са тези сцени?

На лицето на Ди Роси се изписва удивление и разочарование.

– Това са четиринайсет важни момента от историята на християнството, които обикновено се изобразяват с картини, статуи или стъклописи. Те показват различни етапи от пътя на Христос от мястото на осъждането му на смърт до момента на свалянето му от кръста на хълма Голгота и погребването му в гробницата на Йосиф Ариматейски. Сцената със судариума – кърпата, с която е избърсал потта си – е шеста в поредицата.

Карлота добавя още малко информация:

– Както с образа от Едеса, много хора вярват, че Воалът на Вероника е чудотворен. Говори се, че утолява жаждата, лекува слепота и дори възкресява мъртвите.

Уредникът поглежда часовника си.

– Знам, signore, че сигурно имате много въпроси – и много съмнения, – но за съжаление, закъснявам и трябва да вървя.

– Много ви благодаря за помощта – отговаря Ник, съзнавайки, че италианецът иска да го разкара. – Само още нещо, преди да тръгнете. – Той кимва към стъклото и покрития с платно ковчег. – Бих искал да видя плащаницата, истинския покров.

– Съжалявам, но е невъзможно. Свещената плащаница е заключена и запечатана в метално-стъклена капсула. Не бих могъл да я отворя, дори да исках.

– Както е запечатана, така може да се разпечата. Много искам да я отворите.

– Не се съмнявам, че искате, но няма как да стане. Само Светият отец може да заповяда излагане на плащаницата на показ.

– Искате да кажете, че само папата може да счупи печатите и да отвори капсулата?

– Не – отвръща Ди Роси, като се опитва да не издава гнева си. – Светият отец не е пазител на ключовете. Не съм казвал такова нещо. Но свещената плащаница може да бъде изложена на показ само по негова заповед.

Ник поглежда Карлота:

– Това очевидно не е вярно. Сигурен съм, че карабинерите могат да поискат оглед на плащаницата. Не е ли така?

– Не – отговаря тя, очевидно смутена от искането му. – И със сигурност аз не мога да поискам такова нещо. Заповедта може да дойде само от нашия generale.

Ник няма нужда от повече обяснения, за да се досети, че това би било обречена кауза. Той отново се обръща към уредника:

– Добре, ако ключовете не са при папата, кой ги съхранява?

– Не мога да ви кажа.

– Не можете или не искате?

– Signore! Сигурността е изключително важна за нас. Аз съм пряко подчинен на архиепископа, а той изпълнява заповедите на самия папа.

– Значи трябва да говоря с архиепископа.

– Негово Преосвещенство не е в Торино в момента – процежда през зъби Ди Роси. – Ще предам молбата ви в секретариата.

– Тогава искам да говоря с него по телефона. Днес. Сега, ако е възможно.

Очите на църковния служител стават студени като на статуите наоколо.

– Съжалявам, но повече няма какво да ви кажа. Опитах се да бъда полезен. Дайте си данните на лейтенанта. Ще предам молбата ви на Негово Преосвещенство.

Ди Роси се завърта гневно и се отдалечава, оставяйки Ник втренчен в бронираното стъкло, разделящо го от една от най-големите загадки на съвремието и вероятно от разкриването на убийството, което разследва.

67

В столицата на провинция Пиемонте има около осемнайсет километра колонади и безистени, приютяващи безброй кафененца. Навикът да седиш на чаша кафе и да зяпаш минувачите датира още от времето, когато Торино е бил под властта на Савойската династия и се наложил като един от най-важните културни центрове в света.

Когато човекът допива еспресото си в кафенето, посещавано повече от местни, отколкото от туристи, монахът разбира, че мишената му ще допусне първата си грешка.

Отива до тоалетната.

Ефрем може да го убие там. Ще бъде малко мръсничко, но е възможно. Той напипва кутийката в джоба си и си представя как стяга тънката тел около гърлото на жертвата. Твърде рисковано. Твърде нагло. Твърде показно.

Той се отказва. Търпението е добродетел. Трябва да изчака.

След няколко минути мъжът се връща. Монахът седи на чаша кафе под колонадата точно отсреща и се преструва, че говори по телефона. Жертвата се движи внимателно, сякаш усеща, че го наблюдават, сякаш знае, че това е моментът, в който, ако някой го следи, трябва да се раздвижи, да тръгне след него. Ефрем е впечатлен от предпазливостта му, от увереността, от непринудения и спокоен начин, по който мъжът върви и се оглежда, без да издава някакво усилие, как обхожда с поглед околността на триста и шейсет градуса, без да прави впечатление. Не издава припряност или нервност. Очевидно е достоен противник.

Монахът постоянно променя дистанцията – ту се приближава така, че почти се допира до жертвата, ту се отдалечава, докато тя се превърне в точка пред него. Сменя черната плетена шапка със зелена с козирка, обръща светлия си анорак с черната подплата навън, после го сваля, навива ръкавите на тъмния си пуловер и върви гологлав.

В течение на един час Ефрем се преобразява в поне четирима различни мъже, всеки с различна походка и поведение. Ту е турист, ту бизнесмен, ту тръгнал на пазар гражданин, ту закъсняващ за среща любовник. Всякакъв друг, но не и този, който е в действителност.

Опитен убиец, който дебне жертвата си.

68

ПЛОЩАД „КАСТЕЛО”, ТОРИНО

Ник и Карлота сядат в задната част на ресторант „Барати и Милано“ с лице към постлания с мрамор проход на безистен със скъпи магазини. Тя му подава менюто над масата, украсена със свежи цветя и застлана с наситено оранжева памучна покривка.

– Ди Роси само изпълнява заповеди – обяснява италианката. – Най-добре да помните, че католическата църква действа по собствени закони.

Ник взема менюто, но оглежда кристалния полилей над главата си, дървената ламперия на стените, мраморния под.

– Не е така. Нищо на света не се подчинява единствено на своите правила. Този тип няма да каже нищо на епископа, нали? За него тази среща не се е състояла. Прав ли съм?

– Архиепископ – поправя го Карлота. – Да, може би. Но защо толкова настояваш да видиш плащаницата?

– Много е просто. Това идва с опита. Когато си работил в полицията достатъчно дълго, започваш да усещаш, когато някой се опитва да те баламосва. Защото да разследваш престъпление, означава да откриеш това, което хората не искат да ти покажат. И когато някой се опитва да ми хвърля прах в очите като твоя поп, веднага разбирам, че крие нещо.

Сервитьорката идва и Карлота заговаря бързо на италиански, като от време на време посочва Ник отсреща. Момичето го поглежда изпитателно, после се отдалечава.

Ник осъзнава, че Карлота току-що е поръчала вместо него.

Тя се усмихва игриво:

– Това заведение е известно с кафето и горещия си шоколад. Освен това поръчах tramezzini – малки сандвичи с прошуто, моцарела, сьомга, риба тон и зеленчуци. И накрая Torta barattina.

– Тортата на заведението?

– Много добре! – Тя се усмихва. В друг момент и на друго място двамата биха си изкaрали много приятно. – Дебела шоколадова торта със сметана и ягоди.

– Приличам ли на човек, който обича сладко?

– Все нещо сладко трябва да има в теб. – Тя отново се усмихва. – Надявам се, че храната ще подобри настроението ти. В Италия, когато някой мъж се вкисне, му даваме да хапне сладко, за да се развесели.

– Мисля, че имам пълно основание да съм вкиснат.

– Може би.

Тя забелязва, че Ник несъзнателно върти венчалната халка на пръста си – възможност да смени темата. Карлота кимва към пръстена:

– С жена ти имате ли деца?

Ник я поглежда, сякаш вижда през нея. Чу въпроса ѝ, но все още премисля разговора с църковния служител. Поведението му беше странно. Имаше нещо необичайно, но не може да установи точно какво.

– Деца – повтаря Карлота, като си мисли, че може би не е произнесла правилно думата. – Bambini – имате ли бебета?

– Не. Имах. Син, на няколко месеца. Но загина заедно с майка си. При престрелка.

– Ооо... – Тя вижда болката в очите му. – Съжалявам. Чувствам се глупава, че попитах.

Той отново завърта халката.

– Не мога да се накарам да я махна. Може би никога няма да успея.

Сервитьорката донася поръчката, но Карлота вече съзнава, че сладкото няма да промени настроението на мъжа срещу нея. Решава да смени темата:

– Торино всъщност е разделен на два града. Мястото, където се съхранява плащаницата, е известно като Свещения град. Недалеч от него, под двореца „Мадама“, е така нареченият Сатанински град.

– Звучи като залъгалка за туристи. – Ник взема един тънък сандвич от изящната порцеланова чиния. – Съдейки от опит, истинското зло не се показва. То се крие и се промъква като диверсант.

– Името не е измислено за подмамване на туристите. Има исторически корени. Под земята се намира Пещерата на алхимика, където през първи век великият окултист Аполоний Тиански е скрил могъщ талисман. Учените от Савоя са мислели, че това е философският камък, дори Нострадамус е идвал да го търси.

Ник спира да се храни и я поглежда:

– И очевидно не е намерил нищо. Защо ми разказваш това?

– Торино пази ревниво тайните си – казва тя, като отпива глътка топъл шоколад. – Така е от дълбока древност. Просто имай предвид, че може и твоето търсене да се окаже безплодно като тяхното.

69

ЛОС АНДЖЕЛИС

Ейми Чан се прозява, дръпва завесите, после по къс бял халат влиза в дневната и сритва купчината на пода до дивана.

Мици изстенва сякаш целият ѝ свят се разпада.

– Добро утро. Само проверявам дали си жива. – Ейми поглажда одеялото. – Обикновено телата, които намирам на пода, не са.

– И аз не съм!

– Тогава стой мъртва още малко, докато направя кафе.

Мици охотно изпълнява инструкцията. Самата мисъл да помести главата си, я ужасява. Тя затваря очи и се опитва да си спомни събитията от миналата вечер, за да разбере дали има нещо, за което трябва да се извини. Освен че допи сама виното, не се сеща за друго прегрешение.

– Искаш ли вода? – извиква Ейми. – Нещо за закуска?

Пуска кафемелачката и шумът от въртящи се кафени зърна кара Мици да отметне одеялото от главата си.

– Само кафе. Тихо кафе!

– Искаш ли нещо в тихото кафе?

– Не. – Мици отново се завива презглава. – Колко е часът?

В главата ѝ нахлува кръв и мозъкът ѝ сякаш пламва.

– Седем и петнайсет. Извинявай, но по навик ставам рано.

Мици се изправя с мъка и се завлича в банята по сутиен и пликчета.

Отива до тоалетната, после поглежда умивалника – елегантен дизайнерски съд със смесителен кран, но без видимо приспособление за пускане на водата. Тя завърта високата златна тръба с чувството, че извива врата на кокошка. Внезапно шурва вода и оплисква голия ѝ корем.

Тя взема кърпа от ръба на ваната и се избърсва. В огледалото над умивалника вижда окаяното си отражение. Под уморените очи и зачервените от махмурлука бузи личат белезите от нейния брак – белезите от колана на Алфи. Срамни виолетови, кафеникави и червени петна покриват корема, ръцете и краката ѝ.

– По дяволите, момиче, как позволи това да се случи?

Вглежда се отблизо в част от синините, като се завърта под различен ъгъл. Нищо чудно, че за малко не го уби. Би убила всеки, който се държи така към кучето си, камо ли към друг човек.

Мици се обляга на умивалника и се вглежда в очите си.

– Тъпа, тъпа кучка! Я се стегни!

Изправя се. Предпазливо напълва умивалника и измива ръцете и лицето си. Избърсва се, като се старае да не поглежда огледалото. По-късно ще оправя косата си. Когато се връща в дневната, Ейми все още шета в кухнята.

– Кафе и нарязани плодове. – Патоложката посочва масата. – Бъди добро момиче и хапни нещо.

– Слушам, докторе. Благодаря. – Мици бързо навлича дрехите си, та приятелката ѝ да не види синините. – Дали да не глътна и някой ибопруфен с това?

– Не и на гладен стомах.

– Имам нужда от това – примолва се Мици и протяга ръка.

– Горката. Успя ли да поспиш?

– Първите шест часа непрекъснат сън от няколко дни насам.

– Супер. – Ейми ѝ подава опаковка с хапчета и чаша вода. – Ето. Но преди това хапни нещо.

Мици гълта две хапчета с малко вода.

– Благодаря, че беше до мен снощи.

– Няма проблем. Винаги ще съм до теб.

– Знам. Аз също – ако имаш нужда от мен. Но не в такива ситуации. Ще ядеш бой лично от мен, ако позволиш на мъж да се отнася с теб както онзи идиот с мен.

– Сега ще се справиш, нали?

– Гаранция. Тепърва започвам да живея.

Патоложката се усмихва:

– Стара чанта, ама лачена.

– Само стой и гледай. – Мици отпива глътка прясно кафе. – Снощи споменах ли ти за Торинската плащаница?

– В общи линии. Каза, че затова си изпратила Ник в Италия, но после обясненията ти станаха малко несвързани.

– Добре, ето каква е работата. Мислим, че плащаницата е свързана по някакъв начин с убийството на Тамара Джейкъбс и не можем да разберем как.

– Аз как мога да помогна?

– Не знам. Просто отваряме всички врати и проверяваме какво има зад тях. Един от въпросите, които постоянно правят впечатление, е дали плащаницата наистина е тази, с която е бил увит Исус. Ако ти пратя няколко снимки с висока разделителна способност, ще ми кажеш ли дали според теб следите върху платното отговарят на раните, които е имал?

– Леле! – Молбата изненадва Ейми. – Ще ме караш да правя аутопсия на Божия Син.

Ако главата не я болеше толкова, Мици би се засмяла.

– Да, нещо такова. Макар че малко преувеличаваш ролята си.

– Знам. Но пак ще направя файл за доклада със заглавие „Исус Христос“. Колко патоанатоми могат да се похвалят с такова нещо?

70

ТОРИНО

Апартаментът на Роберто Кракси се намира на втория етаж в една сграда около площад „Кастело“, близо до Куадрилатеро – историческия център на града, в границите на древния римски каструм^8. Пет минути са достатъчни на Карлота, Ник и младши лейтенант Фредо Батисти, за да стигнат дотам и да намерят място за паркиране на оживената калдъръмена улица.

Напразно разкарване. Човекът, от когото Ник се надява да научи нещо, не само че не е тук, ами и според съседите с жена му не са се появявали повече от месец. Изчезнали са. Не са се сбогували с никого. Просто са се изпарили.

Карлота и Фредо разпитват хората от другите етажи, докато хазаинът, Паоло Лоренте, показва на Ник апартамента. Осемдесет и пет годишният Лоренте носи намачкан черен панталон, който стига на десет сантиметра над обувките му, бяла риза и избелял син пуловер. Кръпките на бедрата и коленете му подсказват, че повече се тътри, отколкото ходи, но въпреки външния си вид е запазил бистрия си ум.

– На млади години ходил с много американски момиче – хвали се той, като се усмихва носталгично. – Работил във Венеция. Бил гондолиер. – Показва с ръка как е въртял греблото. – Много американски момиче харесва мене. Те пие много – много-много – и ми показва лоши думи и хубави неща.

– Не се съмнявам в това. Голям сте късметлия.

Полицаят отваря вратата на дневната. Вътре няма нищо. Не се вижда нито следа от мебел, но всичко е изненадващо спретнано. Лъснат дъбов под, чисти бели стени, голяма остъклена врата към спретнато балконче, пълно с цветя в саксии. Двете спални също са абсолютно голи и безупречно почистени.

Ник отваря шкафовете в малката, но лъсната кухня и установява, че са празни. Няма тенджери, тигани, чинии, прибори. Сякаш тук никога не е живял никой. Всяка следа от семейство Кракси е заличена.

– Синьор Лоренте, как давате апартамента? Обзаведен или не?

Бившият гондолиер се обляга на кухненския плот, за да облекчи болните си крака от тежестта.

– Необзаведен, но ако наемател иска легло или нещо друго, аз отива и купува. – Усмихва се лъчезарно. – Купува и взема малко повече пари.

– Значи семейство Кракси са взели всичко, когато са се изнесли, така ли?

– Si.

– Нищо ли не оставиха?

Старецът поклаща глава:

– Не, нищо.

– Видяхте ли ги, когато си тръгваха? – Ник посочва празните стаи. – Това прилича на основно почистване. Трябва да са наели микробус и хамали да им пренесат мебелите.

– Това не видял. – Лоренте докосва слуховото си апаратче – едва видима пластмасова тръбичка зад лявото му ухо. – Аз стар и спи много. Нощем не може чуе дори бомба.

– Ами наемът?

– Те платили предварително. През банка.

– И не са пропуснали някоя вноска? Платиха ли всичко дължимо?

– Si, платили. Били добро семейство.

Ник надушва нещо. Остра миризма. Някакъв разтворител? Боя? Бързо оглежда стените и дограмите. Изведнъж му става ясно. Апартаментът е пребоядисан, от пода до тавана. Няма врата или прозорец, които да не са прясно лакирани.

– От колко време живеят тук другите ви наематели, господин Лоренте?

Хазаинът се замисля.

– Семейство Томболини са от три години. Манчини от шест месеца, мисля. Лука Балотели дошъл преди пет години – той разведен с жена – и...

– Може ли да погледнем апартамента на Манчини? – прекъсва го Ник. – Той прилича на този, нали?

Старецът се намръщва:

– Si. Същият. – После си спомня, че не е съвсем така. – Само дневна е обратно, гледа на друга страна.

– Разбирам.

Двамата излизат от апартамента на Кракси. Лоренте позвънява на Манчини и похлопва на вратата. Когато се уверява, че ги няма, отключва и се дръпва, за да може детективът да влезе.

Ник отваря всички стаи и оглежда внимателно. Апартаментът изглежда точно така, както е очаквал. Виждат се всички следи на износване в жилище, което не е ремонтирано отдавна.

– Благодаря – казва на стареца, като излиза в коридора. – Това ми беше достатъчно.

8 Характерно за Древния Рим укрепление с форма на правоъгълник със заоблени ъгли – б. р.

71

Пътуването с трамвая е неочаквано. Ефрем се укорява мислено, че не е внимавал повече. Той знае, че Торино има над сто километра наземна транспортна мрежа. Трябваше да предвиди, че в някакъв момент мишената ще я използва. Мъжът, когото следи, се бе качил в трамвая и Ефрем се принуди да скочи в последния момент.

На задния вагон.

В затворено пространство като това разстоянието е твърде малко, за да се чувства спокоен. Прекалено малко. Монахът се успокоява с факта, че заедно с него се качиха още трима души. Има голяма вероятност покрай тях припряността му да е останала незабелязана. Ефрем седи с наведена глава и не поглежда към вагона, в който е жертвата, както му се иска да направи. Допусна грешка и сега всичко зависи от случайността. На следващата спирка трябва да слезе пръв, сякаш закъснява за някъде, и да тръгне бързо в определена посока. Ако се забави, ще го забележат.

Звънецът иззвънява и старото возило спира със свистене. Ефрем слиза и тръгва бавно, без да поглежда назад. Дори не мисли. Възможно е жертвата да е останала в трамвая и да я е загубил, но едва ли. Тълпата прегражда пътя му. Хората бързат да влязат в най-големия открит пазар в Европа на площад „Република“. Ефрем вижда табелите за метростанцията.

Сърцето му се разтуптява. Ако жертвата слезе там, лесно може да му се изплъзне.

Към пазара „Порта палацо“ или към метрото?

Решава да слезе в метрото. Жертвата най-вероятно отива там. Така ще измине максимално разстояние за минимално време. Изглежда логично. Ефрем знае, че има повече от двайсет станции, но те са разположени на една линия – между Торино и Коленьо.

Той бързо слиза по каменното стълбище. Няма билет, а жертвата може да има. Ефрем бързо отива на касата и си купува. Когато подава парите, поглежда назад и вижда неговия човек да слиза към пероните.

– Piu presto per favore!9

Старецът още рови за рестото и билета и не се впечатлява от настояванията на Ефрем.

Когато монахът стига до ескалатора, долу вече се чува тракането на отдалечаващ се влак. Отива в източна посока.

Перонът е празен.

9 По-бързо, моля! (ит.) – б. пр.

72

ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици дълго стои под душа, после глътва още няколко хапчета, изпива още едно кафе и повървява пеша, преди да спре такси, за да отиде да прибере колата си. Дълго време няма да посегне към бутилката. Но беше добре, че го направи. Много добре ѝ дойде. Шест часа здрав сън и кратка почивка от всякакви мисли за Алфи, момичетата и кашата, която беше животът ѝ.

Беше – минало време.

Бъдещето – което започва сега – ще бъде прекрасно. Тя ще довърши това разследване, ще отиде на екскурзия с Джейд и Амбър, ще продаде къщата и ще се премести на ново място. Някъде, където няма да я преследват спомени. Всичко ще бъде наред.

Точно когато влиза в гаража на участъка, телефонът ѝ иззвънява.

– Фалън – отговаря тя, като затваря вратата на колата.

– Логан Конър се обажда. – От другата страна следва пауза. – Сержант Шийн ми даде номера ви и каза да ви се обадя.

– Да, кажете.

– Тъкмо излизам от съда, госпожо. Разгледаха обвиненията срещу мъжа ви.

Мици застива на място. Не е очаквала, че казусът ще бъде разгледан толкова скоро. Някой явно се е намесил, за да ускори нещата. Вероятно Боби. Може би е решил да задейства всичко, докато тя не е размислила.

– Благодаря, че се обадихте. Какво стана?

– Той призна за побоя и адвокатът му сключи споразумение с прокурора, за да избегне цялостен процес. Дадоха му трийсет дни.

Мици стои като вцепенена. Не знае дали новината е добра, или лоша. При повечето дела за домашно насилие се дава минималното наказание от трийсет дни. За онова, което той ѝ причини, би трябвало да лежи поне година. Но тя знае, че въпреки леката присъда биографията му вече е изцапана. В досието му ще пише, че е осъждан. Това петно не може да бъде заличено. Той е криминално проявен.

– Значи вече е в системата? – пита тя, макар да знае отговора.

– Да, госпожо лейтенант. Съдията издаде и ограничителна заповед. След като излезе, няма право да се приближава на по-малко от сто метра от вас, жилището ви или друг член на семейството без наблюдение и ваше разрешение. – Конър се покашля нервно. – Ако питате мен, мисля, че трябваше да му дадат...

– Не съм ви питала, полицай, и не ме интересува какво мислите. – Иде ѝ да го отреже, но си напомня, че трябва да бъде възпитана. – Благодаря за обаждането и за съдействието. Също и за дискретността. Ако имате нужда от помощ в отдел „Убийства“, обадете ми се.

– Няма нужда, госпожо. Радвам се, че помогнах.

Мици затваря телефона. Трийсет дни. Как, по дяволите, ще каже на момичетата?

73

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

Джей Джей прекарва по-голямата част от сутринта в кабинета си. Но умът му е другаде.

При Ем. Не може да мисли за нищо друго. Иска да е с нея завинаги. Дори му се иска да беше жива. Но това щеше да е невъзможно. Той е дал обет да пази тайна. И го спазва. Винаги го е спазвал и ще го спазва.

Какво да прави с Ем?

Знае, че трябва да я премести. Да я пусне да си отиде. Но къде да я прати да почива? Досега никога не се е отървавал от труп. Никога не е постъпвал толкова грубо. Досега винаги е оставял онези, на които помага да се преселят в отвъдното, в собствените им домове.

У дома. Точно това е. Трябва да върне Ем в дома ѝ. Там трябва да я остави да почива. Това е правилното решение. Коремът го засърбява и той несъзнателно се почесва по пресните рани, които си нанесе с бръснарското ножче, преди да дойде на работа. Разкопчава долните копчета на ризата си и поглежда синкавите кръстосани прорези. Навежда се и духва, за да облекчи сърбежа.

Почукването го стряска. Пантите изскърцват и той бързо смъква ризата си. Джени Харисън го поглежда от вратата. Вече не е толкова нахакана. Откакто приятелката ѝ изчезна, гледа да се държи прилично.

– Може ли за момент?

– Не е удобно – отговаря Джей Джей, като оправя ризата си.

Въпреки това тя влиза.

– Идвам да питам за Ким. Обаждала ли се е днес? Да предупреди, че е болна или нещо такова?

Джей Джей съжалява, че не се отърва и от двете. Ако се беше върнал за Харисън, след като свърши с Бас, сега това нямаше да се случва.

– Не се е обаждала. Ако не дойде в понеделник, ще назнача друга на нейно място.

Харисън присвива очи.

– Мисля, че знам какво се е случило с нея.

– Какво? – пита той, макар да се съмнява, че знае.

Тя се колебае. Това, което ще каже, може да коства работното място на приятелката ѝ.

– Преди година Ким беше задържана за това, че се натискаше с един тип в колата. Нещата се объркаха и я обвиниха в проституция. Затвориха я за пет дни и я предупредиха, че ако я хванат пак, ще лежи повече.

– За проституция? – преструва се на изненадан Джей Джей.

– Да. Но беше грешка. Недоразумение. Обаче Ким има много обожатели и може пак да е станало недоразумение. Нали разбирате какво имам предвид?

– Мислиш, че са я арестували?

– Да. – Харисън се приближава до бюрото и си придава безпомощно изражение. – Господин Джеймс, бихте ли се обадили на ченгетата да попитате дали не е там? Аз звънях в нашия участък, но ми казаха да питам в Холенбек, а там ми отговориха, че не са я чували. Може би ще бъдат по-услужливи, ако се обадите вие.

Последните хора на света, на които Джей Джей би искал да звънне, са ченгетата.

– Остави на мен, Джени. Ще видя какво мога да направя.

74

ТОРИНО

Това, което безпокои Ник почти колкото изчезването на Роберто Кракси и жена му, е фактът, че Карлота и Фредо изобщо не изглеждат разтревожени. Полицаите в Италия очевидно играят по различни правила от тези в Щатите. Твърде спокойни и небрежни за неговите разбирания.

Ник едва се сдържа да не направи някакъв коментар, докато пътуват към банката на Кракси в югоизточния край на улица „По“, близо до огромния площад „Виторио Венето“. Макар че не е необичайно да сменят жилището си пет до десет пъти през живота си, хората рядко променят банковите си сметки повече от два-три пъти. Управителят би трябвало да знае новия адрес на клиента си.

Карлота седи на задната седалка до Ник и забелязва безпокойството му.

– Притеснява ли те нещо?

– Да, притеснява ме. Не намираш ли за странно, че никой от съседите не е видял семейство Кракси да напускат и че не са били достатъчно близки с никого, за да му оставят новия си адрес?

Тя свива рамене:

– Случва се. В жилищните блокове като този хората се нанасят, изнасят и не се срещат много помежду си. Аз живея в един подобен.

– Стълбището беше тясно – отбелязва той, като се заглежда навън през прозореца. – Няма как да изнесеш толкова мебели, без да вдигнеш шум, да остържеш някоя стена. Все ще привлечеш вниманието.

– Попита ли хазаина, signore Лоренте? Може би той знае кога са се изнесли?

– Питах го. Не знае. – Ник се обръща към нея. – Нещо не е наред и имам чувството, че понеже това е външно разследване, на теб и колегите ти карабинери не ви дреме особено.

– Scusi? – Тя се изчервява леко. – Не разбрах.

– Хайде стига. Първо твоят приятел в църквата ни отрязва, после се оказва, че семейство Кракси са изчезнали и апартаментът им е прясно боядисан – единствен в кооперацията, – а ти не проявяваш никакъв интерес.

– Съжалявам, че изглежда така – сопва се обидено тя. – Тук си имаме и други разследвания, не само твоето. Стараем се да помогнем.

– Може би не се стараете достатъчно. Сигурен съм, че ако изпратите криминалистите си в онзи апартамент, няма да намерят дори отпечатък от Кракси и жена му.

– Хората са се преместили. – Карлота вдига изнервено ръце с южняшки темперамент. – Хазаинът каза, че са си платили наема, затова от наша гледна точка в Италия няма престъпление, което да разследваме.

– Може би за вас няма, но в моята страна имаме обезобразен женски труп, който е директно свързан с вашия изчезнал италианец.

– Не е изчезнал. Просто си е тръгнел. Преместил е жилище – сега вече очевидно е раздразнена.

– Стигнахме – обажда се отпред Фредо и спира алфата до тротоара.

– Благодаря – сопва се Ник, като отваря задната врата и слиза.

Карлота го изпреварва и влиза преди него в банката. Прережда опашката и показва служебната си карта на гишето. След броени минути се появява по-старши чиновник, пуска ги през врата с електронна ключалка и ги завежда в ъглов кабинет на горния етаж. Очевидно в целия свят големите началници си падат по ъглови офиси с прозорци и от двете страни и хубава гледка към съседните улици.

Фабрицио Гатусо става от бюрото си и се ръкува с Карлота. Прошареният петдесетгодишен мъж изглежда като типичен банков управител – със син костюм на фини райета, бяла риза и стегната синя вратовръзка.

– Покани те да влезеш – обяснява Карлота с тон, по който личи, че все още е ядосана на Ник след скарването в колата. – Не говори английски, но аз ще превеждам.

Ник сяда до нея на кафявия ъглов диван. Гатусо се настанява в квадратното кресло срещу тях, от другата страна на стъклена масичка, отрупана с листа и листовки. Подава една папка на Карлота, която я връчва на Ник, като обяснява:

– Това са копия от трансакциите на Кракси за цялото време, докато е бил клиент на банката. Също и на жена му.

– Бил? Говориш в минало време?

– Si. Закрили са сметките си преди месец.

Ник усеща как гневът му отново се надига. Губят ценно време.

– Добре, в коя банка са преместили парите си? – В тона му прозвучава ирония. – Обикновено, когато човек сменя банката си, старата и новата банка работят заедно по платежните нареждания, дълговете и други такива неща. Моля те, не ми казвай, че в Италия не се прави така или че ми трябва специално разрешение от президента, от Бог или кой знае от кого.

Тя го поглежда сърдито:

– Ще попитам.

Докато тя превежда на банкера, Ник отваря папката и преглежда документите. Вижда последователните плащания от Тамара Джейкъбс – суми от 3600 евро, равняващи се на 5000 долара. По-големите преводи също са документирани – два международни превода от 18 179 евро, или двайсет и пет хиляди долара.

Карлота отново се обръща към него:

– Signore Гатусо няма представа в коя банка са преместили парите си семейство Кракси. – Пресяга се през Ник към папката и разравя листата, докато намира каквото търси. – Това е последната операция, извършена в тази банка. Когато са закрили влоговете си, Кракси са изтеглили всичките си пари в брой.

75

ЛОС АНДЖЕЛИС

Сержант Боби Шийн очаква обаждането. Само се надява, че Мици не му е много сърдита. Искаше му се Алфи Фалън да влезе за по-дълго зад решетките, но беше наясно, че надеждите му са напразни. Заради увеличаващия се държавен дефицит напоследък хората с първо закононарушение общо взето получават по едно конско и безплатен превоз обратно вкъщи.

– Здрасти, Мици, как си?

Тя стои в тоалетната на участъка.

– Държа се, Боби. Държа се. Конър ми се обади. Каза, че ти си го накарал.

– Да, аз му казах. Виж, съжалявам, че бяха толкова мекушави. Надявах се съдията да е по-строг.

Тя се обляга на студените бели плочки в ъгъла при сешоарите за ръце.

– Няма защо да се извиняваш. Кой беше съдията?

– Кент. Съдия Джо Кент. Този некадърник трябваше да се пенсионира още преди десет години.

– Трябваше да е жена.

– Кент е жена, ако се съди по курвенското му поведение.

Мици се усмихва. Откакто го познава, Боби винаги е съдил строго хората.

– По кой член осъдиха Алфи? Двеста седемдесет и три или двеста четиридесет и три?

– Седемдесет и три. Снимките, които ти направихме, бяха достатъчно доказателство за телесна повреда.

Тя засрамено си спомня как, след като бе видяла Алфи в ареста, Боби я бе завел при лекаря, за да опишат и заснемат всичките ѝ наранявания.

– Добре ли си, мила?

– Още не съвсем, но ще се оправя, след като всичко това свърши.

– Скоро. Поне вече започна.

– Знам. Боби, благодаря ти за помощта. Знам, че се грижиш за мен. Не се чувствай виновен заради присъдата.

– Ти си звезда, Мици. Издигни се над цялата тази гадост и заблести отново. Обади ми се, ако мога да помогна с нещо.

– Непременно.

Тя затваря телефона и се поглежда в огледалото над умивалниците, преди да излезе.

– Ти си звезда, Мици – не го забравяй.

76

ТОРИНО

Изповедта е полезна за душата.

Да признаеш, че си сгрешил. Да се покаеш. Така е възпитан монахът. И точно в момента той напълно признава провала си и е готов да го изкупи. Поддаде се на суета и самомнителност. Въобрази си, че е по-способен от мъжа, когото следеше – а не беше.

Гордостта донася падение.

Той знае писанията, знае мъдростта: Дойде ли гордост, идва и срам. А мъдростта е със смирените.

Ефрем мислено се упреква. След като завърши мисията си, ще причини изгаряща болка на това горделиво тяло, за да е сигурен, че днешният урок ще бъде запомнен завинаги. Единственото, което го успокоява, е, че колкото и слаб и несъвършен да е той, врагът му има не по-малки недостатъци. Сега поне е сигурен, че човекът, когото преследва, се чувства самоуверен, в безопасност, сигурен в действията си. Ще стане жертва на същата слабост.

Гордостта предшествува погибелта. Монахът се отказва от преследването и се връща при колата на жертвата. Има вероятност врагът му да я е изоставил, но това би било голяма жертва за човек в неговото положение, още повече, че защитава и други хора освен себе си. Не, Ефрем е сигурен, че жертвата ще се върне при автомобила. Трябва само да чака – врагът си мисли, че вече е спечелил.

Преди падението сърцето е изпълнено с гордост.

77

ГРАДСКАТА МОРГА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Ейми Чан прекарва цялата сутрин в работа по рутинен случай на отравяне с медикаменти. Самотна седемдесет и пет годишна жена решила да изпие месечната си доза антидепресанти наведнъж и да се сбогува с този свят. Кой може да я обвинява? Градът на ангелите е ад за всеки, който не е млад, красив и обичан.

Ейми си измива ръцете, сваля зелената престилка и облича удобна кафява туника и тесен черен панталон. Връща се в кабинета си и отваря имейла от Мици, която ѝ е изпратила няколко висококачествени снимки на Торинската плащаница. Виждала е някои от тях и преди, но не им е обръщала голямо внимание. Лицето, заснето в близък план, ѝ изглежда най-познато. Въпреки размазаните сивкави черти, то несъмнено изобразява представата на повечето съвременни хора за Христос – с брада, дълга коса и корона от тръни. Ейми преглежда файловете, докато намира по-голяма и по-интересна снимка на тялото.

В снимката има нещо, което веднага буди в нея интуитивното усещане, че нещо не е наред. Вниманието ѝ е привлечено от дланите, особено дясната и пръстите ѝ, които изглеждат твърде големи в сравнение с останалата част от тялото. Тя написва кратко писмо, прикачва снимката и го изпраща на Гюнтер Куентъл във ФБР. Той е световноизвестен експерт по фотограметрия – науката за изчисляване на геометричните свойства на предметите по тяхна фотоснимка.

Преди да направи своите собствени научни проучвания, Ейми преглежда няколко художествени изображения на събитията около тайнствата на възкресението. Пуска търсене в интернет и най-доброто, което намира, е снимка от картината на Джовани Батиста, от шестнайсети век, изобразяваща увиването на сваления от кръста Исус. На нея се вижда, че плащаницата не е много плътно прилепнала около главата и е отворена откъм краката.

Ейми отново поглежда отпечатъците от тялото върху покривалото и вижда, че между тях и изобразеното на картината има несъответствие. За да останат толкова ясни следи от тялото, то трябва да е било увито много плътно, а не покрито хлабаво, както го е нарисувал Батиста.

Ейми увеличава снимката на монитора и оглежда плащаницата сегмент по сегмент, от горе до долу. Това ѝ отнема цял час. Откритията са интригуващи и смущаващи. Частите на тялото са непропорционални помежду си. Изглеждат като нарисувани, а не отпечатани. Колкото повече се вглежда в лицето, толкова повече се засилват любопитството и объркването ѝ.

Челото изглежда твърде ниско в сравнение с останалата част на главата. Ако мъртвецът е лежал по гръб, косата му би трябвало да виси настрани и назад, а не върху главата и лицето. Тя отново поглежда снимката на цялото тяло. Мъжът няма врат, или поне не се вижда такъв. Ейми оглежда за следи от отрязване и снаждане на плата, при което отпечатъкът на врата може да се е изгубил, но не вижда такива.

Още нещо я смущава. Ако увиеш човешки труп с ленено платно, то ще се намачка – ще се появят много дълбоки гънки. Не и в този случай. Върху плата не се виждат такива следи освен на местата, където е бил сгънат за съхранение.

Тя преглежда полицейските архиви със снимки на различни рани и белези от мъчения. Не намира нищо сравнимо с тези, които вижда. Един случай в Канада, при който сериен убиец разпъвал на кръст жертвите си, ѝ се струва обещаващ, но се оказва, че престъпникът е използвал методи, коренно различни от тези на древните римляни. Ейми отново насочва вниманието си към позитива и негатива на плащаницата. Разликата между тях е удивителна. На позитива отпечатъкът на тялото е почти неразличим. На негатива изпъква силно. Както когато напръскаш с луминол местопрестъпление, което е било щателно измито, и кървавите петна блясват с цялото си луминесцентно великолепие.

Телефонът иззвънява и тя подскача стреснато.

– Доктор Чан.

– Guten Tag, schöne Medizinerin!10

– Гюнтер! – Тя искрено се радва на обаждането му. – Прекрасно е да чуя гласа ти. Как си?

– Аз ли? Много щастлив, след като получих писмото ти. Макар че единствената ти цел е да използваш огромния ми немски мозък.

Тя се засмива:

– Ако исках да използвам нещо друго от теб, огромната ти немска съпруга щеше да ме опече за вечеря в прекрасния си ресторант.

– Да, наистина – въздъхва той. – Но в някой друг живот двамата с теб ще сме любовници, сигурен съм. Кажи сега защо се интересуваш от Торинската плащаница и задаваш глупави въпроси?

– Глупави ли са?

– Ами, разбира се. Питаш дали ръцете и главата са пропорционални спрямо тялото. Отговорът е „не“. Дори височината на тялото е подозрителна. Този човек трябва да е бил около два метра. Исус може да бил Божи син, но не е бил великан. Или ако е бил, явно на никого не му е правило впечатление.

Ейми поглежда една от снимките и вижда какво има предвид той.

– Откъде знаеш всичко това, Гюнтер? Правил ли си вече такова изследване?

– Не се налага. Има много направени вече. Нямам външни координати, с които да се сравни тялото, но размерите на плащаницата са добър ориентир. Има и още нещо – ако сравниш размерите на отпечатъка от задната страна с предната, ще видиш, че той е с пет сантиметра по-дълъг.

– Може би платът се е разтегнал и е деформирал отпечатъка. Това би обяснило и твърде широките длани.

– Радвам се, че си толкова непредубедена. Трябва да говориш с един английски професор. Ще потърся номера му и ще го помоля да ти се обади.

– Той непредубеден вярващ ли е, или е атеист?

– Вярващ. Много убеден вярващ. Въпреки че съм прав, по-добре говори с него и с хората от ИПТП – Изследователски проект „Торинска плащаница“. После използвай собствения си ум, за да се убедиш, че това е фалшификат – фал-ши-фи-кат.

– Твърдиш, че е фалшификат?

– Убеден съм. Няма никакво съмнение. Дори мога да ти кажа кой е фалшификаторът.

– Кой?

– Не бързай толкова. Ще ти струва една вечеря следващия път, когато дойда в Лос Анджелис.

– Чудесно, но първо ще се обадя на Астрид, за да ѝ кажа къде отвеждам мъжа ѝ.

– Няма нужда.

– Добре, кой е фалшификаторът?

– Отвори си имейла. Току-що ти изпратих един документ.

10 Добър ден, красива докторке (нем.) – б. пр.

78

ТОРИНО

В шест часа вечерта на Ник вече му е дошло до гуша. От неефективността на карабинерите. От борбата в този чужд град, където е невъзможно да паркираш и животът тече изнервящо бавно. От цялото проклето разследване на убийството на Тамара Джейкъбс.

През последните два часа проследява адреси, свързани с обажданията на Кракси, и единственият резултат от усилията му е адско главоболие и толкова задънени улици, че може да запълни цял атлас с тях. Фредо ги връща на паркинга пред участъка на „Беато Себастиан Валфре“. Оттам Карлота изпраща Ник до хотела и се опитва да му се извини:

– Съжалявам, че не стана – че не открихме Кракси.

Той е твърде ядосан, за да отговори.

– Ще проуча някои неща, като се върна в участъка – обещава тя. – Ти си почини, изглеждаш уморен. Утре ще открием Роберто Кракси, сигурна съм.

Сигурно сама не си вярва, мисли си Ник.

Карлота се качва след него по стълбите, докато той отваря входната врата на хотела.

– Ще дойда да те взема утре сутрин в девет, става ли?

– Добре – отговаря той, като се опитва да звучи любезно. – Надявах се на по-бързи резултати – на ясна следа. Извинявай, ако съм бил сприхав. Знам, че се опитваш да ми помогнеш. Grazie.

Тя се усмихва на този негов опит да проговори италиански:

– Prego. Имаш номера ми. Ако ти трябва нещо, обади се. – Замълчава за момент, после добавя: – Ако по-късно си в настроение и искаш да разгледаш малко Торино, ще съм в службата. Както споменах вече, имам и други престъпления за разследване.

– Отново благодаря.

Той се обръща. Чувства се малко виновен. Много добре знае колко е досадно да забавляваш полицай от друга страна и да помагаш в чуждо разследване. Взема ключа си от рецепцията и се качва в стаята с идеята да се изтегне в леглото.

Едва е събул обувките си, когато телефонът му иззвънява – служебният номер на Мици.

– Pronto – обажда се той, като имитира акцента на Карлота. – Signore Карикандис на телефона.

Тя се смее. Успокоително е да чуе, че колегата ѝ все още е в настроение да се шегува.

– Радвам се, че сте запазили чувството си за хумор, signore. Как си иначе?

– Имаш предвид, ако се абстрахираме от часовата разлика, гадното време и безполезното размотаване?

– Да. Извън тези екзотични забавления как върви?

– Чудесно. – Той вдига възглавниците и се обляга на тях. – Ходих до апартамента на Роберто Кракси. Него го нямаше, но казвам ти, Мици, мястото беше излизано – прясно боядисано навсякъде, нови мебели в кухнята, всичко. Сякаш някой е искал да заличи всяка следа от Кракси и жена му.

Тя се заиграва с кабела на телефона и ѝ се приисква Ник да е в участъка с нея.

– Звучи ми като професионално почистване – отбелязва. – Може би след престрелка или друго кръвопролитие.

– И аз така си помислих, но няма следи от престъпление. Няма следи от нищо. Семейство Кракси просто са изчезнали – пуф, и ги няма! – Той подпира телефона под брадичката си, за да си сипе вода от шишето на нощната масичка. – Ходих и до банката. Сметките им са закрити, изтеглили са парите в брой.

– Колко?

– Към сто и петдесет бона в евро. Това е около двеста хиляди долара.

– Там някъде. Явно Кракси и жена му не смятат да се връщат.

– Да, така изглежда, но защо?

– Обичайните причини – отбелязва тя, като отпива глътка кафе, – за да избягат от някого или от нещо. Ще потърся в граничните архиви, може да са напуснали страната. Ти можеш ли да накараш карабинерите да проверят?

– Ха-ха, надявай се! Дали са ми една кралица на красотата, дето не може да разследва престъпление и в собствената си къща.

– Не е ли малко сексистко?

– Не знам, Мици. Тя е луо-го-те-нен-те или както го наричат тук. Значи е с достатъчно висок ранг, за да знае как стоят нещата. Просто италианците се мотаят с векове, за да свършат нещо, а и тя не изглежда от най-умните. – Ник се замисля за момент дали е честен в оценката си, или раздразнението му е само плод на неразбиране на местните нрави. – Ходих да видя плащаницата, но и там само си загубих времето.

– Как така?

– Един служител в катедралата ми хвърли в очите повече прах, отколкото Матюс на теб, когато му поиска повишение на заплатата последния път. Реликвата е заключена в кутия, а тя в друга кутия и така нататък, и само папата може да даде разрешение някой да я види.

– Мислиш ли, че сме в задънена улица, Ник?

– Ако не бяха парите, бих приел, че е така. Обаче Джейкъбс е платила над сто бона на този Кракси за някаква информация, свързана с плащаницата. Каква е тази информация и защо е толкова ценна? Това е важно, сигурен съм.

Тя се доверява на интуицията му. Това е една от причините Ник да е толкова добър полицай. Интуицията. Понякога на нея ѝ липсва – особено в личния живот. Бог ѝ е свидетел, че беше голяма грешка да търпи Алфи толкова дълго. Сега трябва да разчисти живота си. Да преглътне щетите. Да продължи напред.

Ник решава, че връзката е прекъснала.

– Миц, там ли си?

– Да, тук съм. Само...

– Какво е станало?

По гласа ѝ познава, че нещо не е наред. Разбира го от самотната дума, увиснала без продължение.

Само.

– Нищо. Е, случи се нещо, но това си е личен проблем, с който трябва да се справя.

– Личен проблем на име Алфи?

Тя почти се засмива. Интуицията на този мъж наистина работи.

– Да, но да не ти пука. Всеки си има проблеми за решаване, нали?

– Искаш ли да поговорим за това?

– Не, легни да поспиш и разкрий това убийство. Не искам да те държим на работа повече от необходимото, чака те лодка в океана. Чао.

Ник се усмихва и поглежда телефона. Началничката му е жена от класа. Заслужава повече от този тъпак, който се води неин съпруг.

79

ЛОС АНДЖЕЛИС

Курсорът се плъзва по екрана и щраква върху иконката на прикрепения файл.

Ейми зяпва от удивление.

– Не може да бъде!

Втренчва се в документа, който току-що ѝ е изпратил Гюнтер Куентъл, и не може да повярва. Пред нея са отворени над четиристотин страници, в които се твърди, че Торинската плащаница е фалшификат, изработен от един от най-талантливите световни художници, скулптори, писатели, математици и изобретатели.

Леонардо да Винчи.

Звучи абсурдно. И все пак, ако някой би могъл да фалшифицира такава реликва, би бил именно той? Освен гениален художник той е бил учен, изобретател и голям любител на интелектуалните шеги. Измислил е принципите за конструиране на танка, хеликоптера и слънчевите генератори векове преди обикновените смъртни да ги превърнат в реалност. Създал е най-ценните религиозни картини на всички времена, като уникалната и революционна „Последната вечеря“, в която е включил Мария Магдалена като спътница на Исус.

Може би идеята не е чак толкова невероятна.

Документът на екрана пред нея твърди, че Леонардо, който нарисувал Мона Лиза, използвайки за модел собственото си лице, е направил същото и с Торинската плащаница.

Ейми разглежда трите снимки: плащаницата, портрета на Да Винчи и „Мона Лиза“. Наистина, има прилика – в очите и дори в носа, но това не може да я убеди напълно.

И все пак е интересно. За Ейми приликата е твърде голяма, за да бъде случайна. Спомня си, че Леонардо е изпълнявал множество религиозни поръчки. Значи със сигурност е знаел за плащаницата и може да е нарисувал Спасителя върху платното, за да се подиграе малко с Църквата.

Тя отново насочва вниманието си към файла на Гюнтер и точно когато вече е склонна да повярва, че Леонардо е изрисувал плащаницата, попада на цял куп противоречащи си сведения. Като начало, великият художник е роден сто години след спорното въглеродно датиране. Освен това при множеството изследвания върху ленения плат не са установени никакви следи от маслени или водни бои. Възможно ли е Леонардо да е изобретил някакъв вид фотография стотици години преди официалната поява на тези методи? Не е невъзможно. Но ако я беше открил, със сигурност щеше да я използва повече от веднъж.

В долната част на електронния документ има копия от публикации от 2011 г., в които италиански експерт на име Лучано Бузо твърди, че плащаницата е създадена през 1315 г. от религиозния художник Джото ди Бондоне.

Ейми преглежда информацията. Оказва се, че Джото бил майстор в рисуването на портрети и тела – най-вече на Христос – и вероятно е бил нает от Църквата да създаде копие на плащаницата, защото оригиналът е бил в много лошо състояние. Твърди се, че скрил числото 15 в картината, за да обозначи годината на завършването ѝ.

По-надолу в документа има още няколко статии, които напълно отричат твърденията на Бузо като неподкрепени с доказателства. Ейми решава да не се занимава повече с чуждите теории, а да се довери на своята проверена наука – патологията.

Отново оглежда човешките образи върху плащаницата и от това, което вижда, възникват нови въпроси. Върху плата има следи, които изглеждат като оставени от кръв, пот и плът. Противно на разпространеното мнение, труповете могат да кървят и след смъртта, след като сърцето е спряло, но не е обичайно да кървят така, че да оставят толкова ясни следи.

Друго, което я безпокои, е разлагането. Труп, оставен няколко дни, дори в запечатана гробница, несъмнено би започнал да се разлага. Ако кръвта е оставила следи върху плата, другите телесни течности също би трябвало да оставят.

Но не са.

Телефонът ѝ иззвънява – секретарката. Току-що я бил търсил някакъв професор от Англия. Оставил съобщение, че иска да поговорят за разпването на Христос и да ѝ обясни защо според него Торинската плащаница е истинска.

80

ИТАЛИЯ

В девет вечерта Ник най-сетне получава обаждането, което е очаквал поне шест часа по-рано.

– Сам ли сте? – гласът е мъжки, с италиански акцент. Глас, който е чувал само веднъж досега.

– Сам съм, с телевизора, който не работи както трябва.

Ник оставя дистанционното и сяда на ръба на леглото.

– Излезте от хотела, пресечете улицата и на ъгъла завийте наляво. Ще мигна с фаровете, когато ви видя.

Ник напъхва подпухналите си стъпала в обувките, които като че ли са се стеснили, откакто ги събу.

– Носите ли ми добри новини?

– Нося новини.

Връзката прекъсва.

Ник затваря телефона, връзва си връзките, става и взема якето си и ключа.

Навън е тъмно и ръми. Той излиза от задушната горещина на стария хотел в прохладата на ноемврийската нощ. Капките са микроскопични: от онзи валеж, който не забелязваш, докато не го видиш в светлината на фаровете, но чувстваш постоянно – ледена мъгла, която полепва по кожата, неусетно прониква в дрехите и изсмуква телесната ти топлина. Той завива зад ъгъла и след няколко крачки една от паркираните коли светва с фарове.

Ник не познава лично Фабио Гория, но са му го препоръчали. Гория е водещ детектив в частна фирма за разследвания и се отзова по молба на един познат от ФБР, на когото Ник неведнъж е правил услуги.

Американецът влиза в малкия „Фиат Браво“ на частния детектив и подава ръка:

– Ник Каракандес. Приятно ми е.

– Фабио.

Гория е брадясал мъж с пресипнал глас, на около трийсет и мирише на цигари.

– Е, какво имате за мен?

Фаровете на преминаващите коли осветяват наболата брада на детектива. Присвитите му сини очи се местят ту към предното стъкло, ту към огледалото.

– Помолихте ме да намеря Роберто Кракси и да го следя, докато дойдете в Торино. Така и направих.

Ник е впечатлен.

– Къде е той?

Гория не отговаря веднага. Премества поглед от огледалото към очите на американеца. Трябва да се увери, че може да има доверие на този човек. Трябва да разбере някои неща – да е сигурен в тях, преди да каже какво знае.

– Говорих със специален агент Бърдж. Каза ми, че сте добър полицай, и ме помоли да ви помогна. Но преди да говорим за Кракси и къде се крие, кажете ми какво знаете за него.

Крие се. От тази дума пулсът на Ник се ускорява.

– Не много. Италианец, на средна възраст, женен, няма деца, в момента няма работа и е получил солидна сума пари от жена, която беше убита в Лос Анджелис. Работил е главно в автомобилостроенето. От документите, до които се добрахме, изглежда, че не се е задържал дълго на едно работно място – предполагам, че е бил уволнен, когато е започнала кризата.

Гория се усмихва едва видимо в полумрака:

– Кракси никога не е работил за „Фиат“ или „Алфа“.

– А какво е правил тогава?

– Работил е за карабинерите. Поне допреди няколко години.

– Като какъв?

– Бил е в Raggruppamento Operativo Speciale или РОС. Знаете ли какво е това?

– Специално оперативно подразделение.

– Точно така. Една от основните им бази е тук, в Торино. Това е подразделението, което се занимава с организираната престъпност и тероризма. Подчинено е пряко на главното командване на карабинерите. Няма много информация за него.

Ник започва да сглобява парченцата и картинката не изглежда никак красива. Никой от карабинерите, с които разговаря по телефона от Ел Ей или след пристигането си тук, не спомена, че Кракси е бил техен колега, още по-малко – специален оперативен работник.

Гория прочита мислите му:

– Вашата красива лейтенантка не ви помогна много, нали?

– Не. И сега разбирам защо.

Италианецът пали цигара и смъква стъклото няколко сантиметра, за да издуха синкавия дим навън.

– Кракси не само че е работил в РОС, а е бил un’ombra – сянка. Участвал е в таен оперативен отряд.

– Искате да кажете, че лейтенант Капелини може да не знае, че Кракси е бил техен човек?

– Не е изключено. Карабинерите са голяма организация с военни и полицейски функции. Понякога тези функции се припокриват, понякога ги водят разделено, ако им отърва. Ръководството обаче знае. Мислят си, че ще останете два-три дни и после ще си заминете обратно за Лос Анджелис, затова не е проблем да ви пратят някого да ви поразходи из града и да ви поизнерви.

– Определено им се пoлучава.

Гория лапва цигарата и бръква в сакото си.

– Вижте това.

Подава му няколко снимки, направени с телеобектив, на които се вижда облечен с шлифер мъж, пресичащ бързо някаква улица.

– Дино ди Роси – възкликва Ник. – Това е уредникът, с когото говорих днес.

– Знам, че сте говорили. Направихме тези снимки веднага след това. Един от хората ми ви следи постоянно. – Гория прибира снимките. – Само че този човек не е уредникът на катедралата.

– Кой e тогава? – изненадва се Ник.

– Казва се Паузини и работи под прикритие в РОС. Добър е, нали?

– Може да се каже.

Италианецът изчаква малко, докато Ник осмисли току-що чутото. После добавя:

– Не знам всички подробности около разследването ви, Ник, но знам много за РОС. Не е хубаво да се забърквате с тези хора. Те са обучени да убиват. Да премахват всичко и всеки, който им пречи. Ако те са замесени в разследването ви, съветвам ви да се откажете. Върнете се в Америка. Бърдж ми каза, че обичате да плавате с яхта. Това е хубаво. Посветете се на това занимание. Върнете се вкъщи, отплавайте далеч от тази каша.

Ник поклаща глава:

– Не мога. Колкото и да ми се иска. Една жена беше убита и...

– И още ще бъдат, ако не си тръгнете. – Предупреждението увисва неприятно във въздуха като цигарения дим наоколо. – Сега ще ви покажа какво съм открил, Ник, но после ви оставям. Нищо повече не мога да направя. Разбирате ли?

81

ЛОС АНДЖЕЛИС

Да те извикат в кабинета на Матюс, никога не е добра новина.

Особено в петък следобед. Мици премисля твърдите факти, докато върви по коридора. В седмицата има два дни, в които е най-вероятно шефът ти да те уволни или да те смъмри. Ако е свестен човек, ще го направи в понеделник сутринта. Така си прекарал уикенда в блажено неведение и има голяма вероятност да прибереш още една седмична заплата, ако е решил да те изрита. Ако е гадняр – или просто имаш лош късмет – ще го направи в петък следобед. Така му олеква и си прекарва чудесно почивните дни – за разлика от теб.

Тя почуква по стъклото на вратата му, завърта потъмнялата месингова топка на бравата и наднича вътре:

– Викали сте ме, началник.

– Да. – Той седи зад бюрото си, облечен в синя карирана риза с навити до лактите ръкави. Краката му са вдигнати върху един стол и върху дебелото му шкембе, пристегнато с черни тиранти, се мъдри купчина финансови документи. – Седни и възприеми поведение на трепетно очакване и стоически професионализъм.

Тя сяда срещу него от другата страна на бюрото.

– Бих се опитала, ако знаех какво е „стоически“.

Той сваля краката си от стола, завърта се и стоварва месестите си ръце върху бюрото.

– Стоик – съществително име. Човек, способен да издържа болка и несгоди, без да показва чувствата си и да се оплаква.

– Сега разбирам. Не е много в мой стил, капитане.

Матюс се усмихва:

– Най-изстрадалият черен дроб в района на Лос Анджелис току-що бе приет в болница заедно с прилежащия към него детектив Джордан Линч от отдел „Убийства“.

Мици го поглежда въпросително.

– Това означава – добавя Матюс, – че Тайлър Картър има нужда от втори човек за разследването на серийните убийства.

– Шефе, пратих Ник Каракандес в Италия за убийството на Тамара Джейкъбс, а само след седмица той ще отплава кой знае къде. Освен това...

Тя замълчава. Не. Няма да му каже за личните си проблеми, пък и той сигурно вече знае.

– Освен това какво?

По изражението му личи, че не знае. Дори Матюс не е такъв гадняр, че да се подиграва с нещастието ѝ.

– Нищо, капитане. Просто не ми е лесно да се пренастроя от кисело и основателно агресивно настроение в професионално стоическо.

Той удря с длани по бюрото и се усмихва:

– Няма проблем. Добре се справи. Иди при Картър да ти даде хора и почвай да действаш по случая на Картър, докато не го разнищите или не стигнете до задънена улица. Другата седмица ще видим какво сте свършили. Така ще можеш да работиш и по двата случая, става ли?

Лицето ѝ казва не, но устата ѝ се е научила да се подчинява.

– Да, шефе.

– Свободна си. – Той отново качва крака на допълнителния стол и взема финансовите документи, с които се занимава при влизането ѝ. – Стоицизмът много ти отива, Фалън.

– Благодаря, шефе. Как предпочитате затръшването на вратата – да излезе от пантите или само да счупя стъклото?

82

ТОРИНО

Фабио Гория пуши цигара след цигара, докато шофира.

– Не е далеч – обяснява той. – Минаваме реката и после около шест километра на югоизток, в гората. Кракси и жена му имат вила и там се крият. Регистрирана е на моминското ѝ име.

Дъждът се е усилил. През прозореца Ник вижда едва до мантинелата на магистралата.

– Казахте, че се крие. От какво?

Гория го поглежда за момент:

– Надявах се вие да знаете.

– От карабинерите?

– Възможно е, но едва ли. – Частният детектив дръпва за последно от цигарата и изстрелва фаса през пролуката на прозореца. В мрака зад колата се разхвърчават червени светулки. – Ако аз бягах от карабинерите, нямаше да се скрия в къща, която е моя собственост и може лесно да бъде открита.

– Тогава нямам представа. В момента нищо не ми е ясно. Но имам предчувствие, че Кракси е свързан с убийството, което разследвам.

– А пък то според вас е свързано със свещената плащаница, така ли? Около нея също има доста тайнственост. Научихте ли нещо за нея?

– Да, някои неща. Главно от лъжливия уредник. Затова не знам на какво да вярвам.

– Недоверието в непознати рядко вкарва в беда.

– Това някаква италианска мъдрост ли е?

– На баща ми.

– Мъдър старец.

Гория се засмива:

– Не съвсем. Умря на четиридесет от цироза, но е оставил отпечатъка си върху мен, както правят повечето родители.

Ник отново поглежда към равното поле, през което минават. Светлините на града вече не се виждат. Колата се носи по двулентово шосе, навлизащо между нивите.

– Имайки предвид онова, което току-що казахте за Кракси и професионалната му дейност, разумно ли е да го изненадваме така посред нощ?

– Не сме толкова глупави. Прав сте – въпреки че наближава шейсетте, Кракси може да ви пречупи врата и да ви зарови в двора си като куче кокал. Затова няма да сме сами и няма да му дадем тази възможност.

– Радвам се да го чуя.

Пет минути по-късно фиатът отбива от главното шосе и продължава по тесен, виещ се път към селцето Валпиана. Гория изключва фаровете и спира в началото на неравен каменист път от дясната страна.

– Ще спрем тук и ще продължим пеша.

Ник разкопчава колана си, слиза в ситния дъждец и затваря вратата възможно най-тихо.

Докато вървят през гората, италианецът изважда мобилния си телефон и изпраща предварително написан есемес на някого от хората си. След минута телефонът започва да вибрира в ръката му. Гория спира и се обръща към Ник:

– Сега ще набера този номер и човекът, който евентуално ще се обади, ще бъде Кракси.

Ник го поглежда изненадано.

– Един от хората ми е пуснал телефона през един отдушник в къщата на Кракси по-рано тази вечер, докато той беше излязъл. Когато го намери, няма да го докосне. Ще вдигне едва след като се увери, че не е експлозив.

Гория натиска копчето за набиране.

Както очакват, чува се само сигнал от звънене, но никой не вдига.

– Мелодията на звънене е особена – обяснява игриво частният детектив, когато отново набира. – Знаете ли „Розовата пантера“?

– Разбира се. Хенри Манчини – той е италиански композитор, затова ли го избрахте?

– Не. – Отново никой не вдига и Гория набира за трети път. – Не е италианец. Манчини е американец. Обаче семейството му е от Абруцо, като моето. – Изведнъж дръпва телефона от ухото си и го подава на Ник. – Той е.

Ник хваща апарата.

– Господин Кракси, моля ви, не затваряйте, аз съм...

Връзката прекъсва.

– Затвори.

– Пробвайте пак. Натиснете копчето за повторно набиране.

Ник опитва пак и чува, че от другата страна някой вдига.

Той започва да говори бързо, за да каже възможно най-много неща, които биха накарали Кракси да го изслуша.

– Господин Кракси, казвам се Ник Каракандес от полицията в Лос Анджелис и трябва да говоря с вас.

Този път не му затварят. Той чува, че връзката още е отворена – зловеща тишина, прекъсвана от леко пращене.

– Имам нужда от помощта ви. Трябва да говоря с вас за Тамара Джейкъбс и отношенията ви с нея.

Никой не отговаря. Ник продължава:

– Моля ви. Знам, че сте там. Знам, че ме чувате. Идвам чак от Лос Анджелис, за да говоря с вас. Искам да ви задам няколко въпроса.

Все още нищо.

– Господин Кракси, signore, ще ме приемете ли? Можем ли да се видим някъде?

От телефона се чува само пращене.

Ник поглежда разтревожено Гория:

– Не съм сигурен, че е там.

– Не затваряйте. Ще стигнем след няколко минути. Ще видите къщата му и моите хора.

Ник продължава да говори, докато се примъкват през гората, слизайки по хлъзгав склон от мека, мокра почва и гнили листа. Между дърветата се появяват светли жълти правоъгълници. Прозорци. Гория взема от колана си стандартно военно уоки-токи – от онези, които кодират сигнала и позволяват да говориш с хора в радиус до седем километра.

Частният детектив прошепва нещо на италиански. Повтаря същите думи и изчаква малко. Постепенно изражението му се променя.

– Нещо не е наред – казва след няколко секунди. – Случило се е нещо.

83

ЛОС АНДЖЕЛИС

Тайлър Картър или е гений, или абсолютен задник. В отдел „Убийства“ няма общо мнение по въпроса. Най-високият процент на разкриваемост, постигнат от един детектив в щата, означава, че можеш спокойно да заложиш парите си, че до няколко години този детектив ще бъде повишен в капитан. Трийсет и три годишният мъж обаче е арогантен и самовлюбен, не уважава нищо и никого и често докарва хората си до пълно изтощение.

Картър идва от банкерско семейство и няма как да не се откроява сред колегите си. Очаквало се да наследи занаята от баща си и дядо си, но той решил друго. Предпочел значката и пистолета пред куфарчето и пакета акции. Дори таткото и неговите милиони не успели да го разколебаят. „Уолстрийт“ може да е изгубила, но пък лосанджелиската полиция със сигурност е спечелила. Прицелил се е в майорския чин, преди да навърши четиридесет, и сигурно се надява да стане комисар достатъчно скоро, за да влезе в политиката, преди да удари петдесетака. Всичко върви по план. Или поне вървеше – допреди осем месеца.

Допреди Привидението.

„Привидението“ е името на серийния убиец, когото преследва – прякор, за който полицаите се молят на Бога да не стигне до знанието на пресата. Досега извършителят има десет трупа в актива си и никой не би се изненадал, ако бъдат открити още десет.

Мици Фалън седи пред бюрото на Картър, който ѝ разказва в какво се е забъркала:

– Прякорът идва от факта, че никой никога не го е виждал...

– Никога ли?

Картър я поглежда строго:

– Не обичам да ме прекъсват. Ако нещо не ти е ясно, изчакай и питай, след като свърша.

– Моля?

– Изчакай да чуеш всичко и няма да задаваш безсмислени въпроси. Досега никой не е виждал извършителя. Промъква се незабелязано в домовете на самотни жени и ги убива, докато спят.

Мици се кани да попита как, но решава да изчака до края.

– Винаги един и същи метод на действие. Увива ги плътно с чаршаф или одеяло, за да не могат да се съпротивляват. После ги затиска с колене и ги удушава с ръка. – Тайлър предусеща въпроса ѝ. – С лявата, винаги с една ръка. Патологът казва, че в някои случаи е запушвал устата на жертвата с дясната.

Мици се питва дали някоя не го е ухапала, дали не е оставил следи от ДНК.

– Направихме генетичен анализ на първата и третата жертва – тоест първата и третата, които са ни известни. Ще ти дам документацията. При първата намерихме косми и слюнка. Също мъх от вълнен чорап – от страната на леглото, от която се е качил. При третата намерихме парченца тъкан и кръв от ухапване, когато е запушил устата ѝ с дясната си ръка. Преди да попиташ, да, пуснахме търсене в архивите. Няма го нито в полицейския архив, нито в този на ФБР. Проверихме дори при канадската полиция. Сега можеш да питаш, ако имаш въпроси.

Тя го оглежда изпитателно: гладко избръснатото лице с отсечени черти, ясните сини очи, късоподстриганата тъмна коса без нито един бял косъм, красивия черен костюм и добре изгладената бяла риза.

– Случва ли се понякога да се смееш, да се напиваш, да се самозадоволяваш или да се забавляваш по някакъв начин?

– Не. – Гласът му е хладен като очите му.

– Добре. Така няма да съжалявам, че имаш нещо човешко в себе си.

Тя се изправя.

– Къде отиваш? Не съм свършил.

– В тоалетната. Менструацията ми е особено силна този месец и спешно трябва да си сменя тампона. Използвам такива с голям капацитет – максимална защита, както пише на кутията. Попиват възможно най-много течност за възможно най-дълъг период, но пак трябва да се следят и да се сменят.

Съвършената му долна челюст започва да се увисва, но той се окопитва за части от секундата.

Мици се обръща и се усмихва любезно, когато отваря вратата:

– Ще донеса две кафета. После може да ми обясниш какво точно очакваш от мен, а пък аз ще ти кажа как точно искам да се отнасяш към мен, за да ти свърша работата.

84

ТОРИНО

Двамата мъже изтичват до подножието на стръмния склон. Ник инстинктивно изостава няколко крачки, когато вижда Фабио Гория да измъква черния си пистолет от колана.

Пред тях на покритата с гниещи листа мека земя е проснато мъжко тяло. Неподвижно.

След секунда се размърдва бавно. Жив значи – но сигурно е ранен. Гория коленичи до него. Насочва пистолета към бледата светлина, струяща от къщата на двайсетина метра пред тях. После осветява лицето на ранения с фенерче и му помага да седне.

– Добре ли си?

– Някой ме удари. – Другият мъж опипва с пръст тила си. – Съжалявам.

Изправя се несигурно и се обляга на рамото на Гория. Изглежда замаян.

Частният детектив го подкрепя, изчаква да се свести, преди да му зададе други въпроси за нападението. През това време Ник се приближава към дървената вила. Изведнъж чува шум. Отвън, някъде отстрани на сградата. Като от животно, което се мята в храстите, опитвайки се да се освободи. Ник прави още няколко крачки, спира на около пет метра от мястото.

– Фабио – прошепва.

Частният детектив го поглежда, отдръпва се от ранения си колега.

Ник посочва към храсталака:

– Там.

Гория си поема въздух и насочва фенерчето и пистолета натам. На светлината двамата виждат надрано и разкървавено лице. Човешко лице. Лице на жена.

85

ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици оставя две чаши с кафе на бюрото на Тайлър Картър.

– Предположих, че го пиеш без захар.

– Правилно си предположила. – Той взема по-близката чаша. – Матюс ми каза добри неща за теб.

Това като че ли е опит за разчупване на леда.

– Радвам се да го чуя. Спомена ли също нещо за по-висока заплата, повишение или ранно пенсиониране?

Картър за малко да се усмихне.

– Не и пред мен. – Обляга се на бюрото и се навежда към нея. – Джордан се разболя в неподходящ момент.

– За него или за теб?

– И за двамата. Не съм толкова коравосърдечен, колкото изглеждам. Той може да е пияница, но е по-добър от много други полицаи. Джей полагаше стопроцентови усилия и даваше сто процента от времето си. Другият проблем е, че убиецът вече закъснява. Даже много.

– Нали знаеш, че още разследвам убийството на Тамара Джейкъбс?

– Матюс ми каза. Изглежда, извършителят не е от града. Помогни ми с този случай – ама истински ми помогни – и аз ще ти дам работна ръка и мозъци, за да оправиш своя.

– Съгласна.

Картър се пресяга назад и награбва купчина папки.

– Криминалистика, психологичен профил и анализ на методите на Привидението. Чети и се просвещавай.

– Каза, че убиецът закъснява.

– Честотата на извършване на престъпленията намаля от девет месеца на шест, после на три. После две убийства за дванайсет седмици, миналия месец – още едно, а последното извърши преди дванайсет дни.

– Скъсява срока между убийствата.

– Може би го прави подсъзнателно, може би си мисли, че държи всичко под контрол, и се чувства всемогъщ.

– Ти обаче мислиш, че е умишлено, така ли?

– Работила ли си досега по серийни убийства?

Тя поклаща глава:

– Двойно убийство, но и двете жертви бяха убити по едно и също време. Две серийни изнасилвания. Един случай с над десет нападения.

– Има прилики, но и разлики. Изнасилването обикновено е свързано с желание за власт и полов нагон. Нападателят често стига до крайности, за да упражни контрол: въжета, връзване, заплахи, по тялото на жертвата може да има следи от ярост. При серийните убийства се намесват куп други фактори. Нашият извършител не се води нито от сексуално влечение, нито от ярост.

– Нападението над самотни жени нощем в леглата им не е свързано със сексуално влечение?

Картър кимва към папките, които току-що ѝ е дал:

– Няма смисъл да го обсъждаме сега – все още не си достатъчно запозната със случая. Прочети документацията и тогава ще говорим повече.

– О, я стига – лукаво се усмихва тя. – Нещо премълчаваш. Ако искаш стопроцентово усилие, трябва да ми дадеш стопроцентова информация.

Той я поглежда изпитателно. Май наистина е толкова умна, колкото я описваше Матюс.

– Добре, но тази информация не трябва да изтича. След като убие жертвите си, Привидението ги съблича, поставя ги на пода и ги покрива.

– С какво?

– Взема чаршаф от леглото и ги увива от главата до краката, подпъхва го под тила и петите. Изглеждат като увити в погребална плащаница.

86

ТОРИНО

Ерика Кракси още трепери. Съвсем основателно.

Гория оставя петдесет и пет годишната жена при колегата си Дарио и отива при Ник.

– Мъжът ѝ го няма.

– Когато се обадих, да не би... – разтревожено започва американецът.

– Не, не е това причината. Излязъл, преди да се обадите. Жена му казва, че чул нещо отвън и излязъл с пистолета си да види какво става. Казал ѝ да се измъкне през задната врата и да се крие в гората, докато той се прибере.

Ник кимва към колегата на Гория:

– Него ли е чул Кракси? Вашия човек?

Частният детектив поклаща глава:

– Не, не него. Дарио също чул нещо, но не искал да се показва. Видял Кракси да излиза и тръгнал след него. Някой го фраснал по главата, затиснал врата му с крак и му инжектирал приспивателно. Сега се страхува, че ще го уволня, задето не е внимавал.

– А ще го уволните ли?

– Вероятно, но не сега. Тази нощ имаме много работа за вършене.

– Къде тогава е Кракси?

– Жена му не знае.

– А твоите хора, твоят екип? Видели ли са нещо?

– Явно не. – Гория замълчава. Съзнава, че са го надхитрили. Направили са го на глупак. Сега полицаят от Лос Анджелис и влиятелните му приятели от ФБР ще се усъмнят в способностите му. – Хайде да влезем и да поговорим с госпожата. Може би тя ще ни помогне.

Дарио подхваща Ерика Кракси през кръста и я завежда обратно във вилата. Ник вече се пита кой отговори на обаждането му преди малко; кой го слушаше, докато той си мислеше, че говори на Кракси. Гория се обажда по уоки-токито на останалите хора от екипа си, за да ги извика. Виличката е малка и обзаведена само с най-необходимите неща. Стаята – с голи дървени стени и постлан с черги под, се отоплява от печка на дърва, в която сега тлеят въгленчетата на горелия преди час буен огън. Между двата разположени един срещу друг дивана, застлани с червени одеяла, има талашитена масичка, покрита с клюкарски списания и стари книги.

Ерика Кракси се настанява в един по-хлътнал участък на дивана и Ник се досеща, че това е обичайното ѝ място. Изцапаната с червило чаша с недопито кафе на пода отстрани потвърждава предположението му. Гория сяда до нея. Тя замята одеялото върху коленете си като някаква защита, опитва се да овладее треперенето на ръцете си и заговаря тихо на италиански. Точно в момента изглежда много по-стара от своите петдесет и четири години. Изрусената ѝ коса е разрошена и изцапана с пръст и листа. Очите ѝ са мътни от сълзи и размазан грим. Дарио ѝ донася от кухнята чаша вода и влажна кърпа, за да избърше лицето си.

– Signora Кракси говори добре английски – казва Гория на Ник. – Обясних ѝ кой сте и тя се съгласи да говори с вас.

– Какво е станало тук?

– Роберто бил убеден, че навън има някой и ги дебне. Видял нещо или някого през единия прозорец, взел пистолета си и излязъл да погледне. Казал на жена си да се скрие в гората и да го чака, защото била лесна мишена, ако остане във вилата. След като излязъл обаче, тя се забавила. – Гория се засмива и продължава по-тихо: – Искала първо да отиде до тоалетната. Когато била там, чула телефона. Онзи, който моите хора пуснаха през прозореца. Уплашила се, още повече, когато при второто позвъняване чула стъпки. Телефонът отново иззвънял. Тя стояла тихо и чула неизвестният посетител да идва на мястото, където сме ние сега. Тогава избягала в гората и минути след това сме се появили ние.

– Значи за малко сме изпуснали този, който е бил тук.

– Така излиза.

Ник поглежда съпругата на човека, заради когото е прелетял хиляди километри. Ерика Кракси избърсва напрегнатите си очи. Ник се навежда, за да намали разстоянието между тях.

– Signora, дойдох, защото исках да говоря със съпруга ви за една холивудска сценаристка на име Тамара Джейкъбс. Знаете ли кого имам предвид?

Тя не казва нищо, само го поглежда с уплашени очи и кимва. Това е малък жест, но Ник изпитва облекчение.

– Госпожа Джейкъбс е мъртва – казва той. – Убита.

Ерика Кракси притиска кърпичка пред устата си. С треперещи пръсти стиска медальон с образа на свети Христофор, закачен на верижка около врата ѝ.

– Съпругът ви на няколко пъти е получил значителни суми от госпожа Джейкъбс. Знаете ли за какво са били тези плащания?

Ерика свежда очи и издухва носа си. Когато го поглежда отново, изражението ѝ е коренно променено. Сега на лицето ѝ се чете гняв, подсказващ, че със съпруга ѝ са се карали многократно на тази тема.

– Знам точно за какво му плащаше!

Сърцето на Ник затуптява обнадеждено.

– За какво?

Тя поклаща глава:

– Не пред тези хора. Помолете ги да излязат и ще ви кажа.

Ник кимва на Гория. Частният детектив извежда хората си. Ерика си поема дълбоко въздух и поглежда с доверие американеца.

– Съпругът ми получи специална задача като част от охраната на свещената плащаница при последното ѝ излагане пред обществеността.

– През 2010 година ли?

– Si. – Тя замълчава за момент, за да се успокои. – Един учен, познат на Роберто... – Засмива се мрачно. – ... така наречен приятел, го убеди да изчопли малко кръв и влакна от плата.

Ник вече едва сдържа възбудата си.

Ерика навежда засрамено глава.

– Той го направи – повреди плащаницата и даде пробите за изследване.

Ник изчаква тя да вдигне глава, за да я погледне в очите.

– Трябва да знам кой е този учен, signora, защо е искал да изследва плащаницата и какви резултати е получил.

На лицето ѝ отново се изписва страх. Тя посяга зад врата си, разкопчава верижката, вдига медальона към устата си, затваря очи и го целува. Ник си миси, че казва мълчалива молитва, моли за прошка, може би умолява Бог да върне съпруга ѝ жив и здрав.

87

ЛОС АНДЖЕЛИС

Джей Джей не се изненадва, когато вижда Джени Харисън да се мотае в цеха, след като останалите жени са се изнизали в петъчната нощ, правейки планове за уикенда.

Тя се приближава между машините и го поглежда обнадеждено:

– Научихте ли нещо за Ким?

Лицето му показва, че не е.

– И на мен ми казаха същото, Джени. Никой в участъка няма информация да е арестувана.

Тя нервно започва да гризе нокътя си.

– С кого говорихте?

Въпросът го изненадва. Всъщност не е говорил с никого и няма намерение да го прави. Той поклаща глава:

– Съжалявам, не запомних имената им. Първо се обади някаква жена, някой от ареста и накрая някой от отдела за разследване. Не бяха много услужливи.

Тя се изсмива саркастично:

– Да, винаги са такива. На Източна първа улица ли се обадихте? С полицай Рийд ли говорихте?

Въпросите ѝ го изнервят.

– Може и с него да съм говорил. Не запомних името му. Не исках да разпитвам прекалено, за да не навлека неприятности на приятелката ти.

Тези думи ѝ затварят устата. Ким Бас и без това си има купища неприятности. Не ѝ трябва и Чироза да привлича вниманието на ченгетата, като задава неподходящите въпроси на неподходящите хора. Харисън премята чантата си през рамо и закопчава якето си.

– Благодаря.

Тръгва към вратата. Тази жена ще му създаде проблеми. Джей Джей го знае. Жените като нея винаги създават проблеми.

– Джени, чакай.

Тя се обръща.

– Довечера ще позвъня на още няколко места – казва той. – Кажи ми номера си. Ако открия нещо, ще ти се обадя.

– Както казахте, може би е по-добре да не раздухваме много нещата – отговаря тя след кратко колебание.

– Да. Все пак ми кажи номера си, в случай че ми се обадят и кажат, че е затворена някъде.

– Добре, момент.

Тя завърта чантата си отпред и изважда евтина химикалка, надъвкана от горната страна. Откъсва капака на една цигарена кутия, написва номера и му го подава.

– Можете да звъните по всяко време. Ако е свързано с Ким, имам предвид.

– Добре. – Той почти оставя нещата така, но се сеща, че се очаква да постъпи по друг начин. – Вземи и моя номер. Обади ми се, ако научиш нещо. Трябва да се държим в течение за този проблем.

Бръква в задния си джоб и ѝ дава визитката си.

– Благодаря.

Тя поглежда картичката и пак тръгва.

Сега трябва да я пусне. Бог му помогна. Телефонният ѝ номер е като дар. Ако ѝ позвъни, когато влезе в голямата ѝ къща, веднага ще разбере коя е нейната стая. Едно обаждане, и Джени Харисън вече няма да създава проблеми.

88

ТОРИНО

Роберто Кракси чувства цялата тежест на петдесет и деветте си години и това адски го дразни. Когато идва в съзнание, се опитва да събере мислите си, да си спомни как са го нападнали и да си обясни защо го надвиха толкова лесно.

Навремето никой не можеше да се мери с него. На младини можеше да надхитри, заблуди и победи дори най-якия, най-бързия и най-свирепия си противник. Сега обаче не е така. Металната гарота, която някой стегна около врата му, е сигурен признак, че онези дни вече са минало. Той дори не видя врага да се приближава.

Още от началото заподозря, че шумът около бараката е клопка – но какъв избор имаше? Да седи в тъмното със зареден пистолет и да се моли жена му да не пострада от някой заблуден куршум? В никакъв случай. Пък и защо да се плаши от нощта? Нямаше смисъл. Мракът беше негов приятел – стар другар, с когото е влизал в много битки и участвал в много кръвопролития. Точно в тъмното се чувстваше най-сигурен.

До тази нощ. Докато не срещна достоен противник.

Мъжът, който го държи сега в плен, бе предвидил действията му съвсем точно. Очакваше, че ще излезе приведен от бараката и ще я заобиколи безшумно по часовниковата стрелка – без да бърза, бдително, докато се увери, че жена му е в безопасност, а после ще се шмугне в храсталака по посока, успоредна на основния път за достъп.

В първия момент Роберто си помисли, че се е закачил в провиснала клонка или в най-лошия случай – в шипка. В следващия миг обаче примката се стегна. Когато металната жица се вряза в гърлото му, той осъзна, че е в беда. Притисна пръсти в кожата си и почувства как телта разцепва плътта му. Едно рязко дръпване и щеше да пререже врата му като парче сирене.

Сирене в капан. Мисълта е мъчителна.

– Не мърдай и няма да умреш.

Никога няма да забрави първите думи на нападателя си. Точно това би казал и самият Роберто. Казвал го е над десет пъти. Ясна, професионална заповед към човек, който вече е под твоя власт и го съзнава.

Разбира се, Роберто помръдна. Пресегна се назад през рамото си и се опита да сграбчи нападателя, да го повали на земята. Това за малко не му струва живота. Гаротата не приличаше на никоя друга, която бе виждал. Импровизирана по някакъв начин. Специално пригодена точно за такъв вид нападение. Вместо жица с две къси дървени дръжки на двата края, за които я държи нападателят, тази приличаше повече на ласо – подобно на металните примки, които се използват за залавяне на опасни кучета. Жицата се вмъкваше в тънка метална тръба, дълга повече от едно протягане на ръката. Роберто нямаше как да достигне нападателя, камо ли да го победи.

Скритият в мрака враг просто държеше другия край на тръбата и повали Кракси на земята. Остави го да се дави там. Да се гърчи и да умре в бодливия храсталак. Бавно да се задуши. Малко преди да изгуби съзнание, Роберто почувства тежка подметка върху гърба си. Нападателят го притисна умело с крак. Сега можеше спокойно да го довърши.

Но не го направи. Наведе се и стегна примката около врата му, докато той изгуби съзнание. А това също изисква специални умения. Умения, които имат малцина. За да го направиш успешно в такава ситуация – при това с човек като Кракси, – трябва да си го правил и преди. Многократно.

Такива мисли минават през главата на Роберто, докато лежи на една страна в непрогледния мрак в тясното помещение. Не знае къде се намира, но е сто процента сигурен какво иска от него нападателят и на какво е готов, за да го постигне.

89

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

В момента, в който отваря входната врата, Джей Джей осъзнава какво трябва да направи. Не може да допусне миризмата на разлагащ се труп да се усили повече. Скоро ще привлече внимание.

Той дори не съблича якето си в антрето, както прави обикновено. Отива направо в спалнята. Тук вонята е нетърпима. Джей Джей е причинявал смърт. Виждал е смърт. Докосвал е смърт. Но никога не е помирисвал смъртта. Не е подушвал бруталната воня на разложение, която тя носи.

Той предпазливо влиза в стаята и като закрива устата си с ръка, се приближава до белия ленен чаршаф, в който е увил скъпоценната си Ем. Иска му се да я погледне, но се страхува от това, което може да види. По-добре да я запомни каквато я донесе първата нощ.

Сяда на края на леглото и се замисля какво и как да направи. В къщите около дома ѝ живеят хора. Дори с ключа от чантичката ѝ, ще бъде рисковано да я върне там. Но тя го заслужава. Полага ѝ се. Трябва да я остави да спи в покой.

90

ИТАЛИЯ

Ерика Кракси казва на Ник всичко, което знае за Тамара Джейкъбс и защо съпругът ѝ е получил толкова много пари.

Разкритията са потресаващи. Той я кара да повтори подробностите няколко пъти. Такава информация трябва да се провери внимателно. Трябва да вземеш всички възможни мерки, за да не допуснеш някоя ужасна грешка. Накрая, след като потвърждава отново всички факти, тя се съгласява да извикат Гория, за да може Ник да се увери, че е разбрал правилно всичко.

Разбрал е. След края на разпита Ерика се чувства изтощена и уплашена – много, много уплашена.

– Какво ще се случи с мен сега? – пита тя.

Започва нервно да гризе ноктите си, докато чака някой да ѝ каже. Ник поглежда към Гория и изражението на частния детектив му дава очаквания отговор.

– Ние ще ви пазим – казва американецът. – Имам предвид лосанджелиската полиция и хората на този човек. Казах ви вече, че му имам доверие. Ще направим всичко, за да бъдете в безопасност.

– Само не карабинерите! – уплашено възкликва тя.

– Не, няма да викаме карабинерите. Обещавам. Фабио и хората му ще ви охраняват, докато намерим съпруга ви.

Частният детектив коленичи, хваща ръцете на Ерика и ѝ казва нещо на италиански, при което тя се усмихва леко. Поглежда в скута си, после – към Ник:

– Може ли пак да пробвам да се обадя на Роберто?

– Разбира се.

Тя нервно набира номера на съпруга си и започва да крачи из стаята, докато напразно чака той да вдигне. Набира втори път. Откакто Роберто Кракси е излязъл от вилата, са минали над трийсет минути и Ник знае, че практически няма шанс той да се върне сега. Ерика затваря телефона и се приближава до американеца. По страните ѝ се стичат сълзи. Тя хваща двете му ръце, поглежда го в очите и проплаква:

– Моля ви, намерете го. Не позволявайте Роберто да умре!

Ник стиска ръката ѝ.

– Ще направим каквото можем.

Тя кимва и се отдръпва. Ник усеща, че е оставила нещо в ръката му.

– Това е свети Христофор, закрилникът на пътниците. Може би той ще ви помогне да намерите мъжа ми и онова, за което сте дошли.

91

Монахът работи бързо. Методично. Знае, че има да свърши още много работа. Под бледата луна, в среднощния хлад, той се заема да скрие колата, с която превози пленника си. Заличава следите. Залага капани за всеки, който би могъл да го преследва.

Непроследимият мобилен телефон в джоба му започва да вибрира.

– Ало.

– Хвана ли го? Жив ли е още?

– Да.

– Molto bene. Бог ще те възнагради за вярната служба. Сега знаеш какво да правиш, какво се очаква от теб, нали?

– Без никакво съмнение.

– Добре. Американците са изпратили някакъв лейтенант от полицията на Лос Анджелис да търси Кракси. Казва се Каракандес. След като свършим разговора, ще ти изпратя негова снимка и подробности за него. Бъди внимателен. Той е много опитен и решителен.

– Няма да имам проблем с него.

– Не го подценявай, би било грешка. Работи в отдел „Убийства“ и е прекосил континенти, за да дойде тук. Няма да си тръгне, докато не постигне резултат.

– Това ли е всичко?

– Да.

Монахът затваря телефона и изчаква търпеливо на дисплея да се появи обещаната снимка.

След малко на екранчето излиза лицето на лейтенант Ник Каракандес. Ефрем го разглежда добре. Това е лицето на врага му. Лице, което няма да забрави. Той затваря очи и си представя американеца пред себе си. Представя си какво трябва да направи, за да изпълни мисията си. Ефрем се вглежда за последен път в очите на полицая – прозорците на душата, после изтрива снимката. Двамата с Ник Каракандес ще се срещнат – сигурен е в това – и тогава Бог ще напътства ръката му.

92

ГРАДСКАТА МОРГА НА ЛОС АНДЖЕЛИС

Седнала в кабинета си и с чаша билков чай в ръка, Ейми Чан слуша гласа с изразен британски акцент на професор Александър Хейстинг-Смит. Опитва се да си го представи. Може би официално облечен и спретнат като британския министър-председател или пък с буйна рошава коса като брадатия епископ, който извърши бракосъчетанието на Кейт и принц Уилям?

Професор Алекс не прилича на никого от двамата. Наближаващ петдесетте, едва метър и седемдесет висок, той ходи с развлечени фланелки и джинси и въпреки че е експерт по анатомия и биология, изглежда така, сякаш само една мазна закуска го дели от патологичното затлъстяване и една-две години – от пълното оплешивяване.

– Драга госпожице – казва той, като се протяга. – Провел съм подробни сравнителни тестове за разпъване. Мога категорично да ви уверя, че отпечатъците върху плащаницата не само напълно отговарят на тези, които биха останали върху плата, ако с него е бил увит мъж, застигнат от такава позорна смърт, а и са идентични с нараняванията, които е получило тялото на Исус Христос.

– Кои например?

– Например всеизвестната рана от копието. На плащаницата се вижда петно от кръв на мястото между петото и шестото дясно ребро. Долната вътрешна част на тази рана се намира приблизително един сантиметър под върха на гръдната кост и около шест сантиметра под средната отсечка на тялото. Напълно съвпада с раната, нанесена от копието на римския войник, който е пробол Христос. Петната на плащаницата са достоверни и с това, че освен от кръв съдържат и следи от бистри телесни течности.

– Аз не видях никакви следи от течности.

– Няма как да видите. Трябва да разгледате плата лично. Но има такива, уверявам ви.

Денят беше труден, затова Ейми не се обижда от резкия отговор.

– Какво ще кажете за посоката на оттичане?

– Надолу върху тялото. Отговаря на рана от копие, нанесена на човек в изправена – разпната – поза.

Ейми оставя чашата си на бюрото и отваря папката с подробните снимки на плащаницата на компютъра си.

– Извинете невежеството ми, професоре, но какви тестове точно проведохте?

– Боже мой! Какви ли не! Запозната ли сте с трудовете на Пиер Барбе в тази област?

– За съжаление, не. – Тя изведнъж осъзнава, че нагазва в непознати води. – Доскоро дори не бях виждала снимки на плащаницата. Това не е обичайната ми сфера на интерес.

– Ясно. – Той прозвучава разочаровано. – Защо тогава ФБР искаше да ви се обадя?

– Доктор Куентъл каза, че познанията ви за плащаницата могат да помогнат за едно текущо разследване в Лос Анджелис.

– Аха, много добре. В такъв случай с удоволствие ще ви осветля. – В гласа на британеца отново прозвучава нотка на ентусиазъм. – Барбе е френски хирург, който се интересувал от плащаницата и имал големия късмет да я огледа на дневна светлина. Става дума за 30-те години на XX век. Трийсет и трета, струва ми се. Та така, като хирург той имал достъп до трупове и ампутирани крайници и решил да направи реконструкция на разпъването на Христос. Заковал един труп на грамаден дървен кръст и установил, че белезите върху тялото идеално съвпадат с тези на плащаницата.

– И вие направихте същото?

– Да. Признавам.

– Бихте ли ми описали точно какво направихте и какво открихте?

– С най-голямо удоволствие. Част от резултатите ми развенчаха някои филмови митове. В разпъването ала Холивуд ще видите как заковават гвоздеите в дланите на осъдения. Това е абсолютно неадекватен начин да увесиш някого. Движенията и тежестта на тялото много скоро ще разкъсат плътта. Това определено не е методът, използван в случая с плащаницата.

– Не е ли?

– Изобщо. Барбе е установил, че гвоздеите са били забити в точката на Десто.

Ейми знае, че това е малка вдлъбнатина в китката, заградена между кукестата, главестата, тристеннопризматичната и лунната кост.

– Това вероятно е достатъчно здраво, за да го задържи.

– Сто процента. Гарантирам. – Гласът на професора прозвучава леко засегнато. – Ако погледнете плащаницата, ще забележите, че палците не се виждат. Имате ли снимка пред вас да проверите?

Ейми увеличава снимката на екрана.

– Да, да, виждам.

– Хубаво. И така, като патолог сигурно знаете, че забиването на гвоздей през точката на Десто би засегнало срединния нерв, а това почти винаги води до извиване на палците.

Ейми поглежда екрана и наистина изглежда така.

– Какво ще кажете за стигмата^11 – те винаги се изобразяват на дланите, нали? Не съм виждала религиозна картина на човек, на който му кървят китките.

– Не питайте мен, докторе, аз не съм теолог, а учен. Въпреки това считам, че стигмата се проявява в различна форма и не се среща единствено в католицизма.

– Това не ми беше известно.

– Така е. Ще намерите свидетелства за стигмата в будизма и дори в политеистичните религии, особено в онези с божества покровители.

– Приемам, че е така, щом казвате. – Тя отново поглежда снимките на екрана. – Сега гледам краката и не виждам индикации как са били заковани на кръста.

– Отлично наблюдение. Не виждате следи, защото са много размазани. Има вероятност, макар и слаба, гвоздеите да са били забити между метатарзалните кости.

– Това достатъчно ли е, за да задържи тежестта на възрастен човек?

Британецът отново се въодушевява:

– Не! Точно затова заковах моя труп през глезените. Съвсем адекватно. Ако се вгледате в някоя качествена снимка, ще видите тъмни петна, свидетелстващи за кръвотечение в района на глезените.

Ейми не е сигурна, че може да различи такива детайли, но не иска да спори за дреболии цяла нощ.

– Не искам да ви задържам, професоре. Ще можете ли да ми изпратите доклада от изследванията си на имейла?

– Разбира се. Господин Куентъл ми даде адреса ви.

– Благодаря. Само още нещо, преди да затворите – мислех си за кръвта и за разложението. Няколко часа след смъртта раните не кървят достатъчно силно, за да оставят ясни очертания върху плата. Тяло, оставено на открито дни наред, започва да се разлага и трябва да има следи от изтичане на телесни течности. На плащаницата не се вижда такова нещо. Как го обяснявате?

– Много лесно. Това е чудо.

11 Стигмата (от гръцки стигма – знак) – термин, с който се описва появата на белези или болка на места по човешкото тяло, съответстващи на раните на Христос при разпятието – б. р.

93

ТОРИНО

Дъждът плющи силно върху предното стъкло на бързо движещата се кола на Фабио Гория. Износените чистачки не смогват да почистват водата. Частният детектив и Ник се връщат от охраняваната квартира, където оставиха Ерика Кракси.

Вече е два и половина в събота и късният час, топлината и ритъмът на капките са изпитание за способността на американеца да остане буден. Леле, как му се спи! Той се унася, заслушан в монотонното свистене на гумите и ромона на капките. Пренася се на хиляди километри от тук. В открито море старата му лодка пори вълните към трептящото отражение на слънцето пред хоризонта. Той закрива очите си с ръка, после се обръща към смеха в задната част на лодката. Каролина и Макс са там – с червени спасителни жилетки, развени коси и щастливи лица.

Ник се събужда. Сърцето му се свива от мъка, когато си спомня за тях. Той смъква стъклото и оставя студения въздух и дъжда да брулят лицето му. Още малко остава. Още малко и безсънните нощи и разследванията на убийства вече няма да са негов проблем. Постепенно познатите гледки от центъра на Торино се появяват размазани през водата, стичаща се по предното стъкло. Гория спира на пресечката преди хотела, в който е отседнал Ник, изгасява фаровете и двигателя и обявява:

– Стигнахме. Сега ще можете да поспите нормално.

Американецът се прозява и разкопчава предпазния колан.

– Благодаря, имам голяма нужда да поспя. Предвид обстоятелствата, Фабио, вие и хората ви се справихте добре тази нощ. Ерика Кракси ни даде полезна информация.

– Grazie. Ще дойда да ви взема в осем. Съжалявам, че изпуснахме съпруга ѝ. Хората ми ще го намерят, обещавам.

– Надявам се. Заради него и заради нея.

Гория хваща Ник за ръката, когато той посяга към дръжката на вратата.

– Внимавайте. Не вярвам карабинерите да наблюдават хотела ви, но не можем да сме сигурни. Възможно е да ви следят с уреди за нощно виждане от километри и да не разберем. Ще остана тук, докато влезете и се приберете в стаята. Ако са наблизо, ще се приближат и ще ги видя. По-добре да вземем всички мерки за безопасност, отколкото да съжаляваме след това.

Ник слиза от колата, кимва за лека нощ и вдига яката си, за да се пази от дъжда. Ако не се броят автомобилите, спрени кой както е сварил навсякъде, улиците са пусти. Магазините и баровете са тъмни, влажни, празни.

По принцип Ник обича тази част на денонощието. Напомня му за времето, когато често се прибираше пеша вкъщи, след като цяла нощ е пил в някой бар или клуб и е изпуснал последния автобус. Спомня си как с Каролина ходеха под дъжда и се чувстваха като филмови звезди, докато спираха и се целуваха на ъгъла близо до дома на родителите ѝ. Той се отърсва от спомените за покойната си съпруга, минава покрай рецепцията и се качва с асансьора в стаята си.

Влиза да се освежи в банята и забелязва, че пастата за зъби и самобръсначката му са грижливо прибрани в чаша на полицата до умивалника. Явно е идвала камериерката. Подобно нещо може да се очаква в четиризвезден хотел, но не и в тази дупка. Ник изгася лампата и се връща в стаята. Нещо е променено, нещо не е наред. Той го усеща така, както забелязва уликите на местопрестъпление.

Леглото е оправено за първи път, откакто се е настанил. Но не е добре изпънато, както би го оставила професионална камериерка; направено е от някого, който е искал да създаде впечатление, че е минала камериерката. От някого, който е ровил из нещата му.

В стаята е влизал неканен гост.

94

ГРАДСКАТА МОРГА НА ЛОС АНДЖЕЛИС

Ейми Чан се надяваше да се прибере рано вкъщи – да завърши петъка с лека вечеря и една-две чашки охладено бяло вино, после да се изтегне на дивана, да пусне тиха, приятна музика и да забрави цялата седмица, прекарана сред студена плът и стерилна стомана.

Обаче не ѝ било писано. Торинската плащаница не я оставя да си тръгне. Разговорът с Александър Хейстинг-Смит и изпратените от него документи, не ѝ дават спокойствие. Тя решава да се опита да завърши доклада, който обеща на Мици. Близо час след това рови в интернет, копира страници, чете сайтове, посветени на плащаницата, следи дискусии в религиозни онлайн клубове и блогове. Открива дори интернет страници, претендиращи зад тях да стоят университети, и магазини, посветени на реликвата. В допълнение към петстотинте хиляди резултата, Ютюб предлага десетки видеоклипове, посветени не само на въглеродното датиране на плащаницата, но и показващи нейни триизмерни модели, микроскопски анализи и цифрово увеличени снимки. Всичко това е придружено от безброй противоречащи си мнения за автентичността на реликвата.

Около шест вечерта коремът ѝ се обажда, напомняйки ѝ, че е обядвала само кафе и геврек със сьомга. Обляга се назад, завърта глава наляво-надясно, за да облекчи напрежението от седенето, и отново преглежда подробните си записки.

ХРОНОЛОГИЯ

30 г. Смъртта на Христос. Дори тогава да е имало плащаница, не съществуват преки независими и неоспорими доказателства, че е била открита и върху нея е бил отпечатан образът на Христос. Също така няма сведения, че е била съхранявана или пренесена на място, където да се пази. Изглежда странно, че толкова значим предмет не е станал известен още в своето време!

Около 40 г. Има сведения, че цар Абгар V от Едеса (сега Шанлъурфа в Източна Турция) е видял платно (не се казва с какви размери) с отпечатък от лицето на Христос. Това накарало владетеля да се покръсти (според по-късни сведения Исус изпратил послание на Абгар, в което го уверявал, че ще закриля царството му от чужди нашествия).

50-500 г. Липсват съобщения за платното от Едеса, после изведнъж се появяват.

544 г. Персийската армия е отблъсната от стените на Едеса. Успехът на защитниците се приписва на платното и посланието на Исус.

679 г. Едеса е поразена от земетресение. Катедралата, в която се твърди, че се е съхранявало платното на Исус, е повредена. Платното е преместено в Ерусалим.

690 г. Икони с образа на Исус, еднакви с този върху платното от Едеса, започват да се появяват из целия Близък изток.

944 г. Платното от Едеса обикаля територията на съвре-менна Турция и е почетено със собствен празничен ден (16 август). Интересно е, че няма сведения за публично излагане – показвано е само пред отделни лица. Има твърдения, че се съхранява в параклис в императорския дворец в Константинопол.

1130 г. В Западна Европа се появяват съобщения (включително от монаси в Нормандия) за плащаница, носеща отпечатък от тялото на Христос.

1146 г. Едеса е превзета от турците – масово избиване на жителите (дотук със закрилничеството на Христос!).

1203 г. Френският кръстоносец Робер дьо Клари твърди, че видял плащаницата, с която бил увит Христос, в църквата „Света Мария“ в Константинопол.

1204 г. Френски кръстоносци разграбват Константинопол и неговите църкви. Робер дьо Клари отрича плащаницата да е взета от французите.

1287 г. Има сведения, че рицарят Арно Сабатие бил приет в Ордена на тамплиерите във френския град Русийон и заведен от монасите на тайно място, където се съхранявала плащаницата.

1307 г. На 13 октомври, петък (изглежда, тогава възниква легендата, че този ден носи нещастие), крал Филип IV Хубави заповядва да бъдат арестувани всички рицари тамплиери по обвинения в ерес, защото боготворели образа на Христос. Мнозина, включително Великият магистър Жак дьо Моле, са изгорени на клада.

Ейми решава да си почине. Отива в тоалетната, после си прави още един билков чай и извършва набег върху малкия хладилник в кабинета, където държи няколко десертчета „Хърши“ за спешни случаи.

Отново сяда на компютъра и натиска интервала, за да изключи скрийнсейвъра. Нищо не се получава. Машината е блокирала. Тя опитва с бутона ESC и след като и това не помага, рестартира, пийвайки чай и хапвайки млечен шоколад, докато чака.

Файлът ѝ го няма. Тя проверява в директорията. Кликва върху иконката на кошчето за изтрити файлове в края на лъскавата лента на менютата. Пак нищо. Всичко се е изгубило.

– Не, не, не! Не може да бъде.

Ейми се опитва да запази спокойствие. Макинтошът е настроен за автоматично запазване на промените на всеки две минути. Файлът ѝ трябва да е записан някъде.

Въпреки това го няма. Тя претърсва всяко възможно място на харддиска. Час по-късно със свито сърце отваря електронната си поща. Празна е. Някакъв вирус е проникнал през защитата и е унищожил всеки текстов документ, графичен файл и презентация на компютъра.

95

ТОРИНО

Ник бавно и внимателно оглежда цялата стая.

Знае, че е уморен и че в такова състояние човек не може да мисли адекватно, но е сигурен, че някой е влизал и е ровил в стаята. Отваря гардероба и се втренчва в ризите и в пуловера, които висят на пластмасови закачалки. Така ли ги остави, когато ги разопакова?

Струва му се, че не. Разпределени се по цялата дължина на сребристата напречна тръба. На почти равни разстояния. Спретнато и подредено. Изобщо не е в негов стил. Пулсът му се ускорява. Ник има дългогодишен навик да сбутва закачалките само от лявата страна на гардероба. Винаги го прави. Каролина закачваше нещата си отдясно и той все още оставя място там. Прави го несъзнателно. Със сигурност не е оставял дрехите си така.

Ник вдига куфара от плиткото долно отделение на гардероба и го оставя на леглото. Комбинацията на ключалката е 8634 – същата като кода на кредитната му карта. Той винаги я оставя на 7523 – с по една цифра назад от отключеното положение. Спомня си номера съвсем точно, защото в главата му завинаги се е запечатал един часовник на седмото небе (7), който показва пет (5) часа и 23 минути – часа, в който съпругата и детето му отидоха в рая.

Сега числото е друго. Ключалката показва 1870. Някой или е отварял куфара, или е въртял ключалката, опитвайки се да я отвори. Той въвежда комбинацията и вдига капака. Вътре е пълна бъркотия. Спортен екип и гуменки, които никога няма време да използва, купища чорапи и бельо, достатъчни за на цяла армия, фотоапарат с изтощени батерии и копия от всички документи по текущото разследване, които е успял да прибере.

Той сяда на леглото и вдига документите. Толкова са много, че не си спомня реда, в който са били папките. Затваря очи и се опитва да си спомни какво е гледал последно. Банковото извлечение на Роберто и Ерика Кракси. Карлота му показа последното теглене, което са направили. Той затвори папката, като остави страницата с лице нагоре.

Отваря папката. Документът е в положението, в което го е оставил. Въпреки това успокоително наблюдение, не е доволен. Може би си въобразява. Умората и стресът изострят нервите, понякога дори до степен на параноя. Сега му трябва един дълъг, дълбок сън. Сеща се за още нещо. Бързо преравя папките и намира снимките на Тамара Джейкъбс, просната мъртва на плажа. Преглежда ги и не знае дали да си отдъхне, или да се притеснява.

Те са там. Не са изчезнали. Но са в обратен ред.

Беше ги подредил както правят криминалните психолози – първо снимките от местопрестъплението, после тези на жертвата. Помни първите четири в точния им ред:

• Обща снимка на плажа и океана в посока север-юг с тялото на мястото на откриването му точно на границата на водата.

• Обща снимка на плажа в посока изток-запад.

• Обща снимка на плажа в посока запад-изток.

• Обща снимка на плажа в посока юг-север.

Те обаче не са подредени така. В обратен ред са. Той никога не би го направил. Може да е небрежен към дрехите и домакинските съдове вкъщи, но не и в работата си, никога в професионалния живот. Някой е разглеждал снимките. Но кой? Карабинерите? Няма логика да го правят. Ако бяха поискали, той щеше да им ги покаже. Допреди няколко часа, преди срещата с Гория и разговора с Ерика Кракси, беше готов да им покаже всичко.

Ако не са били карабинерите, кой? Убиецът на Тамара? Ник поглежда снимките от местопрестъплението. Възможно ли е мъжът, който я е измъчвал и убил, да ги е държал? Да се е възхищавал на добре свършената си работа тук, в тази стаята? Ник се оглежда и вижда бележник за похвали и оплаквания и няколко пощенски плика с емблемата на хотела. Пъхва снимките в един от пликовете и го запечатва. Няма голяма вероятност убиецът да е оставил отпечатъци, но Ник знае, че всеки престъпник понякога допуска грешки. Знае и нещо друго.

Ако човекът, който отвлече Роберто Кракси под носа на Гория и хората му, е бил тук, значи има работа с много опасен противник.

96

ГРАДСКАТА МОРГА НА ЛОС АНДЖЕЛИС

Барни, дежурният програмист, приключва с прегледа на компютъра и поглежда Ейми с изражение, което подсказва, че смяната му вече изтича и тя е напълно прецакана.

– Съжалявам, не мога да го поправя. – Очилатият двайсет и осем годишен младеж връща един кичур от дългата си до раменете черна коса зад яката на синята си дънкова риза. – Ще се наложи да вземем компютъра и да му направим диагностика.

Това никак не ѝ харесва. Компютърният отдел е истинска морга. Малко машини се връщат живи от там.

– Ами моите файлове? Пазите резервни копия на главния сървър, нали?

– Да. Но вероятно ще загубите това, върху което сте работили днес. Последното резервно копие е направено снощи около полунощ.

– Дявол да го вземе!

– Така е. Открай време повтарям на началника, че всеки трябва да има преносим резервен диск. Само така може да се постигне пълна сигурност.

– Добре, колко ще ви трябва? За колко време мислите, че ще го оправите?

Той поглежда часовника си.

– Моята смяна изтече преди час. Опасявам се, че ще могат да погледнат компютъра ви чак в понеделник.

– Понеделник! Това е след цяла вечност!

– Съжалявам. И на нас ни отрязаха добавките за извънреден труд, както на всеки друг. – Младежът поглежда машината, сякаш току-що му е проговорила. – Чакайте. Нека да погледна още нещо.

Настанява се на стола ѝ, натиска няколко клавиша и на екрана излизат неща, които Ейми дори не е подозирала, че съществуват в компютъра. Привилегирован достъп за администратора. Нещо като дисекция на най-скритите и най-съкровени части на машината.

– Леле! Не мога да повярвам.

– Ще го оправите ли? – обнадеждено пита Ейми и се навежда към екрана.

– Абсурд. – Той се обляга назад и скръства ръце, втренчен в редиците от символи с очевидно възхищение. – Зомбиран е.

– Какво?

– Изглежда, че някой хитър хакер е проникнал през защитата, изтеглил е всичко от компютъра ви и го използва дистанционно за свои цели. – Барни се пресяга и издърпва кабела. – Трябва да се постави под карантина и да се почисти. Незабавно.

Новината кара Ейми да се почувства като изнасилена.

– Нашият човек сигурно вече е разбрал, че се опитваме да го разкрием. – Барни звучи като хлапе, което си играе на стражари и апаши. – Сигурно е вкарал в системата ви и червеи и троянски коне. Те са унищожили по-голямата част от програмите и вероятно пренасят заразата на други места. – Той вдига компютъра от бюрото. – Приберете се вкъщи, доктор Чан. Ще видите това бебче отново в понеделник, ако изобщо го видите. Ще ви поръчаме нов компютър.

97

ЛОС АНДЖЕЛИС

„Бел-ла-пица“ е нов ресторант съвсем близо до къщата на Мици. Поредната зле скалъпена игра на думи с инициалите на града – Л. А., и италианската дума bella, „хубава“.

Мици и момичетата са тук по няколко причини. Първо, вкъщи няма нищо за ядене. Второ, не са идвали тук преди – с други думи, не са идвали с Алфи. И трето, което е най-важното, до края на месеца предлагат петдесет процента намаление на цените и безплатна чаша вино към всяка поръчка.

Хилавата като върлина чернокоса сервитьорка стои отстрани и записва поръчката:

– Две диетични коли и чаша кианти. Едно чесново хлебче. Една супа минестроне. Едни панирани гъби. За основно една среднотънка „Нептун“ без аншоа. Една голяма дебела „Пеперони“ с яйце. И... – Мици поглежда менюто, за да реши какво да вземе за себе си. – ... една малка лазаня с нарязана зелена салата и без пържени картофи. Това е.

Докато момичето трескаво драска в бележника си, тя си дава сметка, че започва да възприема маниерите на Тайлър Картър. Без излишни любезности, само фактите.

– Благодаря – добавя бързо след отдалечаващата се сервитьорка. – Благодаря за помощта.

Когато имаш да съобщаваш лоша новина, най-добре да го направиш в самото начало и бързо. Веднага щом Джейд и Амбър получават напитките си, Мици им я казва:

– Днес гледаха делото срещу баща ви. Пратиха го в затвора. За трийсет дни.

Тя отново се наругава мислено. Пак прозвуча като Картър.

Амбър изпуска сламката от устата си:

– Татко е в затвора?

– Сега ли? Вече? – Джейд звучи по-скоро подразнена, отколкото разстроена.

Мици хваща и двете за ръцете и отговаря:

– Да. Излежава присъдата си от днес следобед.

Джейд дръпва ръката си и възкликва:

– О, не! Горкият татко.

Горкият татко? Мици прехапва езика си, за да не каже нещо неподходящо.

Амбър мълчи. Не помръдва. Не докосва кока-колата си. Просто се вглъбява в мислите си, несъмнено мъчителни и объркващи.

– И за какво е всичко това? – Джейд разперва ръце и лицето ѝ почервенява от гняв. – Да празнуваме ли си ни довела?

– Не. – Гласът на Мици е твърд, но спокоен. – Доведох ви, за да бъда с вас. За да ви покажа, че животът продължава.

– Не и за татко. – Джейд се изправя и хвърля салфетката си върху масата. – Аз няма да участвам в това. Няма да седя тук, в този ресторант, докато баща ми е в затвора и сигурно няма какво да яде.

Мици се изправя срещу нея.

– Напротив. Сядай веднага.

Разговорите на съседните маси стихват.

Джейд поглежда предизвикателно майка си:

– Тръгвам си. Отивам си вкъщи и ти няма да ме спреш.

– Никъде няма да ходиш. Сядай! – заповядва Мици с нетърпящ възражения тон.

– И какво ще направиш? Ще ме набиеш ли? Или ще извикаш приятелите си полицаи? Ще ги накараш да ме вкарат в затвора като татко?

Мици мобилизира цялата си воля да не удари плесница на дъщеря си, да я разтърси и да ѝ каже да се държи като голямо момиче – да види всички страни на проблема и да разбере, че и на нея не ѝ е лесно.

– Хайде! – Джейд се изпречва пред нея. – Знам, че искаш да ме удариш. – Подава лицето си. – Направи го, ако така ще се почувстваш по-добре.

Между масите се приближава дребен мъж на средна възраст. Зад него идва хилавата сервитьорка.

– Съжалявам, но ще ви помоля да напуснете – казва мъжът, като поглежда плахо Мици; после махва с две ръце към вратата, сякаш се опитва да прогони някакво мръсно животно. – Вървете си, ако обичате. Веднага.

Тя не се опитва да спори. Взема палтата и тръгва. Всъщност човекът ѝ прави услуга. Сложи край на скандала. Въпреки че ги изхвърлиха на улицата, трите пак са заедно.

98

ТОРИНО

Ник изгасва лампата и наднича зад завесата на прозореца към мократа празна улица. Набира номера на Гория.

– В стаята ми е ровено.

– Какво?

– Някой е тършувал в стаята ми. Не са взели нищо, но са гледали документите от разследването, снимките.

– Сигурен ли сте?

– Сто процента.

– Още съм долу. Платете сметката и веднага се махайте. Можете да преспите у нас. Утре така или иначе ще тръгваме рано.

Ник пуска завесата и започва да събира вещите си.

– Добра идея. След малко слизам.

След около десет минути е прибрал всичко и слиза на рецепцията. Докато плаща сметката, му хрумва да попита кой е влизал в стаята и е пипал нещата му, но се отказва. Като гледа полузаспалия нощен служител, едва ли ще получи смислен отговор.

Ник излиза в студения, влажен мрак и като се оглежда за хора, които биха могли да го следят, тръгва по улицата, завива зад ъгъла и се насочва към фиата на Гория. Доколкото може да прецени, никой не го видя да излиза от хотела.

– Имам чувството, че тази нощ никога няма да свърши – измърморва италианецът, докато пали колата и потегля.

– Напоследък имам доста такива. Отново благодаря за помощта.

– Няма защо.

– Вижте, трябва да се обадя на началничката си. Нещо против?

– Не, разбира се.

Ник набира номера. Изчаква, докато започне да звъни.

– Да.

Резкият ѝ тон го изненадва. Сякаш говори друг човек, сякаш е сбъркал номера.

– Мици, Ник се обажда.

– Здравей, Ник. Сварваш ме в лош момент.

Той вече се е досетил за това от гласа ѝ. Освен това се чува, че тя пътува нанякъде с колата – има шум от улично движение, едното момиче ѝ крещи нещо, другото плаче.

– Извинявай, Миц, едва те чувам. Обади ми се, когато можеш. Тук се случиха странни неща и искам да те информирам.

– Тук се случват още по-странни – казва тя, като повишава глас. – Ще ти се обадя, когато имам възможност.

Връзката прекъсва. Ник прибира телефона и измърморва:

– Изглежда, че и шефката ми е имала труден ден.

– Всички имаме трудни дни от време на време – казва Гория, като рязко завърта волана, за да избегне една дупка. – Но понякога трудните дни оставят хубави спомени. За мен най-щастливото време в брака ми беше, когато живеехме трудно и нямахме нищо. С жена ми ядяхме само супа и лягахме да се топлим и да се любим в кревата. – Обръща се и се усмихва на Ник. – Женен ли сте? Нали разбирате какво искам да кажа?

– Да. Разбирам.

Гория усеща, че спътникът му иска да сменят темата, и добавя:

– Утре пак трябва да се срещнете с карабинерите. Не бива да отивате.

– Прав сте. Тяхното маце ще отиде в хотела в девет.

– Трябва да измислите някакво оправдание и да ѝ се обадите. Да ги отклоните от следата.

– Мога да кажа, че съм се напил някъде и ще се прибера по-късно следобеда. Какво мислите?

Гория се усмихва:

– Ще свърши работа. Ще си помислят, че сте си намерили другар по чашка.

– Това си е самата истина.

Частният детектив размахва строго пръст като учител:

– А, не. Аз не съм такъв приятел. – Поглежда часовника си. – И дори за мен е малко късно да ви намеря подобен.

– Не е необходимо. В последно време моята компания ми стига.

Преминават през града на северозапад и стигат до тихото градче Венария Реале. Гория живее в малка нова къща, скрита зад висока метална ограда с желязна порта. Той натиска копчето на дистанционното. Портата се отваря и зад нея се открива входа на дълъг гараж.

Ник инстинктивно поглежда назад, докато влизат. Вижда преминаващи фарове, но не изглежда някой да ги следи.

– Тук сме в безопасност. Можете да сте спокоен. – Гория изгася фаровете и слиза. – Имам камери и алармена система навсякъде около къщата, необходима мярка при моята професия. – Отива при една метална кутия върху бетонната стена и натиска няколко копчета. – Активирах я. Нищо не може да премине, без да я задейства.

– Като заговорихме за безопасност, имате ли някакво оръжие, което можете да ми дадете? – пита Ник, след като влизат в хладната тъмна кухня.

– Разбира се. – Неоновата лампа светва. Италианецът отваря голям стоманен хладилник, бръква в чекмеджето и се изправя, държейки бутилка в едната ръка и пистолет в другата. – Бира и „Берета“, как ви се вижда обслужването?

– Идеално.

Телефонът на Ник иззвънява в джоба му.

Гория оставя пистолета и бутилката „Перони“ върху кухненския плот и отива да вземе бира и за себе си.

На дисплея е изписано името на Мици.

– Ало.

– Здравей, Ник. Извинявай за одеве. Колко е часът при вас?

Той поглежда часовника си.

– Четири сутринта.

– Леле, съжалявам. Късно ли ти се обаждам?

– Вече не знам кое е късно. – Той се засмива уморено, докато вдига бутилката. – Сега ще пия една бира и се трупясвам.

Мици замълчава за момент, после казва с променен глас:

– Алфи пак ме би и този път го тикнах зад решетките.

– Какво?

– Нахвърли се върху мен и се опита да ми покаже кой командва. Нещата загрубяха.

– Добре ли си? Направи ли ти нещо този мръсник?

Гневът в гласа му я трогва.

– Нищо сериозно, не и физически.

– Ами момичетата?

– Много са разстроени.

Ник оставя бутилката и започва да крачи неспокойно.

– Слушай, майната му на това скапано разследване. Ако имаш нужда от мен, вземам първия самолет за Ел Ей.

Тя се засмива:

– Няма начин, каубой. Първо си свърши работата.

– Сериозно...

– Не, добре съм. Освен това Ейми се грижи за мен.

– Хубаво.

– И пита за теб.

– О, не се съмнявам.

– Не се шегувам. Мисля, че си пада по теб.

– Аз не си падам по нея. Вече говорихме за това. Кажи какво стана с Алфи.

– Осъдиха го. Трийсет дни в пандиза.

– И после какво?

– Не мисля да си го вземам обратно, ако това имаш предвид.

– Точно това имам предвид.

– Извадих си поука.

– Радвам се да го чуя. Ако мога да ти помогна по някакъв начин, само кажи.

– Благодаря. Ще ти кажа. В момента най-много ще ми помогнеш, ако разнищиш този проклет случай.

– Дано да се справя. Току-що се изнесох от хотела. Някой е преровил стаята ми, докато търсех Кракси.

– Сигурен ли си?

– Абсолютно. Дейв Рокман от ФБР ме свърза с един частен детектив, който ми помогна. Добър човек на име Фабио Гория.

– Казах ти, че нямаме излишни пари, Ник.

– Нищо няма да плащаме. Правят ни услуга. Рокман ми беше задължен за едно нещо. Всъщност за няколко неща.

– Добре. А какво става с Кракси?

– Намерихме го и после го изгубихме. Дълга история. Накратко, мисля да отсвиря карабинерите.

– Няма проблем. Хайде да затварям, да те оставя да поспиш.

– Ще ти се обадя утре... тоест по-късно днес.

– Чудесно. Ще поддържаме връзка.

– Ей, Миц?

– Да?

– Радвам се, че разкара оня тъпак. Ти си страхотен полицай, страхотна майка и страхотна жена. Надявам се това да е първата стъпка към страхотния живот, който ти и момичетата заслужавате.

– Благодаря ти.

Тя затваря бързо. Не иска да показва емоциите си.

99

ТОРИНО

Във влажния вонящ мрак Роберто Кракси благодари на Господ за малките радости.

Той е жив. А знае, че много лесно можеше да е мъртъв. Опипва врата си. Болката в трахеята е силна. Толкова силна, че в момента заглушава болката от другите наранявания получени при пленяването му. След като адреналинът в кръвта му се изчерпи, всички тези места мъчително ще му напомнят за себе си.

Той бавно опипва останалата част от тялото си. Ръцете и краката не са вързани и устата му не е запушена. Похитителите явно го държат на уединено място, където са сигурни, че никой няма да чуе виковете му. Някъде извън града.

Кракси потърква китките си. Чувства неравностите от врязването на въжета в кожата. Опипва глезените си и там също открива такива следи. Похитителят е бил подготвен да го върже. Ако е бил сам, значи е достатъчно силен, за да го пренесе до колата и после дотук. Това е обезпокоителна мисъл. Не би искал да има толкова силен враг.

Той опипва лицето около устата си. Има нещо лепкаво. Остатъци от тиксо. Значи устата му е била запушена. Още един признак, че похитителят му е професионалист и е бил подготвен за всяка ситуация.

Решава да провери обстановката. Помещението, в което е затворен. Мракът е непрогледен, няма нито искрица светлина. И е студено. Той опипва пода, на който седи. Твърд и гладък. Полиран камък, не пръст. Роберто е достатъчно предпазлив, за да не прави опити да се изправи рязко – може да се удари в невидима преграда и пак да изгуби съзнание.

Вдига ръце над главата си. Или поне се опитва. В седнало положение има около педя празно пространство отгоре. Напипва тавана. Той е със същата структура като пода – студен и гладък. Каменен. Сърцето му затуптява по-силно. Кракси разперва ръцете си настрани. Там също няма много място. Може би по около педя от двете страни. Стените също са каменни.

Роберто предпазливо ляга и се изтяга с цял ръст. Малко под метър и осемдесет, той не докосва нищо нито с главата, нито с краката си. Протяга ръце и напипва нещо – камък. Само на петнайсет сантиметра напред. Пропълзява надолу. Краката му скоро опират нещо твърдо. Пак камък. Вече му става ясно. Затворили са го в тясна, запечатана каменна камера. Или, ако използва по-разпространения термин, в саркофаг.

100

ГАРДЕНА, ЛОС АНДЖЕЛИС

През деня кварталът е като врящ котел: хора с всякакъв цвят на кожата сноват насам-натам, коли едва се разминават, шумът се издига като пара над улицата. В този час обаче градът е като обезлюден, тъмен и пуст, тих и призрачен.

Точно както му харесва на Джей Джей. Той оглежда за светлини от къщите и за камери за наблюдение, докато бавно минава покрай дървените постройки по улицата на Ема. Мястото, където тя живееше. Часът е три сутринта и няма нищо, което да го смути. Няма причина да не може да върне своята царица на домашния ѝ трон. Само още веднъж да обиколи квартала и ще го направи.

Джей Джей търпеливо минава по улиците, после се връща на Западна 169-а, отваря външната порта и минава по отъпканата трева до входната врата на къщата. Спира на прага ѝ. Обръща се. За последен път се оглежда, после изважда ключовете, които е взел от чантичката ѝ. Уверен, че никой не го наблюдава, пробва няколко от тях, докато успява да отключи с един месингов с квадратна глава.

Вътре е прохладно и ухае прекрасно. Изпълнено е с ароматите на Ем. Нейните парфюми, сапуни, пудри. Лаковете ѝ за коса, праховете за пране, дрехите. Той застава в мрака и ги вдишва жадно. Като че ли тя е тук, при него. Къщата е малка: само две стаи на долния етаж – дневна и тясна кухня с кът за хранене. Горе има сносна спалня, много по-малка необзаведена втора стая и миниатюрна баня с умивалник, който не е добре закрепен за стената. Той взема четката ѝ за зъби от пукнатата стъклена полица и прокарва пръст по износените ѝ косми. Затваря очи и я поднася към устата си, поглажда с нея устните и езика си. Вкусът ѝ го кара да настръхне.

Джей Джей постоява по малко във всяка стая. Взема грижливо изгладените ѝ сгънати дрехи от паянтовата ракла и ги помирисва. Отваря малкия гардероб и прегръща единствените ѝ две рокли: една къса и черна, другата – дълга, широка и пъстра като на хипи.

Ляга върху неоправеното ѝ легло, притиска лице върху отпечатъка от главата ѝ върху възглавницата, останал от последния ѝ сън тук. Иска му се да бе дошъл по-рано, да бе прекарал повече време сред вещите ѝ, да я бе опознал по-добре. Колкото и болезнено да е това, той се отърсва от емоционалните спомени и отново излиза от къщата, заобикаля и отива до паркираната на една задна улица кола.

Качва се, потегля бавно и изгасва фаровете на петдесет метра преди къщата на Ем. На десет метра преди нея изключва двигателя и оставя стария автомобил да измине остатъка от разстоянието по инерция. Заобиколен от мрака, Джей Джей седи търпеливо на шофьорското място и наблюдава улицата, оглежда къщите наоколо. След пет минути смъква стъклото и се ослушва за приближаващи коли или хора.

Нищо. Това е най-мъртвият час на нощта.

Джей Джей пристъпва към действие. Бързо. Умно. Уверено. Отваря шофьорската врата, после – задната. Хваща Ем под мишниците и я вдига от седалката.

– Извинявай – прошепва, когато краката ѝ се провлачват по асфалта.

Тръгва заднешком и я довлича до вратата, която е оставил отворена, вкарва я в къщата.

Оставя я в антрето и спокойно се връща до колата си и затваря вратите.

Знае, че няма време за губене, не може да остане още с нея, колкото и да му се иска. Отива пак в къщата, затваря входната врата след себе си и кляка, за да подхване по-здраво своята любима. Вонята на разложено месо е ужасна, но няма значение. Той я вдига с две ръце като младоженец, който внася булката си през прага.

Олюлява се, докато изкачва стълбите, и отново ѝ се извинява, когато краката ѝ се удрят в стената. Под лунната светлина, проникваща от прозореца, той я полага върху леглото. Сякаш Бог осветява пътя му, за да му позволи да се прости със своята любима. Навежда се над бледото ѝ лице и я целува по устните. След това я покрива. Подпъхва долния чаршаф под нея. Притиска го плътно около тялото ѝ. Увива я хубаво.

– Лека нощ, царице моя – прошепва от прага. – Ще се видим в отвъдния свят.

101

ТОРИНО

Рикардо Кракси има чувството, че е прекарал цяла вечност смачкан в смърдящия, тих и клаустрофобичен саркофаг, превърнал се в негов затвор.

Има достатъчно опит, за да прецени, че го държат жив с някаква цел, затова животът му няма да бъде съзнателно прекратен сега. Това обаче не е голяма утеха. Освен това знае, че похитителите допускат и грешки – понякога фатални – и по небрежност може да оставят жертвите си да се задушат или да умрат от глад.

Кракси мобилизира всички умения, придобити от дългогодишен опит, и се опитва да забави пулса си. Колкото по-бавно тупти сърцето му, толкова по-бавно ще изразходи кислорода и ще живее по-дълго. Такава е математическата формула на оцеляването. Съсредоточава се толкова, че успява да почувства тихото тупкане на най-важния жизнен орган в гърдите си и сякаш чува как кръвта се забавя във вените му.

Шейсет и девет.

Петдесет и две.

Четиридесет и седем.

Това е най-ниското, което може да постигне. Четиридесет и седем удара в минута.

Преди двайсет години можеше да забави пулса си с още десет удара, но времето на най-добрата му спортна форма е отдавна минало.

– Господин Кракси, буден ли сте?

Гласът го стряска. Вдига пулса му на над шейсет удара в минута. Звучи учтиво и особено. Английски с чужд акцент. Странно е, че се обръща толкова официално към него.

– Господин Кракси.

Идва отвсякъде около него.

– Чувате ли ме?

Някъде в тъмното има миниатюрен високоговорител. Кракси няма представа къде. Той опипва студения камък, но не успява да го намери. Запазва тишина. Фактът, че похитителят си е дал труд да монтира такова устройство, означава, че иска да разговаря с него. Е, като иска, да дойде и да го измъкне от това забравено от бога място.

Мълчанието е злато. Ако има късмет, така може да си осигури златна възможност да избяга.

– Господине! – гласът се усилва и този път Кракси различава ясно акцента.

Чуждестранен. Не европейски. Може би африкански? Не, не е африкански. Арабски.

От масивния камък се чува отегчена въздишка:

– Господине, неслучайно оставих жена ви жива. Ако отказвате да говорите с мен, сигурен съм, че мога да убедя нея.

– Какво искаш? – заговаря с напрегнат глас Кракси. – Ще ти кажа каквото искаш да знаеш.

102

ЛОС АНДЖЕЛИС

Джей Джей криволичи по тъмните улички на Гардена, после по яркоосветената магистрала продължава към Бойл Хайтс.

Време е да посети Джени Харисън. Часовникът на таблото показва малко след четири. Има само два часа до изгрева, когато клетниците от петъчната нощна смяна ще започнат да се прибират и към автобусните спирки ще тръгнат други, недоволни, че се налага да работят в събота сутрин.

Трябва да действа бързо. Голямата стара къща тъне в пълен мрак. Той спира на улицата на абсолютно същото място, както при предишното си идване. Отново остава седнал, със смъкнато стъкло, наблюдава и се ослушва, чака да види дали някой е чул колата му и ще има глупостта да провери какво става.

В четири и десет се навежда през дясната седалка, взема автомобилната щанга, която е сложил там предварително, и слиза. Бързо минава по улицата, влиза през портата и пресича двора. Проскубаната морава наоколо мирише на кучешки изпражнения и от двете страни на пътеката има разхвърляни фасове.

Джей Джей се вмъква във входа на къщата, обръща се и се оглежда. Не се вижда нищо. Няма движение. Няма шум. Няма хора. Той хваща голямата топка на входната врата и я завърта. Ако има късмет, бравата може да е стара и да поддаде малко, колкото да му позволи да пъхне щангата.

Вратата обаче е отключена. Обхваща го радост. Тази нощ Бог наистина бди над него. Той влиза във вестибюла и типичната миризма на стара къща, в която живеят много квартиранти, удря носа му. Това го отвращава. Колко подходящо лобно място за Джени Харисън. Наоколо има няколко врати – повече, отколкото предполагаше – всичките кафяви и всичките без номера.

Джей Джей отива до основата на стълбите. Изважда мобилния си телефон и набира номера, който му даде Джени. Не очаква тя да вдигне. Сигналът отлита някъде в киберпространството. Изщракване. После над главата му се чува телефонен звън.

103

ИТАЛИЯ

В мрака се чува тропане. Не силен тътен. Не тропот на галопиращи коне върху твърда земя – по-скоро шум от чукане на кълвач върху камък.

Роберто Кракси обезпокоено извърта главата си надясно. Закрещява през стената на саркофага към невидимия си мъчител:

– Какво правиш? Какво става?

Изведнъж камъните се разтрисат. В саркофага проехтява пронизително бръмчене.

– Хей!

Каменната камера сякаш всеки момент ще се срине върху него. Кракси отново прибягва до професионалните си умения. Успокоява се. Опитва се да разбере какво става. Похитителят му работи с някаква машина. Пробива дупка. С трясък въртящата се бургия прониква през стената. Прах и стружки засипват лицето и очите на Кракси. Бръмченето спира.

През дупката прониква лъч светлина с дебелината на молив. Той се премества надясно и допълзява до дупката, като се опитва да надникне навън с лявото си око.

Отвън наднича друго око, черно като душата на дявола.

Сърцето на Кракси се разтуптява.

– Дръпни се – заповядва хладно похитителят.

Кракси се отдръпва назад.

Монахът оставя акумулаторната бормашина на земята.

– През тази дупка ще ти влиза въздух. Ако ми кажеш истината, ще се обадя в полицията и ще дойдат да те освободят. Ако не, след като убия жена ти, ще дойда да те довърша.

Монахът прибира бормашината, която купи в Торино, след като Кракси му се изплъзна първия път, излиза от старата църква и се връща при колата. За следващия етап от задачата ще му трябват различни инструменти. Много по-различни.

104

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Четири позвънявания на телефона са необходими на Джей Джей, докато установи от коя стая се чуват.

Той прибира апарата в джоба на панталона си и оглежда вратата, пред която стои. Тя е евтина и паянтова. Нискокачествено парче шперплат, оборудвано с обикновена ключалка. Със сигурност няма да издържи натиска на щангата. Може да я разбие дори с ритник.

Още не. Той сяда търпеливо на пода отвън и се ослушва. Телефонът най-вероятно я е събудил. На него му трябва тя отново да заспи. Трябва му спокойна и отпусната.

Джей Джей се ослушва за шум от използване на тоалетната. За звук от телевизор или свирене на завиращ чайник.

Не чува нищо. Минават четиридесет минути. Две хиляди дълги секунди се изнизват, преди да се увери, че всичко е наред, и да пъхне щангата между вратата и касата. Действа внимателно. Оставя метала бавно да проникне в меката дървесина, да влезе дълбоко в пролуката между вратата и рамката. Работата е трудна и на челото му избиват капки пот. Най-сетне наглася инструмента в подходящата позиция. Уверява се, че има достатъчна опора – достатъчно добър лост – за да отвори вратата. С едно рязко движение натиска щангата наляво, като същевременно блъска вратата с дясното си рамо и бедро.

Тя се отваря, като силно се блъска в стената. Достатъчно шумно, за да събуди Харисън. Забравя да затвори вратата и нахлува вътре. В стаята е тъмно. Има легло, диван, прозорец и умивалник. Но нито следа от Джени. Завърта се. Друга врата.

Отваря я. Малка баня. Тя не е там. Джей Джей стои объркан в мрака. Отстъпва назад до разбитата врата и я затваря. Стените в къщата са тънки като картон. Вероятно и хората от съседните стаи са чули трясъка.

Джей Джей светва лампата. Телефонът е на пода до леглото. Сигурно го е изпуснала. Излязла е без него. Разсеяност, която спаси живота ѝ. Засега.

105

ТОРИНО

Много време е минало от последния път, когато бившият войник Роберто Кракси бе принуден да лежи в собствената си урина.

Ако паметта не му изневерява, това се случи преди двайсет години в Неапол. Една операция срещу Камората^12 не протече по план и той и хората му трябваше да лежат почти цял ден в едно сметище.

Уби трима души в последвалата престрелка. Какво не би дал да можеше да убие и сега!

Саркофагът, в който е затворен, изглежда непробиваем. Беше успял да се обърне по корем, да се изправи на колене и да натисне тежката плоча отгоре. Но тя не помръдна.

Нито милиметър. Похитителят го няма от доста време и Кракси знае съвсем точно къде е в момента и какво прави. Такъв звяр няма да има нужда от много време, за да прекърши човека, при когото е отишъл. Един мекушав учен. Тогава врагът ще научи истината. Ще научи, че Кракси не му е казал всичко. Че го е забавил.

Най-големият страх на италианеца е какво ще предприеме мъчителят му след това. Независимо дали господарят му е някоя голяма корпорация, или фанатична религиозна групировка, няма да остави нещата така. Ще трябва да унищожат всичко и всеки, свързан с оскверняването на плащаницата, остъргването на засъхнала кръв от плата и ДНК изследването, дало най-ценната генетична информация в цялата история на човечеството.

Кракси поема дълбоко въздух и още веднъж с всички сили натиска непомръдващия камък. Трябва да излезе. Трябва да се измъкне. Да избяга, преди да е станало късно.

12 Една от най-големите и най-стари криминални организации в Италия, със седалище в Кампания – региона около Неапол. – б. р.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

Който владее настоящето, владее миналото.

Който владее миналото, владее бъдещето.

Джордж Оруел

106

СЪБОТА

ТОРИНО

Още от дете Марио Сакони винаги спи на отворен прозорец. Ако е затворен, усеща безпокойство и не може да заспи. Задушава се. Изпитва клаустрофобия. Заради този навик много момичета недоволстват от студа в спалнята му, но това никога не е било проблем за привлекателния генетик.

Снощи пак си легна с отворен прозорец и красива стажантка от Бразилия, плътно притисната до него, за да се възползва от телесната му топлина. Зората вече настъпва зад буйната гора около дома му. Но когато отваря очи в розовата светлина, той осъзнава, че е допуснал голяма грешка.

– Buongiorno^1 – казва непознатият, облечен в черно мъж, застанал до леглото му.

– Vaffanculo!2 – изругава Сакони и се опитва да седне.

Дръпва лявата си ръка и усеща, че е вързана. Дясната – също. Той трескаво се оглежда за любовницата си.

– Къде е Бенедета?

– В банята – отговаря монахът, като кимва назад. – Ще я доведа след малко.

Сакони е чел за престъпниците. Как понякога прибягват до физическо или сексуално насилие, ако ги предизвикаш. Най-добре да запазиш спокойствие и да не ги дразниш. Да не направиш така, че един обикновен грабеж да прерасне в нещо по-опасно.

– Вижте, не искам никой да пострада. Вземете каквото искате. Ключовете от мерцедеса са в панталона ми на онзи стол. В сейфа има пари. Ще ви дам всичко.

– Роберто Кракси.

Името го кара да замълчи.

– Кракси е причината да съм тук.

– Не разбирам.

Монахът се приближава; поглежда го с черните си очи през дупките на плетената маска, която носи.

– Напротив, знаеш. Ти си Марио Сакони. Кракси ти е платил за нещо, което не е трябвало да правиш. Ти си злоупотребил с властта си, с дарбите, които ти е дал Господ.

– Не, не. Грешиш.

Погледът на монаха издава увереност, че не греши. Той се отдалечава от леглото и отива в банята. Връща се с голото момиче в ръце. Едва когато пуска малкото ѝ разтреперано тяло на леглото, Сакони вижда, че ръцете и краката ѝ са вързани зад гърба. Устата е залепена с дебело тиксо. Бенедета започва да се гърчи.

– Роберто Кракси ти е платил, за да изследваш нещо – нещо много ценно. Искам да ми дадеш резултатите от изследванията и всички проби, които са ти останали.

– Грешиш. Кълна се в Бог, че не знам за какво говориш.

Юмрукът се стоварва неочаквано върху лицето му. Сакони изпищява от болка. Носът му е счупен. В устата и по бузите му потича кръв.

– Не споменавай напразно името Господне.

Монахът бръква в черния си панталон и изважда дълъг, тънък предмет, красиво инкрустиран със седеф. Натиска едно копче и петнайсетсантиметровото острие, което се появява, разсейва всички съмнения за предназначението на предмета. Ефрем приближава стилета пред очите на Сакони, за да му покаже колко е остър и смъртоносен. Сяда на леглото, хваща Бенедета за врата и я дръпва към любовника ѝ. Изтегля косата ѝ назад така, че да гледа Сакони в очите. Сега нейният страх се слива с неговия.

– Така. Ще ми кажеш ли сега за изследванията?

Сакони още се колебае.

Ефрем допира върха на острието до нежната кожа под дясното око на момичето. Вглежда се в лицето на учения. Веднага вижда, че му е безразлично. Този човек не е герой и между него и момичето няма любов. Монахът я блъсва. Чува как се изтъркулва през леглото и пада на твърдия под.

Неочаквано Ефрем пробожда със стилета лявата буза на Сакони.

Очите на учения се изпълват с ужас много преди мозъкът му да регистрира болката.

Ефрем бавно издърпва стилета. Запушва с ръка устата на Марио, за да заглуши стоновете му. Една капка кръв от върха на острието попада в очите на генетика.

– За последен път те питам. Кажи ми какви изследвания направи за Кракси.

1 Добро утро (ит.) – б. пр.

2 Мамка му (ит.) – б. пр.

107

– Събуди се приятелю.

Ник чува гласа, но не е достатъчно разсънен, за да отговори.

– Трябва да действаме, хайде – настоява Гория, като поставя ръка върху рамото му. – Ник, трябва да тръгваме. Събуди се.

Каракандес се надига на лакти. Примижава на ярката светлина, когато Гория дръпва пердетата. С два пръста прогонва съня от очите си.

– Буден съм. Дай ми само минута да се окопитя.

– Правя кафе и яйца, после трябва да тичаме. – Гория излиза от стаята. – Няма време.

– Разбрано.

Олюлявайки се, Ник се добира до банята. Чувства се полупиян. Отива до тоалетната, после застава под душа. Отначало водата е твърде студена, после твърде гореща, след това пак твърде студена. Накрая се насапунисва и се пъхва под редуващата се ту ледена, ту вряла струя. Часовата разлика и недоспиването го скапват.

Избърсва се и облича чиста мека памучна риза в синьо каре, синьо горнище с качулка и дънки „Гап“. Взема блекберито си от нощното шкафче и написва имейл на лейтенант Капелини:

Карлота,

Тази сутрин няма да съм в стаята, затова недей да идваш. Снощи малко се напих с едни хора, с които се запознах в хотела, и се оказах в другия край на града. Ще ти се обадя следобеда да се уговорим.

Благодаря.

Приятен ден.

Ник

Натиска бутона за изпращане и влиза в кухнята, където Гория тъкмо изсипва бъркани яйца и пушена сьомга от един тиган в чиниите.

– Сипи си кафе. – Махва към стъклена кана с вряла кафява течност. – В хладилника има мляко и сметана.

– На теб да ти сипя ли?

– Si. Чисто.

Ник взема две бели чаши от една полица и сипва кафе. Двамата сядат на пейки до дълга талашитена маса с изглед към голяма продълговата поляна с дървета от двете страни. Това е градина на мъж, който живее сам. Няма цветя, няма украса, само трева, която можеш набързо да окосиш и да седиш на нея, когато имаш време за мързелуване.

Снощи не успяха да вечерят и сега Ник е по-гладен, отколкото очакваше.

– Яйцата са много вкусни.

– Grazie. Италианските момчета се учат да готвят добре.

– Един ден от теб ще стане добра домакиня.

– Много смешно. Яж бързо. Трябва да действаме, за да не съжаляваме, че сме спали.

И двамата са изтощени, но знаят, че се надбягват с времето. Ако похитителят на Кракси се е добрал до същата информация, която те научиха от Ерика, със сигурност скоро ще стигне до учения, на когото бившият карабинер е дал да анализира ДНК от плащаницата.

В шест и четиридесет и пет Ник и Фабио вече пътуват на югоизток по улица „Антонио Киеза“ и булевард „Гарибалди“. Малко след седем излизат на Северната околовръстна магистрала и доста бързо стигат до пункта за таксуване по посока Милано, където голям камион е спукал гума. Шосето е покрито с гумени парчета. Ядосани шофьори свирят с клаксоните, докато минават покрай закъсалата машина като рибни пасажи, заобикалящи тромав кит.

В 7,15 излизат при Кивасо, а когато тихо затварят вратите и тръгват към малка самотна къща в края на грамадно имение, вече е 7,35.

– Онзи замък отзад – обяснява Фабио, като посочва постройка с червени тухлени стени и зелени капаци на прозорците – се казва „Кастането По“. Това е родният дом на Карла Бруни.

Ник поглежда безупречно поддържаното имение.

– След като си отрасла на такова място, изглежда логично да се омъжиш за президент, за да запазиш начина на живот, с който си свикнала.

– Но точно пък за Саркози? – Гория свива рамене и продължава към къщата. – Не мога да си обясня защо една красива италианка би избрала френски гном.

Отваря черната метална порта и двамата се приближават по алеята, постлана с кехлибареножълти камъчета, до триетажната къща с прекрасна гледка към тучните торински възвишения и околните лозя.

Италианецът кимва към черния „Мерцедес SLK“ от едната страна.

– Това е неговата кола. Значи си е вкъщи.

Ник протяга ръка към кръста си и опипва пистолета, който снощи получи от частния детектив.

Гория вдига огромната месингова халка, висяща по средата на лъскавата черна врата, и почуква силно. Бръква в джобчето на якето си и изважда фалшива служебна карта.

– Карабинери! Signore Сакони, отворете!

Ник се отдалечава от вратата и тръгва около къщата. Надниква през прозорците на долния етаж, после се връща отпред.

– Няма признаци на живот, но на втория етаж един прозорец е отворен.

Гория прибира картата за самоличност и поглежда водостоците и перголата. Досеща се какво трябва да направи.

108

ГЛАВНАТА КВАРТИРА НА КАРАБИНЕРИТЕ, ТОРИНО

Лейтенант Карлота Капелини се чувства като претоплен труп. Почти цяла нощ не спа – успя да задреме едва след като видя фирмената кола на Фабио Гория да взема Ник Каракандес от хотела и да пристига пред дома на частния детектив.

Сега отново е на работа. Подрежда бюрото си. Прочита докладите на екипа за наблюдение и научава, че американецът и новият му италиански приятел току-що са тръгнали от Торино към една къща в околностите на Кивасо. Поглежда компютъра и пак прочита пълното с глупости съобщение на Каракандес, в което той обяснява как се бил напил извън града и щял да ѝ се обади по-късно. После набира номера му от стационарния телефон на бюрото си.

– Buongiorno, Ник. Пак съм аз, Карлота. Обади ми се, ако обичаш, възможно най-скоро. Имам важна информация.

Това е лъжа, разбира се. Но тя знае, че ако не се свърже с него бързо, съвсем ще го изгуби. А това не бива да се случва. Не сега. Не и след снощните събития.

Капитан Джорджо Фуско ѝ дава знак през прозореца на кабинета си, разположен точно срещу бюрото ѝ. Това е един от рисковете да си винаги пред погледа на шефа. Карлота зарязва заниманията си и вяло отива при него. Наднича през вратата.

– Капитане?

– Влез. – Той кимва към мъж със сив костюм и късоподстригана черна коса, който седи в ъгъла на черно кожено кресло. – Това е Паоло. Работи в ръководството на РОС и е мой близък приятел.

Непознатият кимва учтиво:

– Ciao.

Немигащите му кафяви очи не показват особен интерес към нея.

Фуско отива при вратата и проверява дали е добре затворена. После казва:

– Роберто Кракси е бил забелязан в Торино вчера.

– Това не е новина, господин капитан. Известно ни е, че той и жена му наскоро са се прибрали във вилата си. Поставени са под наблюдение.

– Засякохме го на охранителните камери с помощта на софтуер за лицево разпознаване – намесва се Паоло.

Бръква в джоба на сакото си и изважда няколко цветни снимки. Разперва ги като ветрило и ги показва на Карлота. Тя поглежда снимките.

– Какво е правил?

– Изтеглил е пари от банкова сметка, за чието съществуване не знаехме, и вероятно е правил и други неща. – Паоло отделя няколко снимки. – Докато хората ни стигнат на място, беше изчезнал.

– Във вилата ли се е върнал?

Паоло свива рамене:

– Може би. Вчера нямахме достатъчно свободни хора.

– Министър-председателят беше в съда – обяснява с усмивка капитанът. – Още обвинения за секс с непълнолетни и корупция.

– Проверихме вилата на Кракси преди час – казва другият мъж. – Празна е, но Кракси и жена му са били там през последните двайсет и четири часа.

– Пак ще го засечем – обещава Карлота, като се старае да звучи уверено.

– Не съм толкова сигурен. – Паоло посочва с пръст една от снимките в ръката на Капелини. – Познавате ли този човек?

Тя поглежда мургавия мъж със спортна фигура и черен анорак.

– Ето го пак двайсет минути по-късно, с червено яке – добавя Паоло, като показва друга снимка.

Тя ги оглежда и поклаща глава:

– Не съм го виждал досега.

– Не е ли дошъл с американеца, когото имате за задача да забавлявате?

– Не, доколкото знам. Лосанджелиският полицай пристигна сам.

Капитанът добавя:

– Но тук му помага един местен частен детектив, когото познаваш. Фабио Гория.

Паоло вдига вежди:

– Способен полицай. Жалко, че го изгубихме.

– Какъв е според вас този чужденец? – пита Карлота, като му връща снимката.

– Голям проблем. Това е той. Ако не се беше доближил толкова много до Кракси, нямаше да го забележим. Засякохме го със софтуера за разпознаване – без тази техника щяхме да го пропуснем.

Мобилният телефон на Карлота иззвънява. Тя вдига, без да пита за разрешение:

– Si.

Двамата мъже се вглеждат в лицето ѝ, опитват се да разберат какво става. Тя закрива апарата с ръка и обяснява:

– Гория и американецът са пред дома на Марио Сакони, учен от Sezioni Investigazioni Scientifiche^3. Изглежда, че се канят да влязат с взлом.

3 Отделът за научни изследвания към РОС, специализиран в предварителен оглед на местопрестъплението. – б. р.

109

Черният метален водосток е добра стълба. Монтиран е по времето, когато собствениците са се бояли повече от проливните дъждове, отколкото от обирджии, и се намира достатъчно близо до отворения прозорец, за да позволи на Гория да се качи и да стъпи на каменния перваз.

Той предпазливо се промъква по перваза и вижда, че в леглото има мъж и жена. За секунда си помисля, че спят, но после забелязва червената река, която ги разделя. Завърта се странично, опира се на рамката и застава на коляно. Като притиска длани в стъклото, леко повдига прозореца, провира крак през процепа и се прехвърля в стаята.

Мъжът е откъм по-близката страна. Проснат по гръб. С извита наляво глава. Ръцете му са вързани за рамката на леглото, а гърлото – прерязано. Жената е от дясната му страна. Свита. Ръцете и краката ѝ са вързани зад гърба. Дългата черна коса едва скрива смъртоносната рана на врата ѝ.

Гория се прекръства. Прекрачва купчината завивки на пода и се вглежда по-внимателно в трупа на Марио Сакони. Цялото му лице е в кръв. Изглежда, че носът му е счупен, но има една по-странна рана – дълбоко пробождане през лявата буза. Бившият карабинер има достатъчно опит, за да прецени, че е оставено от тънка кама – стилет. Гърлото е прерязано със същото оръжие. Разрезът е съвършен. С хирургическа точност. Професионално изпълнение.

Краката на Сакони са свити настрани и между коленете и гърдите му има огромно кърваво петно. Гория премества крайниците и се навежда над тялото. Всичко е в кръв, но той е почти сигурен, че ученият е бил прободен в сърцето. Изправя се, заобикаля леглото и поглежда жената. Тя е млада – максимум на двайсет и пет – и красива. Или по-скоро е била красива.

Има само две рани: една през гърлото и една в сърцето. Гория се опитва да си представи как е била убита. Убиецът е трябвало да дръпне дългата ѝ коса назад и да я погледне право в очите, докато прерязва гръкляна ѝ. После, докато се е задушавала, е затиснал гърчещото се тяло, за да прободе сърцето.

Мисълта за тази жестокост кара детектива да въздъхне. Той поглежда между бедрата на жената и под гърдите ѝ. Не изглежда да е била сексуално насилена. Професионални убийства. Нито повече. Нито по-малко. Той слиза на долния етаж и отваря вратата.

Ник го поглежда изнервено:

– Защо се забави толкова?

– Сакони е мъртъв. Също и жената, с която е бил през нощта. Закъсняхме.

Ник пристъпва напред.

– Не. Не може да влизаш.

– Какво?

– Ще се обадя в полицията. Не можем да оставим труповете така и не можем да замърсяваме местопрестъплението повече, отколкото вече го направих.

– Обади им се тогава. Обаче аз ще вляза. Убиецът на тези хора може да е убил и Тамара Джейкъбс.

Гория неохотно го пуска да мине. Ник изтичва горе, вземайки по две стъпала наведнъж. Когато влиза, момичето сякаш го гледа. Долният чаршаф е наквасен с кръв. Той спира, изважда блекберито си и включва камерата. Бързо и професионално обикаля стаята и прави колкото може повече снимки. Качва се на един стол и заснема всичко отгоре. После се приближава и фотографира раните в близък план.

Чува Гория да говори по телефона на долния етаж и предполага, че полицията скоро ще дойде. Прибира блекберито в джоба си, влиза в банята и взема рулото тоалетна хартия от подставката.

Телата са близо едно до друго в леглото – убиецът сигурно е влязъл в пряк контакт, може би е опрял дрехите или кожата си в тях. На въжетата, стягащи китките на Сакони, намира два черни косъма, вероятно оставени от ръцете на убиеца, когато е връзвал възлите. Ник откъсва няколко парчета тоалетна хартия и с тях внимателно взема пробата.

Премества се при мъртвото момиче. Тиксото. Има макар и малка вероятност убиецът да е оставил отпечатъци върху тиксото, с което е залепил устата ѝ. Ник знае, че ако го махне, патологът ще разбере. Знае, че карабинерите ще побеснеят, ако бърника по телата.

Въпреки това го прави. Пресяга се над момичето, хваща края на тиксото и го отлепва. Кожата ѝ се вдига, бяла и гладка, и въпреки че е мъртва, той потреперва. Тиксото виси от ръката му като леплива лента против мухи. Не му се иска да залепва двата му края един за друг – може да заличи отпечатъците. Затова бързо, но внимателно го залепва върху огледало на тоалетката в стаята, и го заглажда.

– Ник, идвай!

Ник вдига столчето пред тоалетката и удря с него огледалото. Когато се навежда, чува стъпки по стълбите и бързо прибира парчето със залепеното тиксо.

Гория се показва на вратата с телефон в лявата ръка.

– Какво правиш?

– Няма значение. Дай ми ключовете от колата.

110

САНТА МОНИКА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Все още обхваната от мисли за зомбирания компютър, Ейми Чан завършва сутрешния си крос по белия калифорнийски пясък.

Кой проникна в машината и провали работата ѝ? Часове усилен труд. Десетки файлове. Тя се моли на Господ поне някои от документите ѝ да бъдат спасени.

Взема си душ, после слага дънки и розово горнище на анцуг. Очертава се хубав ден и с чаша портокалов сок в ръка, тя отваря остъклената врата и сяда на огряната от слънцето тераса. Някой е вкарал вирус в компютъра ѝ, а последният човек, който ѝ изпрати нещо, беше британският професор Хейстинг-Смит. Не се връзва. Университетът в Кеймбридж не би допуснал изпращане на заразени файлове. Защитните им системи би трябвало да засекат подобно нещо. Но фактът си е факт – програмите ѝ се изтриха, след като той ѝ изпрати докладите си. В понеделник ще го сподели с охраната, за да провери дали не могат да направят нещо.

Ейми изпива сока и си спомня, че е обещала на Мици да ѝ даде професионално мнение за плащаницата. Влиза вътре и включва личния си лаптоп. Един час ѝ трябва, за да си спомни всичко, което бе написала в службата, преди компютърът да изгърми. После резюмира информацията за движението на плащаницата през последните няколко века – като най-достоверна е тази от тринайсети век до наши дни.

Тринайсети век

Рей сюр Сон, Франция. Съхранявана в замъка.

Русийон, Франция, 1287 г. Тамплиерите излагали на показ дълго ленено платно с отпечатан на него мъжки лик.

Четиринайсети век

Антон, Крюзей, Рюмийи и Морне, (Франция), Женева, 1358-1389 г. Плащаницата се съхранява в различни имения.

Петнайсети век

Монфор, Франция, 1418 г. За кратко престоява в замъка Монбар край Монфор.

Сен Иполит сюр Ду, Франция, между 1418 и 1453 г.

Шестнайсети век

Торино, Италия. От 1578 г. почти постоянно се съхранява в Торино (освен през Втората световна война, когато прекарва седем години в абатството Монтеверджине в Авелино).

Ейми преглежда списъка. Ако използваме полицейския термин, последователността на съхранение е, меко казано, нарушена. Вещественото доказателство – самата плащаница – би могло да бъде фалшифицирано и замърсено хиляди пъти. Най-голямо съмнение буди липсата на по-подробни сведения за времето преди тринайсети век. Никой съд в света – освен може би във Ватикана – не би я присъдил на Исус Христос.

Ейми изважда кафяв бележник „Молескин“ от чантата си. Вътре има залепена малка снимка на плащаницата. Отдолу са записките, които е направила въз основа на предположението, че отпечатъците върху плата са от кръв:

• Множество „кървави следи“ на главата, където според легендата е била надяната короната от тръни.

Забележка: От задната страна на главата също има следи, отговарящи на прободни рани от дълги бодли и съответстващите им линии от кървави струйки.

• Трудно е да се обясни от какво друго биха могли да са оставени тези прободни рани, освен от корона/венец от тръни.

• Вероятна фрактура на носа и увреждане на носния хрущял.

• Десетки белези по тялото и ръцете, вероятно нанесени от жестоко бичуване. Белезите са достатъчно големи, за да са от разкъсвания на кожата.

• Изразени „кървави следи“ на лявата китка, отговарящи на прободна рана от гвоздей през точката на Десто.

• Палците са извити навътре като при увреждане на срединния нерв.

• Ясно различима рана в гърдите между петото и шестото ребро – съответства на пробождане с копие.

Ейми пак преглежда отделните точки. За нея вече няма съмнение какво означават отпечатъците. Жертвата е била безмилостно бичувана, върху главата ѝ е бил нахлузен обръч с множество остри краища и е била разпъната на кръст. Но нищо не дава отговор на най-важния въпрос.

Кой е бил този човек?

111

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Джени Харисън се събужда със страшно главоболие. Едва когато отваря очи и поглежда напукания и покрит с паяжини таван, споменът за събитията от изминалата нощ бавно се възстановява в главата ѝ. Това не е нейната квартира. И не е сама в леглото. До нея лежи гол мъж. Тя се извърта на една страна и разпознава в косматото туловище един тип, с когото беше пила в бара. Дръпнаха два джойнта, той плати сметката и в крайна сметка отидоха у тях да си допият с долнокачествено бяло вино и да пушат кокаин.

Сега Джени се пита каква цена е платила за неговата щедрост и компания. Един поглед към пода ѝ е достатъчен. Дрехите ѝ са разхвърляни навсякъде. Тя се надига от увисналия матрак и се довлича до банята точно преди да повърне. От опръскания с драйфано умивалник си личи, че странният ѝ креватен партньор все още е извън строя. Пуска водата и се замисля за душ. Много ѝ се иска, но така рискува да събуди онзи кит, а няма да понесе, ако трябва да говори с него. Затова поднася устни към крана и оплаква устата си от чудати остатъци храна, наплисква лицето си и изтрива следите от грима с кърпата на домакина.

Пет минути по-късно е пред блока и се чуди къде, по дяволите, се намира. Отначало не разпознава мястото, но после си спомня. Беше дошла пак да тропа по вратата на Ким. Потисната и раздразнена, мина през един бар близо до парка „Холенбек“, тя и момичетата често ходеха там, ако нямат много работа и имат нужда да заработят малко.

Джени тръгва пеша. Минава по друг маршрут, така че да мине пак покрай Ким като последен опит да я намери. Когато се качва по стълбите до етажа на приятелката си, вече се чувства изтощена. Решава, че няма смисъл да тропа, затова вдига капака на процепа за писма и изкрещява с все сила през него. После опира гръб до стената и се свлича на пода. През главата ѝ минават всякакви неща. Ким може да е предозирала. Може да е повърнала и да се е задушила в собствената си гадост. Да е паднала и да си е разбила главата. Може да се е случило всичко.

Тя се обръща и отново изкрещява през процепа. Две от трите врати на етажа се отварят.

– Стига си крещяла! – изревава Холи Каниф, яка съседка, която се показва по комбинезон.

Джени отново се свлича на земята.

– Тя е вътре, знам, че е там и се е случило нещо.

– Тая курва сигурно пак се е надрусала и кърти – изръмжава Каниф. – Я се омитай и ни остави да почиваме. Цяла нощ съм работила.

– Да го духаш! – наругава я Джени и ѝ показва среден пръст.

Мъжът на Каниф, Кийган, също се показва на вратата, по мръсносив потник и боксерки.

– Какво става?

– Ким ми е приятелка. Тревожа се за нея.

– И к’во?

– Мисля, че е вътре, и е пострадала.

– Дръпни се. – Кийган Каниф оглежда вратата. – Направи място.

Джени се измъква настрани. Кийган се прицелва в ключалката и я изритва със засилка. Тя удържа и той почти се пльосва по задник.

– Мамка му.

– Откажи се, мечо. Сигурно се е запила някъде. – Холи Каниф махва към Джени. – Тая смахната кучка само си въобразява.

Кийган обаче не смята да се отказва. Гордостта му е наранена, пък и не се случва всеки ден да разбиеш нечия врата, без ченгетата да те окошарят. Този път той се засилва по-отдалеч и с по-голяма скорост. Блъска вратата с рамо и тя се отваря. Кийган се сгромолясва в стаята. Пльосва се по очи върху мръсния килим. Жена му влиза след него, следвана от Джени и стария Добс, който също е излязъл да види каква е тази гюрултия.

– Как смърди! – възкликва Холи Каниф, закривайки нос с ръка, докато помага на мъжа си да се изправи.

Джени минава покрай тях и влиза в дневната. Ким я няма. Проверява в малката кухня и къта за хранене. Тъпата кучка може да е заспала пияна на пода. Нищо. Джени започва да се чувства неловко. Тая крава Холи май е права. Ким е отишла да купонясва с някой тип.

Отваря спалнята. На пода има тяло. Труп. Увит от глава до пети с белия чаршаф от леглото на Ким.

112

ТОРИНО

Двама карабинери вкарват Фабио Гория в стаята за разпити и го оставят да се поти вътре.

Не е арестуван, но той знае, че това лесно би могло да се промени. Влизане с взлом, незаконно притежание на оръжие, укриване на улики, замърсяване на местопрестъплението – всеки дилетант може да намери основание за задържането му.

След близо трийсет минути тягостната тишина е нарушена от изщракването на металната ключалка. Карлота Капелини влиза и го поглежда със смразяващ поглед. Мълчаливо се настанява на черния пластмасов стол срещу него и поставя бележник и химикалка върху закованата за пода маса.

– Къде е Ник Каракандес?

Гория се опира с лакти на масата и се вглежда в лицето ѝ, докато разсъждава над въпроса. Странно, че започва точно с това. Не с Какво правехте в къщата на Марио Сакони? Не дори с Какво знаете за двата трупа на горния етаж?.

Ник.

Острието на карабинерите се интересува най-много от местонахождението на американското ченге.

Защо? Какво се опасяват, че ще направи или каже?

Гория се обляга назад.

– Не знам. Поиска ключовете от колата ми, аз му ги дадох и той тръгна нанякъде.

– Защо?

– Какво защо?

Тя го поглежда раздразнено:

– Защо му дадохте ключовете и защо тръгна толкова бързо?

– Дадох му ги, защото е приятел на един мой приятел. А тръгна, предполагам, защото не е искал да остане.

– Ако продължавате така, ще ме принудите да...

– Какво? – Той я поглежда насмешливо. – Да ми повдигнете обвинения? – Свива рамене. – И двамата знаем, че вече сте решили дали да го направите. Нищо от това, което ще кажа, няма да промени този факт.

От вратата се чува гласът на капитан Фуско:

– Ами ако отнемем разрешителното ти за частен детектив, Фабио?

Гория запазва спокойно изражение:

– Хората, които използват услугите ми, не се интересуват дали имам разрешително или не, Джорджо. – Усмихва се. – Дори може би ще ми плащат повече, ако научат, че съм запазил професионална тайна пред карабинерите.

– Имаш право – с усмивка признава Фуско. Сяда на ръба на масата и поглежда частния детектив. – Но ако те обвиня в убийство, в двойно убийство, това би било съвсем друга работа.

– Така е. Но ще е грешка. Знаеш много добре, че не съм убил Сакони и момичето. Криминалистиката ще го докаже. Двете тела вече се бяха вкочанили, а мога да докажа, че съм бил вкъщи в часа на смъртта им.

– Как? – Фуско свива рамене. – По записите от охранителната система в дома ти, на които се вижда в колко часа влизаш и излизаш? Едва ли. Те вече са иззети.

Гория се усмихва. Напомня си, че не бива да подценява тези хора. Това е едно от най-добрите полицейски подразделения в света, а Фуско не е спечелил капитанския си ранг на конкурс по красота.

– И какво? Как мислите да действате сега?

– Имам предложение. – Фуско става, отива зад частния детектив и поставя ръка на рамото му. – Американецът ще ти се обади, сигурен съм. Когато го направи, ние ще подслушваме телефона ти.

– Той го очаква.

– Да, може би. Дори можеш да го предупредиш. Но от този момент ще изпълняваш нашите нареждания. Ще го изпращаш където и когато ние искаме да отиде. Има вероятност, ако спазваш точно указанията ни, да забравим, че си бил в къщата на Марио Сакони.

113

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Мимолетната топлина на ноемврийския ден вече отминава, когато Ейми Чан се присъединява към растящия по численост полицейски екип в апартамента на Ким Бас.

Беше се надявала на уикенд без трупове, първия от три месеца, може би дори да довърши доклада за Мици и да мине да провери как се справя приятелката ѝ. Но не ѝ било писано. Тя спира пред занемарената жилищна сграда и облича белите си работни дрехи. Изважда куфарчето с инструменти от багажника, заключва колата и изпускайки облачета пара от устата, се приближава по алеята.

– Ейми Чан. Доктор Чан – представя се, като показва служебната си карта на новобранеца, записващ хората, които влизат и излизат от района на местопрестъплението.

– Добър ден, докторе – поздравява я той нахакано като старо куче и вдига трептящата найлонова лента, за да я пусне. – На втория етаж е. Разследващият детектив е лейтенант Картър и вече е там.

– Благодаря.

Симпатичен младеж. В наши дни добрите маниери са дефицит сред полицаите. Дано не ги изгуби твърде скоро.

Стълбите са пълни с други униформени, които сновят нагоре-надолу. Разпитват съседите и вероятно се мотаят малко повече от необходимото, за да се скатаят от други задачи в съботния следобед. Пред апартамента на Ким един фотограф снима подхода към етажа и стълбите. Двама криминалисти вземат отпечатъци от стените, парапета и ключа на лампата.

Мръсните напукани плочки на входа на апартамента вече са обработени и заснети, свалени са няколко десетки отпечатъци от мъжки и дамски обувки. Още следи са взети от килима и подовете във всички стаи. Както обикновено помещенията са осветени от ярки прожектори, които хвърлят чудовищно големи сенки навсякъде. Тайлър Картър се приближава веднага щом стройният силует на Ейми се присъединява към призрачния спектакъл върху стената на дневната.

– Доктор Чан, много се извинявам, че ви викаме в почивен ден.

– Приемам извинението. Къде е трупът?

– В спалнята. Много е тясно, затова я запечатах, докато дойдете.

– Благодаря.

Повечето полицаи са нетърпеливи да споделят мнението си пред съдебния патолог. От вратата започват да развиват теории как е умряла жертвата, какво е правила, каква е причината за смъртта и колко време е престояла на местопрестъплението. Не и Картър. Тайлър Картър не казва и думичка. Не споделя личното си мнение за случая, освен ако не го попитат.

Един поглед в спалнята е достатъчен на Ейми, за да прецени ситуацията. Вече шест пъти е ставала свидетел на една и съща сцена. Трупът е завит презглава с чаршаф или одеяло. Поредната жертва на Привидението.

114

ТОРИНО

Ник изругава мислено.

Тези два часа сън, които си позволиха двамата с Гория, струваха живота на двама души. Ако бяха отишли при Марио Сакони веднага след като се увериха, че Ерика Кракси е в безопасност, той щеше да е още жив, а случаят с Тамара Джейкъбс можеше да е по-близо до решаване. Сега му остава да потърси само още един човек, едно последно име, което научи от Ерика – най-добрия приятел на Сакони, Едуар Брусар, който в миналото е бил негов шеф, но сега работи на свободна практика. По молба на Сакони Роберто Кракси е превел няколко значителни суми директно по неговата сметка. Сигурно и той е замесен.

Докато шофира, Ник постоянно оглежда за полицейски коли всички ленти на магистралата. Не след дълго ще пуснат заповед за издирването му. Първата му спирка е странна. Със сигурност не е нещо, което човек би очаквал от беглец. През блекберито Ник влиза в интернет и намира куриерска фирма в близост до летището, която приема експресни пратки за Лос Анджелис. Взема опаковъчни материали от тях, увива парчето от огледалото на Сакони във фолио на балончета и отделно – медальона от Ерика. Много добре осъзна значението на този предмет още когато тя му го даваше. Въпреки че не каза нищо на Гория, Ник се досети, че медальонът не е просто образ на свети Христофор за късмет.

Пише кратка бележка, слага плика със снимките, които подозира, че са били пипани в хотелската му стая, запечатва колета и плаща с кредитната си карта. За всеки случай дава на служителя още двайсет евро и получава уверението му, че малката пратка ще отлети с първия самолет.

Преди да си тръгне, влиза в тоалетната и се измива. Предстои му дълго пътуване. Той се поглежда в огледалото, докато бърше лицето си със салфетка. Ако нещата се объркат, това може да е последният път, когато вижда отражението си.

115

ЛОС АНДЖЕЛИС

Старият зелен училищен автобус потегля и Мици още маха смутена след него и заминаващите момичета, когато ѝ се обажда Картър, за да ѝ каже, че са намерили нов труп.

Този сигурно е екстрасенс. Казва, че Привидението е закъсняло, и хоп, след двайсет и четири часа се оказва, че е бил прав. Нищо чудно, че го смятат за магьосник. Мици се качва в старата си кола и се опитва да не мисли за Алфи и момичетата, докато кара към Бойл Хайтс. Притесненията за Джейд и Амбър и разпаленият скандал в италианския ресторант още я измъчват. Надява се Джейд да забрави всичко поне за известно време, докато кара по снежните писти. Тя винаги е била момичето на татко – винаги ще бъде – и това ще създава трудности на всички.

Мици се пита дали не трябва да я пусне да го посети в затвора. Досега категорично изключваше такава възможност. От самата мисъл да остави дъщеря си да влезе през железните порти, ѝ се повдига Но може би ще се наложи да го преглътне. Ако Джейд иска – и ако Алфи се съгласи, – може би трябва да подкрепи момичето и да разреши срещата.

В крайна сметка лейтенант Фалън прогонва призраците на личните проблеми и успява да се съсредоточи върху работата. Картър не изглежда толкова лош, колкото му се носи славата. Вярно, не е много забавен, но професионализмът му е извън съмнение. Едно е сигурно – Мици се радва, че не тя води разследването срещу Привидението. От това, което прочете в докладите, убиецът е абсолютно луд. Стопроцентов социопат без капка милост.

Извършителят оставя отпечатъци, ДНК, кръв, косми и влакна от дрехи на всяко местопрестъпление. Сякаш не го интересува дали ще го заловят. Или по-скоро е толкова самоуверен, че е убеден, че хладната стомана никога няма да щракне около китките му.

Мици забелязва микробуса на Ейми пред старата кооперация. Радва се, че ще види приятелката си – дори при тези ужасни обстоятелства. Показва служебната си карта и минава. На стълбището навлича работен гащеризон и калцуни.

– Мици Фалън – представя се, когато влиза, и показва значката си. – Някой знае ли къде е детектив Картър?

Млада криминалистка, която събира косми от дивана, вдига глава и я поглежда:

– В спалнята с патоложката.

– Благодаря.

Картър и Ейми са в дъното на стаята, при главата на трупа.

– Взе ли си билет за „Мегамилиони“ тази седмица, детективе? – казва Мици, когато влиза. – Би трябвало – при тези ясновидски способности.

– Жена, трийсет и две годишна, казва се Ким Бас – обявява той, като почти се усмихва на коментара ѝ. Била е под наем, ако съдим по снимките и документите, които намерихме. Живяла е тук близо две години. Мъртва е от два-три дни. Доктор Чан ще ти обясни по-конкретно.

– Здравей, Миц. – Ейми я поглежда с искрена симпатия. – Жената е била удушена. Ела да видиш.

Мици минава покрай леглото и поглежда подутото лице на трупа, към което сочи приятелката ѝ.

– Виж тези белези на врата. Виждат се следи от лента с дебелина под два сантиметра. Мисля, че е удушена с тънък кожен колан за панталон, не с някой от онези, които обикновено се носят с дънки. – Патоложката се обръща и вдига ръце, за да демонстрира следващото си откритие. – Убиецът е стоял зад нея. Увил е колана около врата ѝ и е кръстосал ръце, за да постигне по-силен натиск. И тогава е дръпнал. – Ейми спира да жестикулира. – Сега погледни задната част на врата.

Мици се навежда.

– Виждаш ли допълнителните белези около гръкляна? Те са оставени от пръсти и кокалчета.

– Готов съм да се обзаложа, че я е обърнал по гръб и я е довършил с голи ръце – измърморва Картър. – Пряк контакт.

Мици си представя картинката:

– Искал е да гледа как умира.

– Не само. Искал е да почувства как умира. – Картър се навежда и се вглежда отблизо в белезите. – Отначало не бях сигурен, че е нашият човек, но този финал лице в лице ме убеди.

– Беше ли покрита? – пита Мици.

Картър кимва:

– Завита презглава, както обикновено. Няма съмнение, това е дело на Привидението.

116

ТОРИНО

Монахът шофира, когато телефонът му иззвънява. Очаквал е обаждането.

– Оставил си пълна каша. – Гласът на Карлота Капелини е спокоен, но личи, че е ядосана.

В съзнанието му се съживяват спомени. Кръвта на леглото, неспирният ален фонтан от все още тупкащото сърце на учения. Момичето, присвило колене в ембрионална поза, за да се защити. Стъклените ѝ очи, когато я обърна.

– Нямах време да почистя.

– Разбирам, но това не е добре. Сега привлякохме интереса на повече хората от необходимото. Не е здравословно.

– Съжалявам.

– Няма значение, станалото – станало. Получи ли информацията, която искаше?

– Да. Сега пътувам. Скоро ще приключва – всичко ще свърши.

– Va bene. Детективът, за когото ти казах, изчезна.

Ефрем си спомня обаждането от миналата нощ. Снимката, която му пратиха.

– Ник Каракандес?

– Si. Арестувахме партньора му, но Каракандес е избягал от къщата. Има кола, син фиат браво. Ще ти пратя номера на есемес. Не подценявай този американец. Не е глупав и има богат опит.

– Аз също.

– Тогава се погрижи да не останеш разочарован. Свърши си работата, и то бързо. Arrivederci^4.

Монахът съжалява, че се наложи да излъже. Ще изпълни задачата, която му е поставила Карлота. Но преди това трябва да свърши нещо друго.

4 Довиждане (ит.) – б. пр.

117

Ник се връща при колата и прави така, че служителят от куриерската фирма да види, че отива към терминала на летището. Знае, че италианската гранична полиция вече има описанието и номера на паспорта му и няма шанс да напусне Торино със самолет.

Пет минути по-късно спира на паркинга на евтин хотел близо до летището и плаща за двуседмичен престой за колата на Гория. Карабинерите ще я намерят. Може би до два часа. Това забавяне обаче му стига, затова не е проблем.

Хваща автобуса до терминала и тръгва по табелите към района за връщане на коли под наем. Влиза бързо в зоната за приемане, където клиентите са на ръба на нервна криза, защото персоналът се тутка, а те ще изпуснат полетите си. Ник наблюдава внимателно и скоро забелязва най-мудно работещата компания и дори успява да различи националността на шофьорите. Италианците влизат в паркинга със скорост, уверено криволичат между другите коли и подсвирват с клаксон на служителите да побързат. За разлика от тях повечето чужденци се приближават неуверено и гледат внимателно табелите с надежда да са уцелили правилното място и да не се налага да губят време с излишни обиколки из летището.

Ник отива на най-дългата опашка за връщане и почуква на стъклата на няколко шофьори. Попада на различни националности – французи, германци, италианци. Накрая намира това, което търси – американец с жена си и двете си деца в чисто нов микробус рено. Изважда полицейската си значка, показва я на плешивия мъж около петдесетте и повдига коженото си яке така, че децата отзад и майка им на предната дясна седалка да видят добре беретата.

– Господине, ако обичате, слезте от колата и ми покажете документите си.

– Разбира се, господин полицай.

Дисциплинираният гражданин слиза. Той е с около една глава по-нисък и десетина килограма по-тежък от действащия извън правомощията си полицай.

Ник внимателно преглежда документите на Джон Хенри Уоткинс, докато шофьорът чака послушно като добре дресирано куче господаря си.

– Господине, бихте ли дошли с мен при багажника.

Туристът тръгва послушно след него. Ник поставя пръст в едното си ухо, сякаш говори по радиостанция. Обръща се с гръб към шофьора, който вече започва да се притеснява. След малко бавно се завърта към него и съобщава лошата новина:

– Господин Уоткинс, аз съм част от международно антитерористично подразделение, работещо съвместно с карабинерите. Имаме информация, че на летището се подготвя атентат, и търсим кола, отговаряща по описание на тази, която карате вие.

– Моята ли?

– Да, господине, вашата. Опасявам се, че трябва да конфискуваме автомобила и да отведем вас и семейството ви за разпит.

– Ама аз трябва да я върна. Трябва да се прибираме, ще си изпуснем полета.

– Това не е мой проблем, господине. Сигурен съм, че италианската полиция ще прояви разбиране и ще реши бързо вашия случай. – Ник поставя ръка на челото си и оглежда дългата опашка от коли. – Макар че може да се наложи да почакате, докато дойде техен служител. Тук нещата вървят малко бавно.

Уоткинс изглежда покрусен. Вече предчувства какви проблеми ще има да усмири децата на това чуждестранно летище, да не говорим за вече изнервената му жена.

– Ох, стига, господин полицай. Не можем ли да се разберем? Ние сме американски граждани, трябва да се върна в Чикаго, да прибера семейството у дома и да отида на работа.

Ник се почесва по брадичката и се оглежда.

– Добре. Ето какво ще направим. Вече ви проверих и знам, че сте порядъчен семеен мъж, но въпреки това трябва да си свърша работата и да закарам този автомобил за оглед – дори да съм сигурен, че е чист. Формалности, знаете. Казвате, че полетът ви е скоро, така ли?

Уоткинс кимва.

– Не искам да си изпуснете самолета заради мен, господин Уоткинс. Мисля, че мога да ви помогна в тази ситуация. Гишето за връщане е точно след главния терминал, нали?

Уоткинс го поглежда обнадеждено.

– Ако ми дадете документите на колата, мога да закарам вас и семейството ви до терминала и след като проверим колата, да я върна във фирмата. Но трябва да ми обещаете, че ще си остане между нас. За такова нещо могат да ме уволнят.

– Напълно ви разбирам. Ако направим така, ще можем ли да се качим направо на самолета?

– Да, разбира се.

Изведнъж на мъжа му хрумва нещо:

– А какво ще стане с депозита?

Ник си придава замислено изражение:

– С карта ли платихте?

– Да.

– Ще се погрижа да оправят документите и да ви го върнат.

Уоткинс видимо си отдъхва:

– Чудесно.

Ник поглежда часовника си.

– Е, господин Уоткинс, да тръгваме тогава.

Джон Хенри Уоткинс се усмихва широко, протяга потната си ръка и благодарно дава ключовете на детектива.

118

Карлота Капелини се отдръпва от компютърния екран, който заема почти цялото ѝ бюро. Пред нея с всички шокиращи подробности е изложено творението на монаха. Тя сменя една след друга снимките, като оглежда – или се преструва, че оглежда – сцената с двойното убийство в дома на Марио Сакони. Този монах е истински звяр.

Една млада полицайка се приближава до бюрото ѝ.

– За вас е, госпожо лейтенант.

Подава ѝ лист хартия.

Капелини вижда, че очите на младата жена са втренчени в монитора, показващ близък план на прободната рана право в сърцето на Сакони. Лейтенантът затваря снимката с един клик на мишката.

– Благодаря. Свободна сте.

Младата жена се окопитва и се отдалечава, а Капелини поглежда документа. Това е доклад от проследяване на телефона на американеца. Оказва се, че го е използвал няколко пъти след бягството от мястото на убийството. Направил е търсене в интернет, намерил куриерска фирма в околността на летището и им се обадил.

Значи иска да изпрати нещо в Америка. Какво и защо?

Нещо, което няма да мине през митницата? Едва ли?

Не. Изпраща нещо с куриерска фирма, защото знае, че наблюдават летището. Знае, че няма да може да мине през граничния контрол. Карлота се усмихва. Да, умен е, но не чак толкова. Тя също се обажда по телефона – още веднъж на монаха:

– Слушай внимателно, ще ти изпратя адреса на куриерска фирма близо до летището. Трябва да отидеш там, бързо. Намери каква пратка е оставил Ник Каракандес и я спри – на всяка цена. Разбра ли?

– Разбрах.

Карлота затваря телефона и изпраща есемеса. Поглежда пак доклада, който ѝ е донесла младши полицайката. Освен в куриерската фирма Ник не се е обаждал на никого. За момент я обхваща опасение за най-лошото – представя си как охраната на летището се е провалила и американецът е успял да се измъкне зад граница. Това би било катастрофа. Тя поглежда към кабинета на шефа си и вижда Фуско с майора и главния комисар. Досеща се за какво си говорят. И то не предвещава нищо добро за полицая от Лос Анджелис.

119

ЛЕТИЩЕ „КАЗЕЛЕ”, ТОРИНО

Семейство Уоткинс му махат благодарно до куфарите си и Ник също им помахва виновно от шофьорската седалка на микробуса, преди да потегли и да ги остави пред въртящата се врата на терминала.

Излиза от зоната за оставяне на пътници и се смесва с трафика. След като напуска района на летището, отбива по един черен път и наглася сателитната навигация за дългото пътуване. Тъчскрийнът е много малък и се налага да пробва няколко пъти, докато въведе дадения му от Ерика Кракси адрес на бившия началник на Марио Сакони, Едуар Брусар.

Малкият компютър изчислява маршрута и автоматично обявява, че е дълъг 366 километра, ще отнеме малко под четири часа, минава по две платени магистрали и ще му струва четиридесет евро за гориво.

Отново запалва двигателя, като се надява, че предстоящата му задача е толкова проста, колкото твърди компютърът.

120

БОЙЛ ХАЙТС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици спира пред къщата на Джени Харисън и си мечтае да е навсякъде другаде само не и тук. При собствените си лични проблеми последното, което иска, е да разпитва млада жена, открила тялото на най-добрата си приятелка.

Почуква на разбитата врата на апартамента и един униформен полицай я отваря рязко от другата страна. Чернокос, около трийсетте и вече твърде натежал – както физически, така и като поведение.

– Детектив Фалън. – Мици му показва значката си. – Тук ли е Дженифър Харисън?

– Да, за съжаление. И тя е една...

– В какъв смисъл?

– Има голяма уста.

– Хубаво. Устата ще ѝ трябва, за да отговаря на въпросите ми. – Мици завърта очи и минава покрай него. – Какво се е случило с тази врата?

– Казва, че са я обрали. Кварталът е пълен с наркомани и сутеньори.

Полицаят затваря вратата, доколкото е възможно.

Мици влиза в пълната с дим стая и полага усилие, за да не се закашля. Погледът ѝ спира върху изрусената млада жена, която пуши цигара след цигара, седнала на стар кафяв двоен диван с изкуствена тапицерия.

– Джени, аз съм Мици Фалън. Току-що бях в къщата на приятелката ти. Трябва да ти задам няколко въпроса. Тук ли искаш или в участъка?

Харисън я поглежда. Пепелта от цигарата пада върху облегалката на дивана.

– Какво е станало с Ким? – Звучи, сякаш е под действието на наркотици. – Какво са ѝ направили?

– Точно това се опитваме да разберем, Джени.

Мици се приближава и се вглежда в очите на младата жена. Надрусана е до козирката. Вероятно дърпа джойнт след джойнт от момента, в който е видяла приятелката си мъртва. Кой може да я упрекне?

– Иди си вземи един душ – добавя Мици. – Преоблечи се и ще те заведа да ти купя нещо за ядене.

– Не искам да се къпя и не съм гладна!

Мици кляка, за да я погледне право в очите.

– Това не е предложение, моето момиче. Това е заповед. Имам да разследвам убийство и не ми вършиш работа друсана.

Харисън изругава под носа си. Надига се от дивана и влиза в банята, като затръшва вратата. Униформеният поглежда Мици:

– Повлеканата е доста темпераментна. Това вероятно ѝ е първият душ за годината.

– Тя може да е мръсна, но ти си тъпак. След десет минути тя ще е чиста, а ти ще си останеш тъпак. Някои неща не могат да бъдат измити.

– Просто казвах...

– Недей да казваш нищо. Първата стъпка към това, да престанеш да бъдеш тъпак, е да си затвориш устата. Започвайки отсега.

Полицаят се отдалечава и започва да проверява пораженията по вратата. Мици оглежда стаята, в която Джени живее и вероятно нарича свой дом. Няма рамкирани снимки, няма телефон, няма готварска печка. Само малък телевизор, микровълнова и чайник. Мици е виждала по-добре обзаведени затворнически килии. Кремавият юрган на леглото е целият в петна от кафе и прогорени дупки от цигари. Долният чаршаф изглежда така, сякаш никога не е сменян.

Мици повдига матрака и намира странна колекция: десетки презервативи, страховит готварски нож и ултразвукова снимка на неродено бебе. Мици се вглежда в нея. Снимката е от шестнайсетата седмица, датата е отпреди две години. Вероятно Харисън е забременяла и или е изгубила бебето, или е направила аборт. Сигурно още си фантазира какво е да си майка.

Мици пуска матрака, избърсва ръцете си и оглежда кухненския кът. На хладилника има две снимки, прикрепени с магнити с форма на плодове. Едната е на Харисън с мъртвото момиче в нощен клуб – смеят се и държат големи коктейли със сламки и много зелени листа вътре. На другата двете са на плажа по бикини и изпращат въздушни целувки към обектива. Харисън изглежда почти както сега. Мици предполага, че снимката на плажа е правена през лятото, а тази с коктейлите – на Нова година. Харисън не прилича на момиче, което пие коктейли по нощни клубове всяка седмица.

В хладилника има четири пакета полуготова храна за микровълнова печка, евтино крема сирене, няколко мухлясали парчета кашкавал, четири консерви риба тон и половинлитрова бутилка водка. В двата шкафа до малкия умивалник има само няколко различни чаши, три купички и две чинии. Шише белина, препарат за миене и няколко мръсни сухи парцала са единственият признак, че тук изобщо някой някога чисти.

Харисън се връща в стаята. Изглежда уморена, но малко по-свежа. Единственото, което закрива интимните ѝ части, е избелял зелен пешкир. Изрусената ѝ коса виси на мокри кафяви кичури като миши опашки. Мици отива при входната врата и я отваря за униформения полицай.

– Дай ни пет минути.

Той с удоволствие излиза. Харисън отваря вградения гардероб и изважда избеляла розова тениска и чифт черни дънки. Или няма чисто бельо, или не носи. Обува на босо чифт мръсни маратонки, после изсушава мократа си коса с кърпа.

– Сешоарът е развален. Приличам на мокър помияр.

– Добре си. Колегата каза, че са те обрали. – Мици продължава да обикаля жилището. – Какво са взели?

– Нищо. Нямаше какво да вземат. – Тя оставя кърпата, после решава, че е била прекалено честна. – По дяволите, не е вярно. Откраднаха малко пари, които събирах за почивка. Имаше около петстотин долара, бижута и разни други неща, и мобилния ми телефон, чисто нов.

Мици се усмихва и тръгва към вратата.

– О, да, сигурно. Докато стигнем в участъка, ще си спомниш, че са взели и петдесетинчова триизмерна плазма, няколко рокли „Валентино“ и достатъчно чифта „Джими Чу“, че да обуят стоножка.

121

ТОРИНО

Шумът събужда Роберто Кракси.

Глухо кънтене. Още веднъж. Кракси няма представа колко е спал. Въздухът е горещ и застоял – а той е изнемощял от обезводняването. Земята под него се разтриса. Наблизо се стоварва нещо тежко. Чува се още едно глухо изкънтяване.

И още.

Той се досеща какво е. Някой премества тежки камъни от плочата над главата му. Кракси стиска юмруци и напряга мускулите на краката си. В следващите няколко минути или ще се освободи, или ще умре.

Шумът се чува по-ясно. Камък след камък. Били са натрупани върху плочата, за да я затискат. Най-горните вече са преместени; сега неизвестният посетител отвън избутва последните. Краката на Кракси са изтръпнали. Той мобилизира цялата си физическа и психическа сила, за да се подготви за тържественото отваряне на гробницата. Тишина.

Вероятно похитителят обмисля как да отвори саркофага. Едва ли ще се наведе и ще избута плочата с цялата си сила, защото това ще го извади от равновесие. Няма и да я дръпне към себе си, защото така рискува да бъде затиснат. Не, най-вероятно ще я отмести странично – откъм главата на Кракси. Това е единственият начин да остане надвесен директно над него.

Кракси е прав. Монахът дръпва плочата наляво с едно-единствено мощно движение. Бившият войник реагира с мълниеносна бързина. Изскача рязко от саркофага.

Монахът полита назад – очаквал е съпротива, но не толкова бърза и ожесточена.

Глезените на Кракси се огъват още щом стъпва на земята. Но е свободен. Дясната ръка на монаха потрепва. Движение за частица от секундата, но решаващо. Кракси вижда проблясъка твърде късно. Хваща се за корема.

Стиска металния шиш, с който монахът току-що го е пробол.

Кракси знае, че шишът е пронизал цялото му тяло. Опитва се да не падне, докато държи метала с двете си ръце. Свлича се на колене.

Ефрем се приближава до него. Поглежда безразлично кръвта, която се просмуква в ризата на бившия войник, и хладнокръвно преценява ситуацията.

Така ще умре твърде бавно.

Той заобикаля Роберто. Застава зад него. Стиска главата му с лакът и с едно бързо движение счупва врата му.

122

ТОРИНО

Ник попада в задръстване малко след като вижда табелите за Южното околовръстно към Савона и Пиаченца. Дотук с изчисленията на навигацията. Близо час му трябва, за да се добере от А55 до А6. Замисля се дали да не звънне на Мици или на Ейми. Има да им казва много неща. Има много работа, която трябва да свършат. Но не възнамерява да използва мобилния телефон в джоба си. Откакто се раздели с Фабио, го държи изключен – освен при краткото влизане в интернет, за да намери куриерската фирма – и не смята да го включва повече. Рано или късно ще намери някой уличен автомат. Засега мобилният е само за спешни случаи.

След петдесет километра, които взема за четиридесет минути, попада в ново задръстване, което стига до Савона. Опитва се да заглуши шума от клаксони, като пуска радиото. Когато най-сетне започва да се движи с нормална скорост, осъзнава, че е бил толкова съсредоточен да се оглежда за тъмносините коли на карабинерите или по-светлите синьо-бели на полицията, че не е обърнал почти никакво внимание на странната смесица от градски и земеделски пейзажи, които се сменят край прозорците. Слабата зимна светлина вече почти изчезва, когато навигацията прекъсва мислите му, за да обяви очакваното време за пристигане – до крайната му цел все още остават над два часа. Ще пристигне късно вечерта.

Може би не е лошо, че ще се забави. Ако има късмет, ще завари Брусар да си почива в дома си. Ник няма снимка на учения, само описанието на Ерика. Знае, че Брусар е висок и слаб, елегантен, с прошарена коса и добре оформена посивяла брада. Прави впечатление.

Освен това е женен. Съпругата му се казва Урсула. Дребна и закръглена. Пълна противоположност на съпруга си. Тъмнокоса и с малки ръчички като на хамстер. По този смешен начин я описа Ерика.

Ник стриктно следва безстрастните указания на навигационната система и излиза през пункта за плащане при Савона. Трябва да е вече по средата на пътя. Основният въпрос, който си задава, е дали се движи преди или след мъжа, който уби Марио Сакони и който според него е убил и Тамара Джейкъбс.

И ако изостава от него – с колко? Ник поглежда приближаващите отпред табели, осветени от фаровете. Тъкмо влиза във Франция. Въпросите му съвсем скоро ще получат отговор.

123

ЦЕНТРАЛЕН ЛОС АНДЖЕЛИС

В събота фабриката функционира с минимален персонал. Отчасти защото в момента няма много работа. Отчасти защото твърде малко жени са готови да жертват част от скъпоценните си уикенди. Времената наистина са трудни, но изкушението да си беден под калифорнийското слънце, е по-примамливо от перспективата да станеш с няколко долара по-богат, прекарвайки в задушния цех който и да е ден от седмицата, особено събота.

Джон Джеймс седи в офиса и не може да се концентрира. Мисли за Ким Бас. Това беше нескопосано убийство. Може би дори безсмислено – отнемане на живот по грешни причини. Обикновено нещата са ясни. Онези, които имат нужда от помощта му, за да преминат в отвъдния свят, са напълно непознати. Бог го насочва към тях. Посочва му ги като с прожектор.

При Бас беше друго. Тя го познаваше. И беше безочлив враг на жената, която той обичаше. Жената, която още обича. Сега го измъчва мисълта, че това бе истинската причина да я убие.

Справедливост за Ем. Върховно и безмилостно възмездие за всичкия присмех и тормоз – за жестокостта и злината на Бас срещу Ем. Сега Джей Джей не е сигурен. Не е убеден, че е било по божията воля. Опасява се, че е било неговата воля.

Същото е и с Ем. Тя също не беше непозната. Бог ги бе събрал. Беше му показал, че друго човешко същество може да го развълнува по начин, който никога не си е представял. Но дали не е разбрал погрешно? Добри или лоши бяха тези копнежи? Той със сигурност се чувстваше различен с Ем. Кипеше от емоция. Привързаността му към нея промени отношението му към всичко – към живота и дори към смъртта.

Беше започнал да си задава въпроси. Дали всичко това не беше изпитание за вярата му? Както при Исус, когато постел в пустинята и Сатаната го изкушавал да превърне камъните в хляб? Да. Точно това е била Ем. Изпитание за вярата му. И той не го издържа. Чел е как слаби мъже са отклонявани от свещената си мисия от коварни жени. Сега разбира. Всичко е било дело на Сатаната.

Пъхва ръка под ризата си и опипва пресните прорязвания. Не се е наранил достатъчно. Не е платил достатъчно за болката, която причини на Бог. Джей Джей започва да дере корема си с нокти, докато под тях се появяват капки кръв. После свежда глава и произнася молитва, преди да се върне в цеха.

Погледът му спира върху празното столче, на което бе седяла единствената му любов. Изкусителка или не, той не би могъл да я намрази. Тя събуди в него чувства. Чувства, които въпреки неговото наказание и нейната смърт все още са живи.

124

ФРАНЦИЯ

След 150 километра по А10 Ник се включва в А8, после отбива към изхода с табелка „Ница-север“.

Дори в тъмното вижда, че това е място, на което би му било приятно да поживее известно време. Да скита из селцата, разпръснати покрай виещите се планински пътища. Да лентяйства в рибните ресторанти край морето. Всичко друго, само не и да преследва убийци.

Осъзнава, че е по-уморен, отколкото си е мислил. Дава си сметка за това, когато влиза твърде рязко с микробуса в едно кръгово кръстовище и чува свирене на гуми, когато изправя волана. Това не е хубаво. Не е никак хубаво, като се има предвид какъв враг го дебне в тъмното. Стяга се и завива отново, за да хване изхода към булевард „Пол Ремон“.

Сега завоите се редуват бързо един след друг. Десен по булевард „Конт дьо Фаликон“, десен по авеню „Рей“, ляво по булевард „Сесол“ към „Гамбета“, ляв по улица „Маршал Жофр“, дясно по „Риволи“ и към Променад дез англе. Машинният глас на навигационната система обявява, че след триста метра ще стигне до крайната цел.

До окончателната развръзка.

Спира на стотина метра от голямата къща на Едуар Брусар, проверява пистолета от Гория и извървява пеша последния участък от маршрута.

125

ЛОС АНДЖЕЛИС

Заведението за бързо хранене „Пържолите на Джо“ е боядисано в панаирджийско червено и натрапчиво зелено и прилича на бедняшка версия на „Франки и Бени“5. Вътре е препълнено, защото Джо предлага меню от три ястия за 10 долара на човек и ги гарнира с чаша вино, толкова резливо, че може да обели боята от яхтата на Ник Каракандес.

Мици и Джени Харисън сядат на червена пластмасова пейка близо до кухнята. На Харисън ѝ идва апетитът и си поръчва хрупкав картофен чипс за ордьовър, а за основно – двестаграмова пържола, тънконарязани пържени картофи и купчина грах, твърд като сачми.

– Десерт? – пита позастарялата сервитьорка, носеща табелка с името „Сузи!“, но прозвучава повече като предизвикателство, отколкото като въпрос. – Ореховият пай, шоколадовото брауни и сладоледът са включени в цената на менюто. Мици изважда пачка банкноти от един долар и започва да търси някоя петачка или десетачка.

– Без десерт, благодаря.

Сузи не е свикнала с хора, които не искат десерт:

– Сигурни ли сте? Мога да ви опаковам пая за вкъщи.

Мици понечва отново да откаже, но Джени се намесва:

– Добре, ще вземем пай.

– Супер – казва Сузи с усмивка, достатъчно широка, за да ѝ спечели званието „Служител на месеца“, и се отдалечава.

Мици приключва с броенето на банкнотите.

– Видях снимките ти с Ким на хладилника – отбелязва тя. – Изглежда, сте били близки приятелки.

– Бяхме съученички. Тя ми беше като сестра. Ким често идваше у нас.

Мици си спомня колко тясна беше гарсониерата.

– Спяхте ли с мъже за пари?

Джени се изкушава да излъже, но решава да каже истината:

– Понякога.

– Да сте ядосвали някого наскоро?

– Клиент ли имате предвид?

– Да.

Джени се замисля за момент.

– Не си спомням. Повечето си тръгват доволни.

– Двете били ли сте с много мъже през последните, да речем, два-три месеца?

На лицето на Харисън се изписва тревога.

– Това ще си остане между нас, няма да намесваме нравствената полиция или друга служба – успокоява я Мици. – Интересувам се само с кого се е виждала Ким.

– Има няколко редовни. – Джени се подвоумява, но няма сили да пресява информацията както прави обикновено. – Има един тип, който се грижи за нас. Понякога, такова... очаква и двете да го обслужваме.

Мици я поглежда майчински:

– Животът е гаден. И понякога мъжете са тези, които го правят такъв. Много ги бива да прецакват нещата.

– На мен ли го казвате?

– Сега ще отидем в участъка. Трябват ми имена и номера: на сутеньора, на клиентите, гаджета, бивши гаджета, става ли?

Джени е твърде замаяна, за да направи друго, освен да кимне послушно.

Мици прекъсва за малко разпита, когато сервитьорката Сузи се приближава с изкуствената си усмивка и пакетирания десерт.

– Заповядайте. Сложих едно парче пай и едно брауни. Надявам се да ви хареса.

– На някого със сигурност. – Мици се изправя и ѝ подава бяла чинийка с парите за храната и пет долара бакшиш. – Благодаря.

– За мен беше удоволствие.

Харисън става. Стомахът ѝ изкъркорва от шока, че след толкова време за първи път получава храна.

– Хей, онова ченге, което беше с нас, така ли ще остави апартамента ми? С разбита врата?

– Не се притеснявай. Ще изпратим някого да я поправи и ще ти дадем ключа в участъка. – Мици задържа вратата на ресторанта, за да мине по-младата жена. – Разбивали ли са вратата ти преди?

– Да. Два-три пъти. На повечето съседи се е случвало. Сигурно е някоя кучка от другите квартирантки.

Отиват до колата. Мици отключва с дистанционното и застава от шофьорската страна.

– Откраднаха ли ти нещо? – пита, като поглежда строго другата жена над покрива. – Откраднаха ли ти нещо наистина?

– Може би телефона. Не знам. Снощи доста се натрясках, може да съм го забравила или да съм го изпуснала някъде.

Мици сяда зад волана и изчаква Харисън да се качи и да си сложи колана.

– Телефонът на договор ли е, или предплатен?

– На договор. Взех го на промоция – така излиза по-евтино от еднодневките. Трябваше да го сменям. Мислех да си взема някой от ония аденоиди.

Мици се смее, докато пали колата:

– Андроид. Искаш да кажеш телефон с андроид. – Посочва носа си. – Аденоидните жлези се намират в задната част на носа, близо до гърлото.

– Мамка му! – засмива се Харисън. – От няколко месеца му викам „аденоид“.

5 Frankie & Benny’s – Английска верига за бързо хранене, в която се сервират специалитети от италианската и американска кухня – б. р.

126

ФРАНЦИЯ

Когато слиза от колата, Ник подушва солената вода и чува рева на средиземноморските вълни, които се разбиват на пяна в мрака от лявата му страна. Може би има някаква поличба в това, че разследването му започна сред дюните на Манхатън Бийч и може би ще завърши на пясъчните брегове на Лазурния бряг.

Във въздуха като че ли има някакво напрежение. Напрежение, което не е чувствал от деня, в който остави телефона в апартамента си и видя, че жена му и детето са излезли без него.

Усещане за смърт.

Той се приближава до убиеца на Тамара. Приближава се до силата, която без угризения отнема невинни животи. От тази мисъл стомахът му се свива.

Едуар Брусар живее в голяма къща от началото на XX век. Сградата е добре осветена от жълтеникави лампи и се вижда ясно от историческата крайбрежна улица Променад дез англе. Разположена на ъглов парцел зад елегантна каменна ограда, тя е луксозен имот с дълги тесни прозорци и величествено двойно стълбище, чиито бели стъпала водят към грамадна махагонова входна врата.

Ник спира пред черна порта от ковано желязо. Натиска копчето върху месинговата пластина с името на собственика и зачаква.

От скрития високоговорител се чува френски глас – изискан и зрял глас на жена:

– Bonsoir. – Звучи повече като въпрос, отколкото като поздрав. – Qui est là?6

– Здравейте. Трябва да говоря с monsieur Брусар.

Тя отговаря на английски:

– Кой сте вие?

Над главата на Ник примигва лампичка. Той вижда, че е камера, свързана с домофона.

– Madame^7, аз съм Ник Каракандес от полицейското управление на Лос Анджелис. – Изважда значката си и я показва към камерата. – Ето легитимацията ми. Ако искате, мога да ви дам телефона на началника ми в полицията.

Пращенето на микрофона спира и настъпва тишина. Ник оглежда улицата, докато чака. Слава богу, няма признаци, че го следят. Чува се електрическо бръмчене и портата се отваря. Той влиза и чува как двете крила спират и започват да се затварят зад него.

Когато стига основата на каменното стълбище, голямата входна врата се отваря и на прага се показва висок, достолепен мъж с прошарена коса и брада.

Това със сигурност е Едуар Брусар. Ник си позволява да се усмихне. Страхуваше се, че е закъснял. Почти се беше убедил, че ще намери още един накълцан труп, дори два.

– Monsieur^8 Брусар?

– Oui^9. Bonsoir. – Французинът бързо дръпва вратата зад себе си, опасявайки се, че жена му ще чуе нещо, което не трябва. – Какво искате?

Детективът пак показва значката си.

– Трябва да вляза и да поговорим. Мисля, че животът ви – и този на жена ви – е в опасност.

Брусар го поглежда скептично. Сигурно е чувал за крадци, които използват фалшиви полицейски карти, за да проникват в жилищата на богати хора. Ник прочита съмнението в очите му, затова добавя:

– Идвам от Торино. Марио Сакони беше убит. Мисля, че и двамата знаем причината.

Сянката на страха помрачава лицето на учения. Той отваря входната врата.

– Влезте.

Ник влиза във вестибюла, постлан с дебели рогозки от кокосови влакна. В единия ъгъл като тънък кафяв часовой стои антикварна закачалка.

Брусар заключва вратата и тръгва пред госта през лъскавия мраморен вестибюл, осветен от кристален полилей и с големи огледала със златни рамки по стените. Натиска лъснатата месингова дръжка на бяла врата и влиза в кабинет без прозорци.

– Можем да говорим тук. Безопасно е.

Ник поглежда облицованите с дъбова ламперия стени и си представя, че зад тях има сейфове, шкафове и чекмеджета, пълни с улики по дела за установяване на бащинство и доказване на престъпления.

– Бих искал и съпругата ви да дойде – казва той.

Брусар се намръщва:

– Защо?

Детективът разтваря якето си и показва беретата.

– За да ви защитя. Ако убиецът на Марио дойде и сте в различни стаи, поне единият от вас ще умре.

6 Добър вечер. Кой е? (фр.) – б. пр.

7 Госпожа (фр.) – б. пр.

8 Господин (фр.) – б. пр.

9 Да (фр.) – б. пр.

127

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

В стаята за разпити е много по-неуютно, отколкото в „Пържолите на Джо“, но след една цигара и чаша кафе Харисън продължава да говори и да пише имената на клиентите си. В интерес на истината тази полицайка ѝ допада. Не е гаднярка като повечето си колеги. Може би защото работи в „Убийства“, а не в „Наркотици“ или в „Нравствена полиция“.

– Май това е всичко.

Джени подава листа с набързо надраскани имена към Мици. Шест имена и адреса.

– Мислиш ли, че някой от тях би искал да нарани Ким? – пита детективката.

Харисън прокарва пръсти през косата си, сякаш се проверява за въшки. Главата пак я боли. От самата мисъл за Ким, просната мъртва на пода, започва да я стяга.

– Може би Марлън.

– Сутеньорът?

Джени кимва и дръпва от почти допушената цигара.

– Бил ли ви е?

– Не повече от всеки друг.

– Лошо ли?

– Мен ли? Нищо особено – по някой и друг шамар, когато много приказвам. Но веднъж побесня и счупи два зъба на Ким.

Този коментар напомня на Мици за Алфи и тя за първи път изпитва истинска радост, че се е отървала от него.

– Обаче плати коронките – добавя Харисън с усмивка. – Бяха готини. Сигурно е решил, че няма да печели повече от нея, ако не ѝ ги направи. Така де, никой няма да се съгласи да му духа вампир, нали?

На Мици ѝ се приисква хубаво да издуха Марлън – да издуха главата му от раменете с 45-калибров пистолет.

– Да оставим сутеньора. Какво ще кажеш за настоящите и бивши гаджета на Ким. – Полицайката подава нов лист хартия на момичето. – Имена и адреси на всички сериозни приятели, които е имала през последните две години.

– Сериозни ли? – Джени се изсмива. – Де да имаше такъв късмет. Мъжете ѝ се лепяха като мухи.

– Постоянно ги сменяше?

– Да.

– Имаше ли някого, на когото много да държи?

Джени се замисля за момент.

– Имаше един. Ходиха шест месеца, докато жена му не разбра.

Мици почуква по листа.

– Името.

– Дерик Уотс. – Джени започва да пише. – Такъв грозник, че ако го видиш в тъмното, ще се надрискаш от страх.

– Защо го харесваше Ким?

– Не знам. Държеше се добре с нея. Купуваше ѝ разни неща. Не се срещат много такива мъже. Живее над магазина за плочки на „Източна шеста“ откъм магистралата за Помона. Не помня точно адреса. И внимавайте с госпожата, голяма е усойница.

– Ами семейството на Ким? Някакви вражди там?

– Както казах на униформения, тя нямаше близки. Изобщо не познаваше баща си, а майка ѝ я изоставила като дете във Вегас. Израснала е по домове и приемни семейства.

Вратата се отваря със скърцане и голямото лице на Дик Матюс се показва през пролуката.

– Фалън, ела за малко.

Мици поглежда Джени:

– Как да откажеш на такъв мъж?

Капитанът задържа вратата, докато тя излезе, после я затваря.

– Имаш ли новини от Ник Каракандес?

– Не, господин капитан.

– Тогава веднага издири този кретен и открий какви игрички си играе.

– Какво?

– Току-що ми се обадиха карабинерите от Торино. Днес нашият Ники и един частен детектив влезли с взлом в една къща, където впоследствие са намерени два трупа.

– Трупове?

Той я поглежда заплашително:

– Трябва ли да ти обяснявам какво означава „труп“?

– Не, господин капитан.

– Каракандес избягал, но преди това бърникал на местопрестъплението и откраднал веществени доказателства.

– Не може да бъде!

– Много си права, не може да бъде. – Матюс кимва към стаята за разпити. – Разкарай по-бързо тази отрепка, после намери нашето момче и оправи тази каша, преди да дойде комисарят и да ми скъса топките.

Матюс се отдалечава ядосано и Мици остава няколко секунди на място, преди отново да влезе в стаята за разпити. Налага си да не мисли за Ник, а да се концентрира върху другото убийство. Усмихва се пресилено на Харисън и продължава с въпросите:

– Ким работила ли е през последните няколко седмици?

Джени я поглежда неразбиращо.

– Имам предвид редовна работа, не нощната.

– А, разбрах. Работим на едно и също място. За жълти стотинки в един шивашки цех в Модния район^10.

– Къде?

– „Фаид фабрикс“ на булевард „Уест пасифик“. Аз я уредих с тази работа.

– Какво правите там?

– Шием. Режем. Зашиваме разни неща. Главно чаршафи, завеси, такива работи.

Модният район на Ел Ей обхваща 100 улици и Мици познава всяка една от тях. Принудена да издържа цяло семейство с ограничен бюджет, тя бързо научи къде са евтините магазинчета и разпродажбите.

– Много котки, събрани на едно място – отбелязва тя. – Сигурно се стига до показване на нокти.

– Да, понякога, но през повечето време се разбираме добре. – Джени поглежда чашата си. – Може ли още кафе?

– Разбира се. Ще направим кратка почивка. Но първо ми разкажи за колежките си. Ким карала ли се е с някоя?

– Никой не смееше да я тормози – нито мен. Обичахме да се забавляваме, ако ме разбирате. Имаше шеги и подхвърляния, но всички ни уважаваха.

Мици задава въпроса по друг начин:

– Възможно ли е да сте стигнали твърде далеч? Да сте преминали границата?

– В какъв смисъл?

– Да сте дали повод на някого да ви намрази?

Харисън се почесва по веждата.

– Сега не. Имаше едно момиче, но напусна. Ема, Ема Варли. Натегачка – нали ги знаете тия. Толкова се напъваше да работи, че изглеждаше, сякаш всички други се скатаваме. От време на време я закачахме. – Харисън вдига два пръста към бузата си. – Има рождено петно и все се опитва да го крие, затова колкото повече се стараеше да го замаскира, толкова повече ѝ се подигравахме.

– Проявявала ли е агресия?

– Шегувате ли се? – изсмива се Харисън. – Не е способна на такова нещо. Тя е една смотана мишка.

– Мишките могат да бъдат опасни – питай слона. Тази фабрика, „Фаид фабрикс“, кой е собственикът? Някой господин или госпожа Фаид?

– Мъж е, но не се появява много често. Идва може би веднъж месечно. Има две-три фабрики в града, все за дрехи. Цехът се ръководи от управител на име Джеймс. Викаме му Чироза.

– Това е малкото или фамилното име?

Харисън се намръщва озадачено.

– Имам предвид Джеймс, не Чироза – уточнява Мици.

– Фамилно. Не знам малкото му име. Той е пълен идиот. – Джени се замисля за момент. – За да бъдем честни, през последните няколко дни се държи добре. Помолих го да звънне на вашите колеги, за да пита дали Ким не е загазила, дали не чака някой да ѝ плати гаранцията. – Тя отново посочва чашата. – Наистина имам нужда от кофеин. Ако не, трябва да ми позволите да дръпна една марихуана.

– Само кафе – отсича Мици. Посочва листовете, попълнени от Джени. – Ще кажа да сложат една кафеварка, докато дам тези имена на моите хора и проверя дали от отдел „Грабежи“ са поправили вратата ти.

– Може ли да питам нещо?

– Да?

– Защо се държите толкова добре с мен? Повечето хора ме мислят за курва и ме третират като отрепка. Защо вие не сте като тях?

– Може би защото не си отрепка. Може би просто животът ти е скапан и те прави да изглеждаш така. – Мици се връща до масата. – Преодолей тази криза и започни на чисто, Джени. Помогни ми да заловя убиеца на приятелката ти и ще направиш нещо добро. Измети миналото. Така ще живееш с мисълта, че заслужаваш ново начало.

Харисън кимва и за секунда Мици си мисли, че от думите ѝ може би ще има някаква полза. Ако беше хванала това момиче преди няколко години, може би щеше да успее да обърне живота ѝ към по-добро.

10 LA Fashion District – обширен район в центъра на Лос Анджелис с повече от 1000 магазина, дизайнерски ателиета и складове, известен като център на текстилната индустрия на Западното крайбрежие в САЩ. – б. р.

128

НИЦА, ФРАНЦИЯ

Урсула Брусар е скромно облечена с бяла копринена блуза и дълга синя плисирана пола. Единственият видим признак за богатството ѝ са перленият гердан на врата, масивната златна халка и годежният пръстен с огромен диамант на пръста ѝ.

– Знам, че ще ви прозвучи странно – казва Ник, когато двамата застават пред него в кабинета на Брусар, – но трябва да напуснете къщата, и то колкото е възможно по-скоро. – Поглежда Едуар в очите. – По-рано днес видях бившия ви колега, monsieur Брусар. Бил е изтезаван и убит в леглото си. Убиецът му е човек, който не се колебае да отнеме човешки живот. – Обръща се към Урсула. – Младата жена, с която Сакони е бил през нощта, също е била убита – след като е била вързана, а устата ѝ – запушена.

Урсула Брусар закрива устата си и се притиска до съпруга си. Той си придава смело изражение заради жена си.

– Знаете ли защо?

– И двамата знаем защо. – Погледът на Ник красноречиво показва, че няма да се остави да го залъгват. – Вие сте анализирали ДНК, взета, – тоест открадната, от Торинската плащаница, и някой иска да ви убие заради това, което сте открили.

Madame Брусар проговаря, преди мъжът ѝ да успее:

– Откъде взехте адреса ни?

– Даде ми го Ерика Кракси.

Тя кимва, после пита колебливо:

– Те добре ли са? Ерика и Роберто?

Ник решава да каже истината:

– Не съвсем. Роберто изчезна. Мислим, че все още е жив. Ерика е в безопасност. Лично се погрижих за това.

Урсула събира ръцете си и прошепва нещо на френски, което Ник нито чува добре, нито успява да разбере.

Едуар обаче я разбира. Той може да е правил много глупости в живота си, в повечето случаи за пари, но никога не пренебрегва съветите на жената, с която живее повече от трийсет години. Без да продума, отива до стената зад детектива и силно натиска дървената облицовка с дланта на дясната си ръка. Отваря се врата. Зад нея се вижда черен сейф с размери половин на половин метър. Брусар губи близо трийсет секунди, докато въведе сложния цифров код на ключалката. Накрая дръпва тежката стоманена дръжка и отваря вратата.

Ник поглежда часовника си. Десет минути са минали, откакто влезе в къщата. Шестстотин секунди, през които убиецът на Марио Сакони може да ги настигне.

Французинът изважда единственото нещо, което има в сейфа – запечатан плик с размер А4.

– Това е – казва, като го подава на Ник. – Всичко е вътре. Пълните резултати. Оригиналният протокол. Данните и остатъкът от пробата.

Ник взема плика и го отваря. Вътре има гланциран лист с нещо, което прилича на гигантски баркод. Генетичен отпечатък. Божията ДНК? Или просто ДНК на неизвестен смъртен? В малко найлоново пликче има няколко тъмни люспици. До тях е залепен миниатюрен 8-гигабайтов микрочип за USB. Има записки и писма. Печатни и ръкописни документи на италиански и френски. Има и на английски – от Тамара Джейкъбс за Роберто Кракси.

Ник вдига глава. Не към Едуар. Вече му е ясно кой взема важните решения в семейство Брусар.

– Madame, трябва да се махнем от тук – веднага.

– Тогава тръгваме. – Урсула Брусар отваря вратата на кабинета. – Животът ни е във ваши ръце, Monsieur.

129

Едуар Брусар натиска копчето на ключодържателя си и автоматичната желязна порта в задната част на имението се отваря. Той изкарва почти безшумно черното Бе Ем Ве 7 на страничната уличка.

Ник седи отзад, приведен и с готов за стрелба пистолет. Докато минават по крайбрежната улица, Урсула провежда няколко разговора от телефона в колата. Пенливите морски вълни се разбиват с грохот от лявата им страна. Отдясно един до друг са наредени лъскави хотели. Ник оглежда другите автомобили от всички страни, като използва централното и страничните огледала.

– За колко време ще стигнем? – пита той.

– Десет минути – отговаря Урсула, като се навежда между двете предни седалки.

– Не гледайте към мен – сопва се Ник. – Обърнете се напред. Трябва да изглежда така, сякаш сте само двамата със съпруга ви.

– Pardon^11 – казва тя, стресната от грубия му тон.

На Ник не му пука. Човекът, който отвлече Роберто Кракси – бивш служител в спецчастите – едва ли ще се затрудни със семейна двойка от средната класа и един уморен американски полицай.

Автомобилът влиза в задръстване, причинено от голям камион, заседнал в двете платна. Навсякъде около тях колите маневрират, за да заобиколят, и свирят с клаксони.

Ник застава нащрек. Задръстването е много неподходящо място за тях. Тук са като мишени на стрелбище. Колата отпред спира и Едуар се принуждава да направи същото. В огледалото Ник вижда приближаващ се отзад мотор, който заобикаля спрелите коли, търси пролуки. Мотоциклетистът носи черни кожени дрехи и каска, закриваща цялата глава. Ник ляга на задната седалка, опира се във вратата и хваща пистолета с две ръце.

Мотоциклетът криволичи между колите. Изравнява се с шофьорската врата на задния автомобил. Ник насочва беретата към главата на мотоциклетиста. Стъклата на беемвето са затъмнени и той приема, че другият мъж не го вижда. Мотоциклетът се придвижва бавно напред. Двигателят изревава. Ник притиска пръст в спусъка. Мотоциклетът се изравнява с Урсула Брусар.

Ник се измества и се прицелва над рамото ѝ. Няма смисъл да се цели в защитената от кевларената каска глава – трябва да е или във врата, или в тялото. Внезапно моторът изревава. Завива рязко надясно. Ник се обръща наляво. Завърта ръцете си. Мотоциклетът се отдалечава. Изчезва от поглед. Остава само шумът. Гърлено избумтяване от бензина и внезапното избълване на отработени газове.

Човекът просто е бил любопитен. Искал е да надникне вътре – да види кой се вози в тази кола за над сто хиляди евро, каквато малцина могат да си позволят. Ник си отдъхва, когато излизат от задръстването и вижда табели за летището на Ница.

11 Извинете (фр.) – б. пр.

130

Мобилният телефон, оставен на дясната седалка, иззвънява. Монахът вдига.

– Да.

– Къде си? – пита сопнато Карлота Капелини.

– Пред вилата. Лампите светят. И виждам колата, с която е дошъл американецът.

– Не са там. И американеца го няма.

– Какво искаш да кажеш? – пита той, като оглежда имението отвън.

– Това, което казах. Комуникационният ни екип засече телефона на Едуар Брусар по сателитната система. Движи се на запад със скорост петдесет километра в час. Предполагам, че е с колата си и отива към летището.

Той запалва двигателя.

– Още ли следите сигнала?

– Si. – Тя поглежда мигащата оранжева точка на монитора. – Тръгвай, аз ще те насочвам.

Той освобождава ръчната спирачка и потегля по крайбрежната улица.

– Спря ли пратката на американеца?

Монахът се опасява точно от този въпрос.

– Закъснях. Беше заминала.

– Как така закъсня?

Той решава да не обяснява защо се е забавил. Не можеше да остави Кракси да умре от бавна смърт в саркофага, нито да поеме риска мъжът да избяга. Капелини е бясна:

– Ами ако някой от куриерската служба те разпознае и даде описанието ти на някой друг?

– Няма.

– Защо си толкова сигурен?

– Сигурен съм. От тях остана само пепел. Пепелта не може да говори.

131

Едуар Брусар дава ключовете на колата си на пиколото пред хотел „Шератон“ точно срещу летището.

Тъй като вече е твърде късно да вземат самолет, Ник и семейство Брусар решават да преспят и да вземат първия възможен полет на сутринта. Урсула ще отиде при една приятелка в Швейцария – висш дипломат с двайсет и четири часова охрана. Ник и Едуар ще летят до Париж и оттам ще направят връзка за Лос Анджелис, където французинът ще даде пълни показания в полицията. Или поне това е планът, който Ник е начертал, за да запази всички в безопасност и сам да се измъкне от разследването.

Те вземат ключовете и се качват в две свързани помежду си стаи на третия етаж с малките, набързо събрани чанти. Ник заключва вратата на Урсула с веригата и за всеки случай подпира дръжката със стол. Двамата с Едуар отиват в другата стая и американецът залоства вратата по същия начин.

Едуар отваря минибара.

– Имам нужда да пийна нещо. А вие?

Ник също. Иска да изгълта няколко студени бири, а после чаша „Джак Даниелс“, но потиска желанието си и отговаря сдържано:

– Само чаша вода, ако може.

– Както искате.

Едуар взема две миниатюрни шишенца бренди и подхвърля пластмасова бутилка минерална вода на Ник.

– Мисля, че знам нещо за убиеца на Марио – казва след малко. – Знам откъде е дошъл.

Ник бързо изгубва интерес към водата. Ученият изсипва брендито в една чаша и продължава:

– Вашата писателка, Madame Джейкъбс, Роберто ме срещна с нея в Италия. Събрахме се, след като проверих резултатите от ДНК тестовете. Тя се тревожеше за точността на изследванията, извършени с толкова стари проби.

– Разбираемо е. Проба, която е на няколко века – дори не съм подозирал, че е възможно.

– О, напълно възможно е. – Едуар не допуска мисълta, че нещо такова може да го затрудни. – Марио използва стандартния Пи Си Ар метод. Запознат ли сте с него?

Ник е изследвал достатъчно изнасилвачи, за да има основни познания за снемането на ДНК отпечатъци.

– В общи линии, да. Полимеразна верижна реакция – използва се за увеличаване обема на пробата, когато няма достатъчно генетичен материал за създаване на пълен профил.

Ученият се усмихва:

– Доста опростена представа за едно революционно изследване, което донесе на откривателя си Нобелова награда по химия преди повече от двайсет и пет години. Но общо взето е вярна. С Пи Си Ар може да се умножи една-единствена молекула ДНК в хиляди, дори милиони копия, докато се натрупа достатъчно генетична информация за изработването на достоверен профил.

– Но това не е било достатъчно в случая с плащаницата, така ли?

– Достатъчно беше, но трябваше да се провери по два независими метода от двама различни учени. Затова реших да изпробвам един нов метод, нещо много по-прецизно от стандартния Пи Си Ар.

– И той е...?

– Амплификация на микро-РНК.

Изражението на Ник подсказва, че това не му говори нищо. Едуар се замисля за момент.

– Нямаме време за много обяснения. РНК прилича на ДНК, тя също носи генетичен код. Само че не е двуверижка като ДНК, а едноверижна и много по-къса. – Замълчава, сякаш решава, че няма смисъл от повече подробности. – Нека да кажем за по-кратко, че микро-РНК в комбинация с някои нови, комерсиално достъпни реактиви като „Минифайлър“ и „Айдентифайър плюс“ дава много по-надеждни резултати – нещо, което научната общественост би била много по-склонна да приеме.

– Какво очакваше да докажете с тези ДНК тестове Тамара Джейкъбс?

– Да установи човека, който е бил увит с Торинската плащаница. Мислеше, че така може да докаже, че това е бил – или не е бил – Исус Христос.

– Как? – Ник се намръщва. – За тази цел трябва да има доказана ДНК проба от Христос.

– Не е задължително.

Ник е объркан.

– Е, как да не е? Ние постоянно се сблъскваме с този проблем. Вземаме ДНК от местопрестъплението, но трябва да намерим на кой заподозрян отговаря. Тамара е имала проба от плащаницата, но не е разполагала с ДНК за сравнение.

– Тя, не.

– Не разбирам.

– Тамара смяташе, че има друга проба. Не от плащаницата. А взета от кръста, на който е починал Христос.

132

ЛОС АНДЖЕЛИС

Докато Мици обсъди случая с Тайлър Картър и приключи с обработката на показанията от Джени Харисън, вече наближава полунощ. Няколко пъти се опитва да се свърже с Ник, но телефонът му е изключен.

Въпреки че би могла да извика такси на Джени или да я изпрати с някой униформен, тя решава да я закара лично до Бойл Хайтс. Не иска момичето да се попилее някъде и да остави в разследването дупка, по-дълбока от Големия каньон. Докато кара, Мици избягва да задава други въпроси около убийството. Мозъкът на Джени сигурно съвсем се е размекнал. Един неангажиращ разговор изглежда по-полезен.

Момчетата от „Грабежи“ са удържали на думата си и Джени благодарно отключва новомонтираната ключалка.

– Трябваше да прережем лентичка или нещо подобно – отбелязва тя. – Тук никога не е слагано нищо ново. – Обръща се към Мици. – Защо не влезеш да пийнем по едно? Имам водка.

– Не, благодаря. Скапана съм. Имаш номера ми – намери някой уличен телефон и ми се обади в понеделник. Може и по-рано, ако се сетиш нещо ново или просто ти стане кофти и имаш нужда да поговориш с някого.

– Благодаря.

Мици изчаква вратата да се затвори и ключалката да изщрака. После си тръгва. Светът е пълен с Дженита – самотни жени, изхвърлени от живота, които не могат да се върнат в правия път. Докато пътува към къщи, Мици мисли за снимката от видеозона, която намери под дюшека на Джени, и се пита дали някой ден младата жена ще се вземе в ръце и ще има щастието да се омъжи и да има деца. Въпреки всичко, което е изтърпяла от Алфи, самата Мици е готова да го преживее отново, ако това е цената, която трябва да плати, за да има Джейд и Амбър.

Тя спира пред къщата и влиза. Вътре е ужасно празно. Няма го Алфи. Няма ги децата. Само тя и самотата ѝ. Замисля се как ли ще живее, след като момичетата напуснат родното гнездо. Поглежда часовника си. Наближава един, но тя няма да може да заспи. Мислите ѝ започват да блуждаят. В Калифорнийския щатски затвор всички вече са заключени по килиите си. Институцията е предвидена за две хиляди затворници, но вътре са натъпкани два пъти повече. Полицаите наричат това „уют“. Лампите са изгасени. Във вонящия тъмен лабиринт се чуват странни звуци. Хиляди мъже – включително бащата на нейните момичета – лежат втренчени в тавана и размишляват върху постъпките, заради които са объркали така живота си.

– Продължавай да мислиш – изрича тя с твърд глас. Отваря хладилника и осъзнава, че е забравила да напазарува. – Хубаво си помисли какво изгуби.

Мобилният ѝ телефон иззвънява и тя го грабва от масата.

– Ало.

– Мици, Ник се обажда.

– Слава Богу! Какви си ги надробил, по дяволите? Матюс ще те разкости.

133

НЕДЕЛЯ СУТРИН

ФРАНЦИЯ

През прозорците във фоайето на хотел „Шератон“ прониква мека светлина. Утринта обещава денят да е по-топъл от обичайното за този сезон.

Ник и семейство Брусар са се разбрали да се съберат в седем сутринта и всички идват навреме. Едуар и Урсула плащат сметката, докато детективът седи в едно кресло и гледа как хотелът се пробужда.

Започва последната му работна седмица. Тази е основната мисъл, която занимава ума му. Това е началото на края. Краят на живота му като полицай и личните драми, свързани с него.

Той мислено си представя как ще протекат последните му няколко дни. През нощта разказа на Мици какво се случи в Торино и тя обеща още днес да отиде при Матюс и да му обясни всичко, включително причината да вземе улики от убийството на Сакони. Скоро двамата с Брусар ще кацнат в Лос Анджелис, а Урсула ще е в безопасност в Швейцария. Утре ще вземе показанията на Брусар и ще го предаде на някого, който ще поеме случая след неговото напускане. Във вторник, при малко късмет, всички веществени доказателства ще бъдат обработени и проверени. Трудно е да си представи какъв скандал ще гръмне, след като се разчуе, че има ДНК профил на Мъжа от плащаницата. На Адам Жажа и другите глупаци от „Връзки с обществеността“ ще им се отвори много работа.

Ник няма търпение да дойде четвъртък – дотогава лосанджелиската полиция трябва да е получила уверенията на френските власти, че ще закрилят Едуар и Урсула Брусар, и ученият ще може да се върне при обичаната си съпруга. В петък вечер Ник ще надига студени бири в някой шумен бар и ще се сбогува с колегите от управлението.

Семейство Брусар се приближават и го изкарват от размишленията. По лицата им личи, че нещо не е наред.

– Има стачка. – Едуар свива отчаяно рамене. – Наземните диспечери в цяла Франция.

– Изненадващи действия – обяснява Урсула. – Всички полети са спрени за двайсет и четири часа.

Ник хваща лицето си с две ръце.

– Не можем да останем тук. Не можем да чакаме цяло денонощие, това ще ни навлече само неприятности.

– Съгласен съм. – Едуар се обръща към жена си: – Можем да отидем с колата до Женева и да вземем самолет от там.

Ник няма представа на какво разстояние е Швейцария, затова пита:

– Колко ще ни отнеме?

Едуар свива рамене:

– Неделя е, няма много движение. Предполагам, че шест-седем часа, зависи дали ще спираме.

– Ще трябва да спрем – намесва се Урсула. – Немислимо е да пътуваме толкова без почивка.

– Хайде да тръгваме тогава. – Ник се изправя. – Колкото по-скоро, толкова по-добре.

– Ще поръчам да докарат колата – казва Едуар и тръгва към главния вход. – Можем да изчакаме отвън.

– Не. Вътре. Ще изчакаме до последния момент и тогава ще излезем.

– Добре, както кажете – смутено отговаря французинът.

Урсула се приближава до Ник, докато мъжът ѝ отива да извика пиколото.

– Той не е добре – споделя тя. – Не иска да говори за това, но е вярно.

– Какво му има?

Тя поставя ръка на гърдите си.

– Миналата година получи сърдечен пристъп. Аритмия.

– Това е смущение в ритъма на сърцето, нали?

– Oui. Получава ППС – преждевременни предсърдни съкращения. Лекарят казва, че е от стрес, може би и от прекаляване с кафето и цигарите. Накарах го да се откаже от пушенето, но от кофеина не може.

– Аз съм същият. – Ник се опитва да я окуражи с усмивка. – Madame Брусар, не искам да ви лъжа, все още не сте в безопасност. Ще направи всичко, за да предпазя вас и съпруга ви, но не съм сигурен, че мога да ви спася от стреса.

– Разбирам. Исках просто да знаете за състоянието му.

Едуар се връща към тях.

– Благодаря – обещава Ник, – ще го държа под око.

– Мерси.

– Колата е отвън – обявява ученият, като се усмихва спокойно. – Можем да тръгваме.

134

КАРСЪН, ЛОС АНДЖЕЛИС

Джон Джеймс стои гол в осветената от свещи спалня. Между палеца и показалеца на дясната си ръка държи тънко ножче за бръснене. Буря от емоции и съмнения разкъсва душата му.

Погледът му е прикован във високото тясно огледало на гардероба. Без да мигне, нанася разрез в лявото си рамо – десет сантиметра надолу. Преди кръвта да потече, прави втори – петсантиметров разрез хоризонтално през първия. Наблюдава бавно появяващия се съвършен червен кръст.

Обикновено болката идва с първото порязване. Външна болка, съответстваща на вътрешната. Съвършеният баланс. Това е знак, че Бог му прощава, че душата му се прочиства с изтичащата кръв. Точно както е страдал Божият Син, както Бог е дал кръвта си за човечеството, Джей Джей пролива кръвта си за Исус.

Но в ранните часове на този шабат^12 той не чувства нищо. Нов разрез. Пак нищо. Очите му се пълнят със сълзи. Чувства се изоставен. Приливът на адреналин, който идва от порязванията, саможертвата, съсредоточаването – всичко това му помага да владее, насочва го. Те го смиряват. Но не този път. Сега има само празнота. Сякаш Бог го е напуснал. Трябва да вложи повече старание. Трябва да докаже, че е достоен.

Джей Джей покрива целите си гърди с кървави разпятия. Под стичащата се кръв продължава надолу към гръдния кош и към корема си. В огледалото вижда не своето отражение, а платно от плът – портрет на любовта му към Бог. Тънки поточета кръв се стичат от ключиците до хълбоците му.

Не е достатъчно. Изобщо не се доближава до истината. Той премества ножчето в другата си ръка. Нанася същите кръстовидни прорязвания от дясната страна на гърдите си. С лявата ръка не е толкова точен, непохватно прерязва нежната плът около зърното си – ареолата. Най-после – прилив на ендорфини, признак за Божието удоволствие. Бог очаква още от него. Исус го призовава да продължи и да се докаже.

Той забива ножчето по-дълбоко в розовото кръгче с гордо стърчащия монумент от плът. Пристъпва към огледалото. Втренчва се в очите, които го гледат от осветеното със свещи стъкло. Чувства се така, сякаш е излязъл от тялото си. Безтелесен. Отделен от действителността.

Навежда се и прокарва острието през върха на зърното. Кръвта потича, но парчето не пада. Увисва като отворена тапичка на паста за зъби. Болката го раздира. Разтърсва го като електрически ток. Бог е доволен. Джей Джей извива главата си назад в горд екстаз. Очите му са затворени, но пръстите и острието му намират разцепеното зърно и отрязват и последното парченце плът, на което то се държи.

12 Шабат – седмият, последен ден от еврейската седмицата, събота – б. р.

135

ФРАНЦИЯ

Тримата тръгват на север от летището и след около два километра се вливат в бързо движещия се трафик на запад по магистрала А8. През затъмнените стъкла на беемвето Ник вижда табели за градове, чиито имена са му познати: древното пристанище Антиб, датиращо от пет века преди Христа; Кан, където се провежда световноизвестният филмов фестивал; Сен Тропе, любимо място на най-големите богаташи в света.

Едуар съобщава интересни факти за всяко градче, покрай което минават:

– Знаете ли откъде идва името Сен Тропе?

Ник се опитва да налучква:

– Сигурно някой светец го е основал или е живял там.

– Trés bon^13. Мъченикът свети Трофим бил обезглавен в Пиза по времето на Нерон. Тялото му било поставено в прогнила лодка – заедно с един петел и едно куче – и пуснато в морето. Теченията го изхвърлили тук.

– Петел и куче ли? Надявах се на малко по-романтична история.

– В Сен Тропе има много романтика – настоява Урсула. – Коко Шанел, Елза Скиапарели – градът е виждал много знаменитости. И разбира се, Брижит Бардо.

Лицето на Едуар грейва:

– Ах, Брижит! Доказателство, че Бог е създал жената.

На предните седалки двамата съпрузи се пресягат и се хващат за ръце. За момент Ник си спомня Каролина. Тя обичаше да прави така, докато пътуват с колата. После двамата поглеждаха назад към Макс в бебешкото му столче, повтаряха си колко е красив и си фантазираха какъв ще стане, когато порасне, и с какво ще се занимава.

– Как се запознахте? – Ник задава въпроса не толкова защото наистина го интересува, а за да разсее мрачните си мисли.

– Ние ли? – Едуар се усмихва и прошепва нещо на френски.

Двамата стискат още по-силно ръцете си.

– Добре – казва ученият, – жена ми е съгласна да ви разкажа. Видях гърдите ѝ и така се влюбих.

– Моля? – Ник се ококорва.

– Баща ми имаше клиника за пластична хирургия в Ница и Урсула беше негов пациент. Видях нейни снимки и си казах, че искам тази красавица да бъде част от живота ми.

– Значи медицината ви е наследствена професия.

– Не, само баща ми беше медик. Работеше в Ница и въпреки че бяха разведени с майка ми, винаги се е грижил за нас и поддържаше връзка. Той беше моето вдъхновение.

– Но сте отгледан от майка си, така ли?

– Oui. Бяхме много близки. Татко работеше постоянно, почти не го виждах. Майка ми беше италианка. За съжаление почина, Бог да я прости. Та, след като се разведоха, тя се върна в Рим, където е родена и има роднини. От седемгодишен съм живял там.

Ник започва да изпитва симпатия към учения.

– Като французин ли се чувствате повече или като италианец?

– Французин, разбира се – засмива се Брусар. – Но много обичам и Италия. Преживях прекрасни години в университета „Сапиенца“ в Рим и имам отличие от тренировъчното училище на карабинерите, което не е малко постижение за едно френско момче, макар че тогава вече имах двойно гражданство. В онези дни владеенето едновременно на френски и италиански те правеше много популярен сред момичетата.

– Предполагам, че още е така.

– Вероятно. И така, завърших магистратура по биология и спечелих стипендия за Оксфорд.

– Оксфорд в Англия?

– Да. Но британските момичета не се впечатлиха толкова много от мен. Младите мъже, които учат генетика, не са и наполовина толкова интересни, колкото тези, които следват изобразително изкуство.

– Нали знаете, че англичаните и французите не се погаждат много? – вмята Урсула.

– Мислех, че Европа е едно голямо щастливо семейство.

– Никак даже. Французите мразят англичаните – смятаме ги за недодялани. Англичаните мразят французите – мислят ни за надменни. Холандците мразят белгийците, защото смятат, че територията им е тяхна; белгийците мразят холандците, защото са грубияни и готвят ужасно. А всички мразят германците.

Тримата се разсмиват. Едуар продължава разказа си:

– През по-голямата част от кариерата си работех в отдела за научни изследвания на карабинерите, но от време на време идвах във Франция при баща си. Точно при едно такова посещение срещнах Урсула и осъзнах, че искам да прекарам живота си с нея.

– Известно време живяхме в Италия – обяснява тя, – но аз съм французойка и Ница винаги е била мой дом.

– Мой също – подема Едуар. – Когато почина, татко ми остави къщата и бизнеса си, затова се върнахме тук.

– И сега правите пластични операции?

Едуар поглежда ужасено американеца:

– О, не! Това би било катастрофа. Имаме много добри хирурзи. Просто разширих клиниката и сега имаме лаборатория за ДНК изследвания. Клиентите ни са от френския хайлайф – хора, които се стремят да избегнат скъпи дела за бащинство.

Колата намалява преди поредния пункт за плащане.

– Ами вие? – пита Урсула. – Какво ви превърна в човека, който сте сега?

– Смъртта – отвръща Ник. – Смъртта на родителите ми. Смъртта на жена ми и детето ми. Смъртта ме е формирала повече, отколкото всичко друго в живота.

13 Много добре (фр.) – б. пр.

136

ЛОС АНДЖЕЛИС

Часът е 3,45 и страдащият от безсъние Тайлър Картър гледа някаква тъпотия по телевизията – повторение на шоуто на Конан^14.

Когато мобилният му телефон иззвънява, това даже го радва. Всичко, което би облекчило скуката в мъртвите часове между полунощ и зазоряване, е добре дошло.

– Ало?

Разговорът продължава по-малко от минута, но когато затваря, Картър осъзнава, че ще промени всяка секунда от живота му в обозримото бъдеще.

Това е обаждането, за което е мечтал. Записва няколко неща в бележника, който държи до леглото си, после отива под душа. Десет минути по-късно вече е облечен, в колата и нарушава ограниченията за скоростта по пътя към участъка.

14 Conan – американско тв токшоу с водещ Конан О’Брайън – б. р.

137

ТОРИНО

Към десет Джорджо Фуско извиква лейтенант Капелини в кабинета си. Четиридесет и пет годишният капитан стои с лице към стената и ръце зад гърба, изглежда угрижен.

– Capitano?

Той се обръща:

– Седни.

Тя се настанява на стола от другата страна на бюрото.

– Намерили са трупа на Роберто Кракси.

– Така ли? – Гласът ѝ не издава никаква емоция.

– В стара църква в източния край на града. Две деца го открили. Закараха го в патологията. – Той отмества очи към герба на карабинерите, закачен на стената зад бюрото му. – В корема му имало забучен метален шиш и вратът му бил счупен. – Обръща се отново към Капелини. – Този човек, каквото и да мислим за него, беше един от най-храбрите и надеждни войници на Италия.

Тя присвива очи:

– Si, capitano. Разбирам. Какво става с жена му?

– Нямаме новини. – Фуско започва да крачи напред-назад. – Кажи на Фабио Гория новината за Кракси. Да видим дали най-после ще се разприказва.

Тя кимва.

– Полицаите, които правят оглед на църквата, казаха, че един от саркофазите вътре бил отворен, а тленните останки – извадени. Дрехите на Кракси били покрити с пръст и мухъл, идентични с тези от саркофага. Някой го е държал затворен вътре. После го е пуснал, за да го убие.

Карлота не казва нищо.

– Лейтенант, има ли в това разследване нещо, което не знам? Нещо, което трябва да ми кажеш?

– Не, господин капитан.

Фуско не е убеден, че това е истината.

– Преди известно време ми поиска хора, защото подозираше Кракси в международна фалшификация – продаване на секретна информация, вероятно свързана с ДНК проби, взети от Торинската плащаница, но сега имаме едно убийство в Америка и три тук, в Италия. – Той заобикаля бюрото и се надвесва над нея. – Карлота, оценявам, че искаш да защитиш репутацията на карабинерите – точно затова дадох разрешение за това разследване, но няма да допусна да криеш от мен информация, която може да предотврати нови убийства.

Тя свива невинно рамене:

– Капитане, знам само това, което вече ви казах. Зад дейността на Кракси може да се крие още много, но досега разследването не се е натъкнало на нищо извън връзката му с Марио Сакони.

Той я поглежда изпитателно. Капелини е от най-енергичните му служители. Една от малкото жени с чин лейтенант при карабинерите и с обещаващи перспективи пред себе си. Трябва да ѝ се довери.

– Някакви новини за американския детектив?

Тя поклаща глава:

– Още не. Но ще се появи.

– Главният комисар е говорил с неговия началник в Америка за намесата му на мястото на убийството и знаеш ли какво му отговорил той?

Карлота запазва мълчание.

– Казал, че Каракандес сигурно е имал основателна причина да го направи! Бил отличен детектив, един от най-способните. – Фуско изпитателно накланя глава на една страна. – Защо го е направил, Карлота? Защо един от най-способните детективи в Лос Анджелис ще краде улики от местопрестъпление в Торино? Дали защото не е имал доверие на местния полицaй, с когото е работил?

– Надявам се, че не, господин капитан.

– И аз се надявам. И аз. – Фуско ѝ дава знак, че е свободна. – Връщай се да работиш и не спирай, докато не ми донесеш добри новини.

138

ФРАНЦИЯ

Монахът вижда луксозната черна лимузина пред себе си. Кара на пет коли зад нея. Това е оптималното разстояние за следене. По този начин ще види навреме, ако преследваният излезе от магистралата.

Следва големия автомобил вече два часа, още откакто тръгна от хотел „Шератон“. Едуар Брусар е перфектният шофьор за проследяване. Кара с постоянна скорост – 90 км/ч, като от време на време вдига на 100, когато изпреварва.

Ефрем си представя как са седнали. Госпожа Брусар сигурно е на предната седалка, а американецът – отзад, нащрек и изнервен, както би бил всеки полицай на негово място. Най-вероятно е въоръжен. С малък пистолет. Подарък от италианския частен детектив. Американците обичат оръжията. Несъмнено умее да го използва.

Мисълта за оръжието отказва монаха от идеята да им направи засада по пътя. Сигурен е, че може да убие ченгето – при това лесно, но ученият и жената могат да избягат, а на обществено място има риск да настане бъркотия.

Не, ще бъде търпелив. Рано или късно ще спрат. Ще трябва да починат. Ще допуснат грешка. Хора като тях винаги допускат грешки.

139

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

– Къде е?

Хищническият поглед на Тайлър Картър издава безпокойството му.

Дежурният на пропуска поглежда неодобрително детектива, който явно е забравил добрите обноски.

– Добро утро и на вас, полицай. Как сте? Отдавна не сме се виждали.

– Не ми се отваряй, Джим. Знаеш колко искам този тип.

– В единична килия е долу в ареста. Ще те заведа. – Джими Бърг вдига вратичката, разделяща бюрото му от помещението, където полицаите регистрират арестантите. – В момента доктор Дженкинс е при него.

– Джим, казах, че не искам никой да влиза при него.

– Знам, гениални ми приятелю, но аз ще съм този, който ще остане без пенсия, ако някой умре тук, а повярвай ми, тази откачалка имаше нужда от лекар.

– Защо?

– Ще видиш.

Двамата отиват до килията, в която е арестантът. Джим отключва и се отдръпва. По лицето му се разлива широка усмивка, когато Картър нахлува покрай него.

Карл Дженкинс, дежурният полицейски лекар, стои наведен над мъжа, проснат на ниското легло.

– Аз съм детектив Картър, аз съм главният разследващ детектив.

– Не се съмнявам в това – измърморва възрастният медик, като вдига една хирургическа игла. – Но ако нямате диплома по медицина или хоби да бродирате, ви съветвам да излезете и да изчакате, докато си свърша работата.

Картър най-сетне успява да види пациента.

– Боже мили, какво се е случило с него?

Бърг поклаща глава:

– Изчакайте отвън, детективе.

Картър е като вцепенен. Мъжът на леглото е целият в рани. Гърдите му приличат на лъскава каша от съсирена кръв. Рани във формата на кръстове покриват цялото му тяло, главата, лицето, клепачите, бузите – дори носа. Картър не може да повярва на очите си. Този откачен копелдак е отрязал дори зърната на гърдите и меката част на ушите си.

140

ФРАНЦИЯ

Пет часа след като тръгнаха от Ница, Едуар Брусар дава мигач и излиза от магистралата. Жена му спи, затова той казва шепнешком на Ник:

– Това е Малатаверн. Ще спрем за кратка почивка в Монтелимар.

– Колко километра сме минали?

– Повече от триста и петдесет.

– Какво е това? Половината път?

– Малко повече, но се движим по-бавно, отколкото очаквах. Ремонтите около Екс ан Прованс много ни забавиха.

Урсула се размърдва. Показва лицето си иззад облегалката на кожената седалка, в която се е свила.

– Стигнахме ли?

– Не, мила. Отиваме в Монтелимар. Ще спрем за обяд.

– О, добре.

Ник понечва да възрази. Предпочита да ползват тоалетната в някоя бензиностанция и да продължат.

– Знам един отличен ресторант. – Едуар пуска едната си ръка от кормилото и погалва пръстите на жена си. – До Palais des Bonbons et du Nougat^15. Вече десет години имат звезда от „Мишлен“16.

Ник се възпротивява:

– Нямаме време за губене. Трябва да стигнем час по-скоро до Женева и до летището.

– Глупости – небрежно отговаря Едуар. – Трябва да хапнем.

– И да пийнем – добавя Урсула сънено. – Неделният обяд не е обяд без една-две чаши вино.

15 „Дворец на бонбоните и нугата“ (фр.) – музей на сладкарското изкуство и известната нуга халва в Монтелимар, Франция. – б. р.

16 Кулинарният гид „Мишлен“ е смятан за най-авторитетното издание в индустрията. Ежегодният пътеводител подбира най-добрите заведения в света, като оценява най-изключителните по специална система и им присъжда от една до три звезди. – б. р.

142

ФРАНЦИЯ

Монахът излиза от магистралата след беемвето.

За момент се замисля дали наблизо няма летище, дали стачката, за която му каза Карлота, не е свършила вече и те не са наели частен самолет. Така би ги изпуснал. Страховете му се разсейват, когато беемвето излиза на Рут дьо Марсей и завива по табелите за центъра на Монтелимар.

След петнайсет минути през нивите на Югоизточна Франция двете коли попадат в бетонните прегръдки на големия град. Лимузината на Брусар плавно навлиза в едно кръгово движение и излиза на първото разклонение по улица „Сен Гоше“. Уличката е тясна, с магазинчета за сувенири и къщи със затворени кепенци, между които едва има място да мине автомобил.

Ефрем е по-близо, отколкото му се иска – само на три коли зад беемвето. Автомобилите спират, за да пропуснат един разносвач, който прекарва количка, натоварена с бутилирана вода, от единия тротоар на другия. След като минава, беемвето завива надясно и Ефрем продължава след него до „Плeс дьо марш“. Площадът е ремонтиран, но павиран в автентичен стил, с кафенета и магазини, подредени около разположената по периферията му пешеходна зона. Никъде няма място за паркиране.

За изненада на Ефрем, лимузината спира пред ресторант с червени навеси отпред, като задръства пътя. Едуар Брусар слиза, заобикаля и отваря вратата на жена си. Тя му подава ръка и също слиза. Брусар затваря вратата, после двамата влизат в ресторанта, като оставят беемвето. Двамата шофьори пред монаха надуват недоволно клаксони. Вратата на ресторанта се отваря. Един келнер с черна униформа изтичва до беемвето и сяда зад волана. Почти в същия момент задната врата се отваря и от колата слиза висок тъмнокос мъж с черно кожено яке и дънки.

Каракандес.

Полицаят оглежда улицата, докато се разкършва след дългото пътуване. Монахът иска да го види добре, да прецени ръста, теглото, походката и държането му – иска да открие видимите слабости на своя противник. Нo е достатъчно опитен, че да не позволи да го забележат. Затова поглежда радиото и започва да върти копчето, сякаш сменя станциите. През отворения прозорец чува как другите шофьори ругаят богаташа и жена му, оставили на келнера да паркира колата им. Повечето ливанци говорят добре френски и монахът воин не прави изключение. Той чува бръмчене от форсиране и поглежда навън.

Каракандес е изчезнал. Един кратък миг – само за толкова успя да види човека, когото вероятно ще трябва да убие.

143

ЛОС АНДЖЕЛИС

Докато Тайлър Картър крачи нервно напред-назад, вратата на килията се отваря и доктор Дженкинс излиза със загрижено изражение.

– Можете да влезете, но се дръжте внимателно с него – предупреждава той, като дръпва тежката метална врата зад себе си.

– Ще има ли нужда от операция?

– Не. Не ме притесняват физическите рани, заших ги добре. Тревожи ме душевното му състояние.

Картър кимва:

– Каза ли ви някакви данни за себе си? Име, адрес?

– Попитах го, но говореше някакви безсмислици. Изобщо не ме слушаше. Постоянно молеше Бог да му прости. – Дженкинс се опитва да си спомни някои от думите. – „Боже мой, разкайвам се и скърбя“, нещо от този род.

– Това е католическата молитва „Деяние на разкаянието“.

– Католик ли сте?

– От такова семейство съм. Спомням си я от детството, докторе.

Лекарят тръгва, но Картър го спира:

– Искате ли да присъствате на разпита? За мен няма да е проблем. В момента той е тук по свое собствено желание и може да си тръгне когато поиска.

Дженкинс поклаща глава:

– Вие си вършете вашата работа, аз ще си върша моята. Ще отида да се измия и да взема едно кафе. Ще се върна след половин час да го видя.

– Добре.

– А и като се има предвид на какво се е направил, най-добре е да се отнасяте с него като към човек в риск. – Лекарят кимва към гишето за регистрация. – Вече казах на сержанта. Този тип е самоубиец в режим на изчакване.

– Ясно.

Картър изчаква за момент и поглежда през прозорчето на вратата към килията. Този тип изглежда точно така, както си е представял Привидението. Дребен. Незабележим. С вид на страхливец. Логично е мъжът, който убива жени в съня им, да е слаб както физически, така и психически.

Вратата зад него се отваря шумно и той се обръща. Влиза Мици Фалън, с коса като раздърпан захарен памук. Негримирана. Със зеници като главички на топлийки.

– Не казвай нищо – предупреждава тя. – Без язвителни шеги. Знам, че приличам на Джоан Ривърс с махмурлук. Трябва да си благодарен, че съм тук.

– Така е. Благодаря ти.

Тя се навежда и надниква през прозорчето. Поглежда изненадано Картър:

– Този мухльо ли е извършил всички тези убийства?

– Така изглежда. Отишъл на пропуска и издекламирал имената на всички жертви в хронологичен ред, включително Ким Бас.

– Кучи син! Как се казва?

– Избавителя.

– Боже! Откачалка. Вдигна ме от леглото и ме унижи публично заради негодник, който ще пледира невменяемост?

– Досега не съм срещал сериен убиец, когото мога да нарека нормален.

– Да, но малцина са тези, които наричат себе си Избавителя и се предават посреднощ.

Картър замълчава. Мици забелязва странно изражение на лицето му. Сякаш си е спомнил нещо важно, което е трябвало да направи. Изведнъж тя си дава сметка за важността на момента. Картър е на път да направи съдбовна крачка. Крачка, за която се готви от две години. Ако се справи добре, ще издейства смъртна присъда за мъжа от килията и кариерата му ще продължи в постоянен неукротим възход. Ако сбърка и лудият, представящ се като Избавителя, се измъкне по члена за невменяемост, цялата му слава безцеремонно ще отиде на боклука.

– Какво ще кажеш да вземем по едно кафе? – неочаквано предлага Картър. – Може и да закусим нещо.

– Какво? – не може да повярва на ушите си тя.

Той се усмихва:

– Току-що реших, че не съм готов за този разпит. – Посочва килията. – Той вече се показа. Какво ще направи сега? Ще се прибере вкъщи, сякаш нищо не се е случило? Ако го направи, поне ще знаем къде живее Избавителя. Не, преди да влезем и да повдигнем обвинения, искам да знам кой е той, как разсъждава и какво го е направило такъв, какъвто е. Е, отиваме ли за кафе?

144

ФРАНЦИЯ

Едуар и едрият възрастен собственик на ресторанта явно се познават отдавна.

След серия прегръдки, усмивки и ръкостискания, тримата се настаняват на една маса и оберкелнерът им донася менютата. Стомахът на Ник обаче, макар и празен, е стегнат от безпокойство. Това отбиване за обяд е лудост. Сам не може да повярва, че се съгласи. Поне възрастният учен и жена му изглеждат спокойни. Може би похапване за един час е за предпочитане пред инфаркт някъде по пътя.

– Казах на Жан-Пол, че бързаме – обяснява Едуар. – Обеща да получим два от най-вкусните му специалитета до по-малко от половин час.

Собственикът удържа на думата си. Шотландската сьомга в сос терияки е най-вкусната риба, която полицаят е опитвал, а равиолите де Роман^17 с емулсия от домашен гъши дроб биха разколебали и най-заклетия вегетарианец.

Едуар Брусар оставя тлъст бакшиш и след още прегръдки и сбогуване тримата отново излизат под яркото слънце. Собственикът дава на Едуар ключовете и му казва, че колата е паркирана на пет метра от заведението, точно зад ъгъла, на улица „Бувери“. Изпраща ги до пресечката, следват още прегръдки.

Ник не спира да се оглежда и държи ръката си на сантиметри от беретата на Гория.

– Имате ли нещо против? – Брусар му подава ключовете. – Бихте ли покарали един час. – Потупва се по корема. – Май малко прекалих с яденето и виното.

Полицейският инстинкт на Ник го подтиква да каже „не“. С една ръка на кормилото и една на пистолета не можеш да се отбраняваш качествено, но пък вероятно е по-безопасно от това да те вози някой пиян.

– Добре – отговаря той, – но ще трябва да ме упътвате.

– На таблото има навигационна система. Нагласена е за крайната ни цел.

Ник взема ключовете, а семейство Брусар се качват отзад повече от доволни, че си имат и шофьор. Колата е автоматик и след като накланя седалката назад, Ник се настанява доста удобно зад волана. Задната камера за паркиране и свръхчувствителните предни и задни сензори му помагат да измъкне беемвето от двете коли, между които е притиснато. После той оставя сателитната система да го изведе през лабиринта от улички на „Рут дьо Валанс“, където компютърът услужливо го предупреждава, че след три километра има радар.

Мощният шестлитров двигател на беемвето плаче да даде малко повече газ, но Ник прилежно спазва ограничението на скоростта. Едуар му помага с дребни монети, за да преминат през пунктовете за плащане на магистрала А7, после се обляга назад и взема ръката на жена си в скута си. В огледалото Ник вижда, че са задремали. Няма нищо лошо – остават им още около два часа и двеста километра до целта. Поспете добре – мисли си той, като съжалява, че не може да направи същото.

Километрите си минават и след час и нещо Ник осъзнава, че съпрузите Брусар явно ще спят през по-голямата част от пътя.

Движението не е натоварено и американецът започва да изпитва удоволствие от шофирането на голямата лимузина. Осъзнава, че освен ако някой ден не се хване на работа като нечий личен шофьор, това вероятно е последното му качване зад волана на толкова скъпо возило. Следващата заплата, която ще вземе, ще е последната, докато не си намери нова работа.

При появата на първите табели за Швейцария той започва да чувства умората. Наглася климатика така, че да духа студен въздух в лицето му, и това малко го ободрява. Пейзажът зад редицата голи дървета от двете страни на магистралата леко се променя. Очарователните гледки от гори, езера и планини вече напомнят за хладната непристъпност на Швейцария в контраст с тучната зеленина на френската провинция.

Изведнъж отпред светват червени стопове. Колите спират по някаква причина. Може би неопитни шофьори, несвикнали с движението по магистралата. Ник отпуска газта и натиска спирачката. Педалът меко потъва. Не се случва нищо. Той започва усилено да натиска и отпуска с крак. Чува се съскане на въздух и педалът опира в пода. Колата не намалява. Спирачките не работят.

17 Роман сюр Изер – град в Югоизточна Франция, известен със своите равиоли – б. р.

145

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици седи и пие кафе, докато колегите ѝ регистрират Избавителя.

– Може да е самозванец – отбелязва тя. – Помисли ли за това?

– Помислих. Не е.

– Чакай малко. Абстрахирай се от това, че е смахнат и изглежда като слепец, който се е опитал да се обезкосмява с бръснач. Единственото, което е направил господин Избавителя досега, е да каже имената на жертвите на Привидението. Имена, които бяха публикувани във вестниците.

– Знам. Имай ми доверие, това е нашият човек.

– Защо? Защото е религиозен фанатик? Ела да обиколим храмовете в Ел Ей – басирам се, че ще намерим цяла дузина още преди обед.

– Не се съмнявам. Слушай, имаме ДНК от Привидението. Очевидно следващата ни стъпка е да вземем проби от Избавителя и да проверим дали съвпадат. Ако не съвпадат, ще го пуснем да си ходи.

– Логично.

Мици изважда телефона си.

Картър я спира:

– Не забравяй, че този откачен е дошъл увит с чаршаф. Подобен на тези, с които бяха увити труповете. Ще изследваме чаршафа и съм сигурен, че ще намерим върху него и други следи, не само от нашия човек. Обади се в лабораторията и архива. Аз ще събера подкрепления. Още кафе?

– Само подкрепления. – Мици натиска един бутон за набиране на предварително записан номер. – Зъбният ми емайл няма да издържи още една доза.

Картър влиза в кабинета си и вдига телефона. Успява да убеди една секретарка, един човек от администрацията и две стари кучета – Либович и Еймис, да прекъснат неделното си мързелуване. Ще използва двамата детективи за допълнителната работа, която трябва да се свърши.

Мици успява да се свърже с Хикс, единствения старши служител в лабораторията, за когото е сигурна, че би оставил всичко, с което се занимава, за да ѝ помогне:

– Том, може би имаме развитие по случая с Привидението. В централния арест държим един тип, който се появил увит в чаршаф. Трябват ни някои спешни изследвания. ДНК профил и експресна кръвна проба.

– За сравнение ли?

– Да, макар че Картър е убеден, че това е неговият човек.

Том Хикс е виждал как надеждите на много детективи, сигурни, че са хванали правилния човек, биват попарени.

– Веднага идвам.

– Благодаря. – Тя си спомня обаждането на Ник от снощи. – Освен това, ако провериш пощата си, може да намериш колет от Ник Каракандес от Италия.

– Италия ли?

– По случая с Тамара Джейкъбс. Изпратих го да търси следи. Пратил е няколко проби от местопрестъпление в Торино. Искаме да провериш дали съвпадат с уликите от къщата на писателката.

– Май се очертава натоварен ден. Всъщност тъкмо щях да ти се обаждам по случая с Джейкъбс. Завършихме анализа на котката и на килима. Нали си спомняш, че събрахме микроследи от тях?

– Да.

– Имаме човешки ДНК профил от частиците под ноктите на котката. Но има и друга добра новина. – Разпалено обяснява Хикс. – В пробите от килима намерихме останки от Glyptobothrus lebanicus и Pogonocherus ehdenensis.

Ентусиазмът му не успява да я зарази:

– Том, неделя сутринта е и аз не говоря патагонски. Преведи, ако обичаш.

Той въздъхва разочаровано. Ех, да можеше някой да разбере уникалността на откритието му!

– Едното е скакалец, а другото – бръмбар сечко. Общото между двата вида е това, че не идват от Америка. Ендемични са за планините Ливан и Антиливан.

– Ливан ли?

– Да, онази държава в Близкия изток. Сред частиците имаше също следи от литосоли – каменисти пустинни почви, каквито със сигурност има по стръмните склонове на Ливанските планини.

– Не съм сигурна какво значи това. Искаш да кажеш, че убиецът е бил наскоро в Ливан или идва от там, така ли?

– Именно.

– Добре. Ще ми пратиш ли генетичния отпечатък, след като дойдеш на работа?

– Разбира се. В момента пътувам натам.

Мици затваря телефона и вижда, че червената лампичка на апарата примигва. Пропуснати повиквания. Сърцето ѝ прескача. Може би момичетата. Тя отново вдига слушалката и натиска копчето на телефонния секретар. Механичният глас ѝ съобщава, че съобщението е оставено в пет часа вчера. По това време Мици беше с Джени Харисън. Дано нищо да не се е случило с Амбър и Джейд.

– Здравейте, детектив Фалън, обажда се Сара Кени от „Антеронъс филмс“. Казахте да ви се обадя, ако открия нещо ново по случая с Тамара. Не знам дали е важно, но може да ви помогне. Имате номера ми, обадете се по всяко време. Приятен ден.

Часът е едва осем, но Мици решава да приеме поканата в съобщението буквално. Включва се телефонен секретар:

– Това е телефонът на Сара. В момента съм заета. Оставете съобщение и ако не снимам филм със Скорсезе или братята Коен, ще ви се обадя. Чао, приятели.

– Сара, обажда се детектив Фалън. Оставила си ми съобщение. Неделя сутринта е, но ако...

– Ало – чува се гласът на истинската Сара.

– О, здравей! Току-що чух съобщението.

– Извинявайте, още не съм се събудила.

Сара замълчава за малко, докато седне в леглото и се разсъни.

– Няма проблем.

– Получих фактура за наемане на облак в офиса.

Мици решава, че не е чула добре:

– На какво?

– Облак. Не знаех, че Тамара има, но явно е имала.

Мици все още е тотално объркана:

– Притежавала е облак? Не ви разбирам. Какъв облак? Облак като... облак?

– Облак за съхраняване на информация. Вид цифрова база данни – големите компании като „Епъл“, „Гугъл“ и „Амазон“ предлагат такава услуга. Можеш да съхраняваш най-различно цифрово съдържание: документи, филми, снимки, музика. Облакът дава възможност да ги възстановиш, ако откраднат лаптопа ти или те оберат.

– Леле! Наистина ли има такова нещо?

– Да. Искате ли да ви пратя данните за акаунта?

– Би било добре.

– Добре. – Сара поглежда зад изящното си, загоряло от слънцето рамо красивия гол актьор, който се размърдва зад нея в леглото. – В момента няма да мога, но до час ще ви ги пратя.

146

СЕН ЖУЛИЕН АН ЖЕНЕВОА

Мозъкът на Ник работи трескаво, докато кракът му отчаяно напомпва педала на спирачката. Голямото беемве лети със сто и десет, а до предната кола остават броени метри.

Ник превключва една скорост надолу на автоматика и отбива в аварийната лента. Намалява с още една предавка и започва да кара на зигзаг, за да увеличи сцеплението на гумите с асфалта. Поглежда за миг в огледалото. От резките движения Едуар и жена му са се събудили. Изглеждат уплашени.

Напред всички автомобили са спрели. Беемвето е намалило до осемдесет, но пътят отпред е задръстен. Ник не смее да изключи двигателя, защото ще блокира хидравликата на волана. Продължава да криволичи в лентите. Отбива в тесния банкет отстрани и зад автомобила се вдига облак прах. Чува се пронизително триене на метал в метал. Отвратителен звук като от стъргане на нокти по равна повърхност.

Беемвето обелва нечия врата и едното странично огледало се счупва.

Ник превключва още една предавка надолу. Тежкият автомобил вече кара с шейсет, но не намалява достатъчно бързо. За капак на всичко в този участък магистралата започва да се спуска.

Едуар започва да се паникьосва:

– Намали! Намали!

– Опитвам се – отговаря Ник, като се опитва да звучи спокойно. – Спирачките отказаха.

Едуар закрилнически притиска жена си до себе си.

Отпред се движи полицейски микробус, пълзи с ниска скорост по прашната аварийна лента, като блокира единствената безопасна пролука за минаване. Ник надува клаксона и сваля още една предавка. Това няма да му помогне. Осъзнава го. Големият полицейски автомобил пълзи като охлюв. Няма шанс да избегне сблъсъка.

Ник вдига ръчната спирачка. Едуар и Урсула рязко политат напред. Разнася се миризма на изгоряла гума. Лимузината се разтриса. Ник се подготвя за сблъсъка. Двама полицаи изскачат от двете страни на голямото си рено. Сблъсък. Дрънчене на метал. Втори трясък. И пак.

Ник усеща силен удар в рамото. После в лицето. Внезапно изскочилият еърбег изкарва въздуха му. Той изпуска волана. Престава да чувства ръцете си. Причернява му. Усеща вкус на кръв. Болката, страхът и адреналинът го напускат и той губи съзнание.

147

ЛОС АНДЖЕЛИС

Картър събира набързо мобилизирания си екип в оперативната стая. За да облекчи недоволството от работата в неделя сутрин, той е помолил секретарката Алис Хупър да вземе кафе и понички по пътя.

Докато лейтенантът разказва за последните събития, на Мици ѝ става ясно, че Крис Либович и Дан Еймис са ветерани в разследванията. Изглеждат в свои води. И двамата са около четиридесетте и с онзи вид на доволни мечоци, който се получава от консумирането на твърде много бързи закуски по време на твърде много дежурства за наблюдение. Голямата разлика между двамата е, че Либович има прошарена, много късо подстригана коса, а Еймис е с катраненочерни ситни къдрици, наследени от майка му, афро-американка. И двамата са опитни полицаи, които са видели всичко в работата си, правили са всичко.

Том Хикс влиза и се усмихва на Мици – малко по-ентусиазирано, отколкото на нея ѝ харесва. Картър ѝ спестява неудобството, като дава на Хикс чаршафа, за да вземе проби за ДНК. След като ученият се залавя за работа, полицаите насочват вниманието си към записа от охранителната камера, който провали уикенда им.

– Тоя чаршаф. – Либович посочва екрана. – Защо се е увил с него? Защо тоя глупак се появява омотан в чаршаф?

– Емоционална привързаност – предполага Еймис. – Като Лайнъс.

– Кой Лайнъс?

– От комиксите за Чарли Браун. Сещаш ли се, онова момченце, което не може да се раздели с одеялото си.

– В тия глупости, които говорите, може и да има нещо вярно – отбелязва Картър, като си взема още едно кафе от масата. – Взел е чаршафа вместо палто. Трябва да има някаква причина. Подигравайте се колкото искате, но може би забравяте, че Лайнъс ван Пелт е слабак, но много хитър. В комиксите си Чарлз Шулц го представя като философа и теолога на компанията – дори поставя в устата му цитати от Евангелието.

Либович разчупва една поничка на две и измърморва:

– Предполагам, че „Не убивай“ не е бил сред цитатите му.

– Какво държи нашия Избавител? – намесва се Мици, като посочва екрана. – Това в лявата му ръка? Гледайте, има нещо, което виси от палеца му.

Всички се вглеждат в монитора. Картър вижда предмета.

– Ключове. По дяволите! Ключове от кола. Как не сме ги видели досега? – Той знае отговора: всички са адски уморени, а в такова състояние човек пропуска много неща. – Мици, обади се на Джими Бърг, дежурния на пропуска. Сигурно още са при него. Събери униформени и ги прати да проверят всички коли на улицата. В неделя сутрин едва ли са много.

Мици грабва чашата с недопитото си кафе и излиза. На слизане към пропуска включва звука на телефона си и пуска съобщението от гласовата поща, което получи, докато бе на инструктажа:

– Мамо, Джейд е! Извинявай, че се развиках. Обичам те! Чао!

– И аз те обичам – извиква Амбър в силния шум, който се чува като фон. – И двете си прекарваме страхотно. Обичаме те!

Само толкова. Но повече не ѝ е нужно. Завладяна от емоции, Мици спира на стълбите. Слава богу, че е насред разследване за убийство – две разследвания за убийство – иначе може да се разчувства и наистина да се разплаче.

148

СЕН ЖУЛИЕН АН ЖЕНЕВОА

В мрака Ник усеща, че нещо покрива устата му. Задушава го.

Обхванат от паника, той отваря очи. Един парамедик от Бърза помощ се е навел над него и притиска кислородна маска на устата му. Младежът се обръща и разменя със свой колега няколко думи на френски със странен акцент. После пак поглежда към Ник и казва на английски:

– Добре сте. Не мърдайте и всичко ще е наред.

Детективът осъзнава, че вече не е в колата. Навън е. Лежи на мократа, посивяла трева отстрани на пътя. С периферното си зрение вижда мигащи светлини, чува гласове, но не и бръмчене на коли. Или катастрофата е блокирала движението, или полицията е затворила магистралата. Той се опитва да се помести, но гърдите му са сякаш затиснати с наковалня.

– Стойте неподвижно.

Парамедикът притиска маската с една ръка, а с другата държи китката на Ник. Американецът се напряга да седне и блъсва другия мъж встрани. Силна болка пронизва гърдите му. Може би има счупено ребро. Той маха маската от лицето си.

– Какво стана с другите пътници? Добре ли са?

Медикът се опитва да го накара отново да легне.

– В момента ги преглеждат, както трябва да прегледаме и вас. Моля ви, не се движете.

Ник се опитва да се изправи.

– Хей, седнете! Не съм свършил.

– Напротив, свършихте.

Този път Ник успява да стане. Довлича се до семейство Брусар, които са седнали на задната стълбичка на една линейка. Едуар се опитва да се усмихне:

– Повече никога няма да ви давам да карате, mon ami^18.

– Едва ли пак ще поискам. Спирачките съвсем отказаха. Натисках, натисках, и нищо не ставаше.

Урсула се държи за рамото, натъртено от предпазния колан.

– Голям късмет е, че оцеляхме – казва тя.

– Съжалявам – измърморва Ник, който се чувства виновен, защото в момента на катастрофата е бил зад волана. – Надявам се, че не сте пострадали тежко.

– Добре сме – уверява го Едуар. – Само натъртвания и синини. Хубаво е, че хората спряха да ни помогнат и линейката пристигна толкова бързо.

– Мисля, че онзи шофьор ги извика – добавя Урсула, като предпазливо завърта ръката си.

– Кой шофьор?

– Един човек ни помогна да излезем от колата. Каза, че трябва да се махаме по-бързо, в случай че се запали.

– Дори извади багажа ни. – Едуар кимва към банкета, където са наредени малките им дизайнерски куфари „Луи Вюитон“.

Ник вижда, че само неговият не е сред тях. Куфарът с ДНК профила и документите, които му даде ученият. Изчезнал е.

18 Приятелю (фр.) – б. пр.

149

ЛОС АНДЖЕЛИС

Във всяко разследване настъпва момент, когато не можеш да направиш нищо друго, освен да чакаш. Момент на затишие между усилената дейност и очакваните резултати.

Чакането обаче не се удава на Тайлър Картър. Той барабани нервно с пръсти по бюрото и още веднъж премисля всичко, което е направил. Мици изпрати униформени полицаи на улицата да намерят на коя кола ще паснат ключовете, намерени у заподозряния. Том Хикс взе проби от Избавителя и чаршафа му и сега провежда кръвни изследвания. Либович анализира пръстовите отпечатъци, въпреки че никой не очаква да открият съвпадение в полицейската база данни. Еймис проверява снимки на заподозряния от записите на охранителните камери със софтуер за лицево разпознаване, за да види дали не е регистриран за друго нарушение. Един от патрулите е изпратен да доведе приятелката на Ким Бас, Джени Харисън, за да проверят дали ще разпознае арестанта, а Дженкинс току-що завърши втория си преглед и трябва да изготви официален доклад за състоянието на пациента.

Мици е не по-малко нетърпелива от Картър. Вече мина обяд, а тя се чувства така, сякаш тъпчат на едно място. Ако зависеше от нея, този откачен вече щеше да преживява истински ад. Типично в стила на Картър е да изпипва нещата според закона до последната запетайка. Тя се опитва да овладее нетърпението си, сяда на бюрото и включва компютъра. В електронната ѝ кутия има десетина нови писма, едно от които е обещаният имейл от Сара Кени.

Облак! Кой би помислил, че съществува такова нещо?

Мици копира линка в браузъра и въвежда потребителското име и парола, изпратени от Кени. В дистанционната база данни няма много неща: икони за „Музика“, „Видео“, „Снимки“ и „Документи“. Тя щраква с мишката на последната и на екрана се появява списък с папки, една от които е озаглавена „Сценарии“.

Мици отваря тази папка. На екрана се появява списък с три файла: „Епохата Ротшилд“, „Херцогът и танцьорката“ и „Плащаницата (Окончателен вариант)“.

Мици щраква с мишката върху последната иконка, като се пита дали наистина това е крайният вариант. При други условия би изгаряла от любопитство да разбере. Отваря файла.

ПЛАЩАНИЦАТА

Тамара Джейкъбс

ОКОНЧАТЕЛЕН ВАРИАНТ

Поверително! Забранено фотокопирането! Подписани копия да се раздадат само на упълномощения персонал.

Мици преглежда първите страници. Всичко прилича на онова, което вече е прочела. Досадно. Това определено не е нейният тип филм. Тя активира прозореца за търсене и въвежда думата „Ливан“. На екрана излиза нова страница – нещо, на което не е попадала досега.

ЛИВАН, БЕЙРУТ, 1176 Г.

ЕКСТЕРИОР. Нощ.

Зима. Снежни планински върхове, гъсти гори от ливански кедър. (Докато камерата навлиза сред дърветата, денят постепенно преминава в нощ.)

В далечината се чува мъжки хор, който пее религиозни химни.

Камерата се приближава към таен маронитски манастир. Прозорците са осветени от трептящия пламък на факли.

ИНТЕРИОР

Когато кадърът влиза в манастира, песнопенията замлъкват и се чува шепот на мъжки гласове. Двама маронитски монаси стоят един до друг. Единственият отличителен белег върху еднообразните им кафяви раса е голям кървавочервен кръст, пришит над сърцето. Те са колкото божи люде, толкова и воини.

Единият се казва ЮСУФ. Той е висш член на ордена и е едър мъж на около трийсет и пет. Вторият, ХАЛИЛ, е с петнайсетина години по-млад, по-висок и по-слаб.

ЮСУФ

Нашият свещен водач даде заповед. Време е ревностно да се молим и да подготвим храбрите си рицари за техните задачи. Сатаната е работил неуморно. Изпратил е най-черния от зловредните си дарове на най-гнусното от своите презрени копелета – чудовището Саладин.

ХАЛИЛ

Най-гнусният и най-жестокият, добри ми братко. Целият мюсюлмански свят се обединява зад кървавия му меч.

Проехтява камбанен звън – призив за вечерната молитва. ЮСУФ и ХАЛИЛ навлизат в тъмните дебри на манастира. По стените около тях горят факли. Сенките им се издължават зловещо върху каменния плочник на коридорите.

ЮСУФ

Неверният мюсюлманин се подиграва на нашия Бог, Исус Христос. Надменно се представя за миротворец сред ордите на безбожниците.

ХАЛИЛ

Моля се на Бог да го погуби. Ден и нощ се моля с цялото си сърце великата армия на франките, начело с гордите тамплиери и хоспиталиери, да изпепели стана му и да се погрижи сянката на истинския Кръст да се стовари върху грешната му душа.

ЮСУФ

Боя се, че не е писано да се сбъдне. Ако съдя по нарежданията, които ни бяха изпратени, така смята и Светият отец.

Двамата минават през вътрешен двор, по средата на който има фонтан със статуята на св. Марон. Във водата са посипани цветни листенца, а наоколо са запалени високи свещи. ЮСУФ се спира, за да потопи ръка във водата и да се прекръсти пред статуята на светеца основател на ордена.

ЮСУФ

Не се страхувай, млади Халиле, ние няма да тръгнем сами. Духът на Марон ще е с нас постоянно. Той ще напътства очите и мечовете ни. (Махва към отсрещната стена, зад статуята, където има огромно разпятие и няколко молитвени ниши, изсечени в камъка.)

Време е да пуснем Рицарите на мрака. Време е да раздадат Божия гняв.

От другата страна на фонтана двамата отново се прекръстват. Коленичат един до друг и плъзват настрани два малки черни железни капака, закрепени в стената. Миризмата от вътрешността на тесните килии кара двамата монаси да сбърчат носове.

ЮСУФ

Братко, Светият отец те призова.

Камерата бавно се фокусира над рамото на ЮСУФ към тъмната килия. За секунда се вижда само мрак. После се появяват втренчени кръвясали очи; стават по-големи и по-големи, докато изпълват целия кадър.

ЮСУФ

Братко, дойде време да свалим камъните и да те освободим. Време е да вдигнеш Божия меч и да убиеш най-големия от враговете му.

150

СЕН ЖУЛИЕН АН ЖЕНЕВОА

На три километра след катастрофата монахът отбива встрани и пуска аварийните светлини на наетата кола. Слиза по стръмния склон покрай пътя и когато стига горичката отдолу, отваря евтиния куфар на Ник. Върху намачканите дрехи вижда онова, което му трябва.

Онова, заради което прекоси континенти.

Онова, заради което уби толкова хора.

Взема лъскавата черно-бяла плака с ДНК профила и я поглежда с възхищение. Десет колони от разположени една над друга тъмни и светли ивици, десетки магически черти, най-неоспоримото историческо доказателство – едно уникално съкровище.

Той набира номера, който от много време знае наизуст и на който рядко звъни. През няколко държави телефонът на Набил Хаяк иззвънява. Ливанският духовник вдига на второто позвъняване.

– Ефрем е. Взех профила на мъжа от плащаницата, оригиналната плака и папката с цялата документация.

Хаяк въздъхва с облекчение:

– Сигурен ли си?

– Да. Току-що ги взех от учения, който е направил изследванията, и американеца, който се опитваше да го пази.

Хаяк не пита дали са живи. Не иска истинско знание, иска да може да говори честно с Андреас Патикос, който на свой ред да говори открито с папата.

– Отлична работа, братко.

– Искаш ли да ги унищожа?

Хаяк се подвоумява. Въпреки всичко е трудно да наредиш унищожаването на нещо с толкова голямо историческо значение.

– Да. – Той преглъща тежко. – Всички ще спим по-спокойно, ако знаем, че това не се е случвало никога – ако знаем, че такова нещо никога повече не би могло да се повтори и никой повече няма да говори за него.

– Разбирам, отче.

Ефрем наистина разбира. Отлично разбира какво се очаква да направи. Мисията му още не е завършила.

151

ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици преглежда още една страница от сценария. Търси във всяка сцена, във всяко изречение улики, които биха хвърлили яснота върху случая с Тамара Джейкъбс.

Действието се е преместило в Дамаск, древния град в подножието на Ливанските планини. Годината е 1187, броени месеци след като Саладин е завзел за втори път Ерусалим.

ДАМАСК. ДВОРЕЦЪТ НА САЛАДИН (САЛАХ АД ДИН)

ЕКСТЕРИОР, късна вечер

Двама стражи с алени наметала патрулират около двореца, яхнали черни коне. По-близо до високите стени стоят пехотинци, разположени на малко повече от една ръка разстояние един от друг.

ИНТЕРИОР

В голямата зала звучи силна музика, хората празнуват. САЛАДИН дава обилен пир и забавления за най-верните си хора. Отбелязват голямата победа при Хатин. Мъжете пият вино и пушат наргиле; екзотични жени танцуват съблазнително близо пред войниците.

ВОЙНИК I (взема мундщука на наргилето от свой приятел)

Отмъщението е толкова сладко. Свещеният град Ерусалим – мястото, където християните са клали нашите предци – се окъпа с тяхната кръв. Той отново е наш, както и се полага, и ще остане наш до края на света.

ВОЙНИК II (изкрещява въодушевено)

Слава тебе, Саладине! Най-велики предводителю наш!

Викът му предизвиква спонтанен, заразителен хор сред другите войници.

МЪЖЕ

Саладин! Саладин! Саладин!

САЛАДИН скромно отвръща на възгласите, като вдига ръка. От дясната му страна седи Нуредин, един от най-уважаваните му пълководци. Той е по-възрастен и по-дребен от господаря си. На лицето си има грозен червен белег, все още незараснал от последната битка, който преминава от лявото ухо през бузата и мястото, където някога се е намирал върхът на носа му.

НУРЕДИН

Гледай, господарю, това са твоите воини, мъже, готови да умрат хиляди пъти за теб. Превзехме Египет, Сирия, Арабия, а сега – Ерусалим. Скоро целият свят ще бъде наш.

САЛАДИН (става, за да се оттегли)

На Аллах, Нуредине. Не е наш, на Аллах е.

НУРЕДИН (не обръща внимание на упрека)

Остани с нас, господарю. Сподели с нас момента, когато свещената светлина на утрото ще изгрее над постоянно разширяващата се империя на исляма.

САЛАДИН (усмихва се)

Забавлявайте се, заслужихте си го. Аз ще се усамотя с писарите си, ще се помоля и ще си почина. Аллах да бъде с вас.

НУРЕДИН

И с теб.

САЛАДИН излиза.

Султанът е придружен от двама телохранители, избрани сред най-високите от войниците му. Вървят с вдигнати напред щитове и извадени мечове. Когато тръгват по виещото се каменно стълбище, единият върви отпред, а другият остава зад владетеля.

По пътя към покоите на военачалника минават покрай големите съкровища, заграбени от покорените земи: грамадни статуи, бронзови и глинени съдове от Сирия и Арабия. На всеки завой на коридора и пред входовете на всяка зала стои двойка стражи.

САЛАДИН спира, когато предният телохранител отваря вратата към покоите му. Вътре чакат друг страж и двама писари.

САЛАДИН

Оставете ме сега. Върнете се на пиршеството и се забавлявайте. Възползвайте се от останалата част на празненството. Аллах да бъде с вас.

ВОЙНИЦИТЕ (в един глас)

И с теб.

Преддверието е просторно и пълно с лични трофеи от битки: знамена, щитове и хоругви от онези, които са дръзнали да се опълчат и да се бият срещу него. Закачено наобратно, събира прах голямо дървено разпятие, направено от така наречения Истински кръст – онзи, на който християните вярват, че е умрял техният Бог Исус. Мюсюлманите са го изтръгнали от ръцете на един убит епископ след битката при Хатин. Кръстът е опръскан с кръв. Напречната му греда е използвана за дръвник при обезглавяването на пленени войници християни, които са отказали да приемат исляма или не си е струвало да бъдат разменени срещу откуп.

САЛАДИН разкопчава златния нагръдник с герб и сваля наметалото си. Влиза в съседната стая, където работят двамата му лични писари. Това са хора, които повече от десетилетие пътуват с него, пишат хрониката на славното му управление, документират философията му. Когато го виждат, писарите вземат писалките и отварят мастилниците си. И двамата изглеждат уморени, но не смеят да се прозяват. Знаят, че господарят им може да диктува с часове.

САЛАДИН

Хайде, ковачи на моите слова, гледайте по-бодро. Имам нужда от майсторството ви, за да отразите въодушевлението на този исторически момент.

Докато САЛАДИН диктува монолога си за предстоящите битки и свещената война, камерата дава близък план на перото, изписващо плавно красивите арабски букви. Линиите се превръщат в пясъчни дюни, очертаващи се на хоризонта в трептящия от горещина въздух.

152

СЕН ЖУЛИЕН АН ЖЕНЕВОА

Никой от двамата съпрузи Брусар не е в състояние да даде точно описание на човека, който е взел куфара на Ник. Бил по-скоро слаб, отколкото дебел. С тъмна кожа, без брада. С къса – много къса, коса. Това е, което детективът успява да научи от тях. На това описание отговарят милиони мъже във Франция и десетки милиони в района на Средиземноморието.

Ученият изглежда сломен:

– Ако е взел куфара ви, и моята работа, и вашето време са отишли по дяволите.

– Не съвсем. Ерика Кракси ми даде един медальон на свети Христофор. Вътре, зад иконата на светеца, има фрагменти от плащаницата. Предполагам, че Кракси ги е запазил, в случай че нещо се провали. Изпратих ги в Лос Анджелис, където нашите учени ще ги изследват.

– Обаче нямате с какво да ги сравните – изтъква проблема Едуар. – Аз няма как да си спомня последователността.

Ник изважда блекберито си.

– Това не е най-добрата камера в света, но мисля, че прави достатъчно хубави записи, за да прочетете ДНК профила от плащаницата. – Американецът пуска заснетия видеофайл. – Записах това, когато бяхме в хотела. Вече го изпратих на личния си AOL акаунт.

– Да, мога да потвърдя, че това е профилът, който получих – казва ученият, като се взира в екранчето.

– Чудесно. – Ник затваря файла. – Не е с качеството на оригиналните плаки, но ако дойдете с мен, ще имате възможност да видите резултатите от тестовете на нашите специалисти и да ги сравните с вашите.

Едуар се замисля за момент.

– Възможно е. Да, готов съм да го направя.

Ник отваря списъка с контактите си на блекберито.

– Сега ще се обадя на лабораторията в Ел Ей и ще задействам нещата.

153

ПЛАЩАНИЦАТА – ТАМАРА ДЖЕЙКЪБС

СЦЕНА 76

ДАМАСК. ДВОРЕЦЪТ НА САЛАДИН, 1187 Г.

ЕКСТЕРИОР. Сутрин.

На другата сутрин. Бледата розова светлина на зората погалва пясъка пред портите на двореца. Облаци прах се вдигат под копитата на конете на бавно патрулиращите около стените стражи.

ИНТЕРИОР

Тържествената зала е пълна с мъже и жени, които спят по масите, на пода, свити на столовете. Останките от голямото пиршество все още са разхвърляни около тях.

Докато широкоъгълната камера проследява виещите се нагоре стълби, започва да се чува думкане с нарастваща честота. Думкане на юмрук върху дърво. Шумът се усилва, докато камерата минава между двойките стражи, застанали на всеки ъгъл по криволичещите коридори, които водят към покоите на САЛАДИН.

Грамадната дъбова врата, подсилена с железни плочки, към стаята му е затворена. ДУЛ ФИКАР, началникът на стражата, крещи името му пред нея. Прииждат още хора. Сред тях си пробива път пълководецът НУРЕДИН. Идва направо от леглото, дрехите му са намачкани и още се облича.

НУРЕДИН

Разбийте вратата! Какво чакат тези глупаци? Нашият господар може да е в беда. Разбийте вратата! Извикайте лекаря!

ФИКАР

Направете, както заповядва!

Оглежда се и посочва една каменна статуя на Изида, открадната от египетска гробница.

ФИКАР

Разбийте вратата с този идол!

Шестима войници с мъка вдигат грамадната гранитна древноегипетска богиня. Надават силен рев и се затичват към двойната врата. С оглушителен трясък тя се разбива. Няколко войници падат от сблъсъка.

НУРЕДИН

Чакайте!

Той властно вдига ръка и спира хората си.

НУРЕДИН

Ще вляза пръв. Сам.

Изважда меча от ножницата на един страж и минава през разбитата врата в преддверието. Отваря вратите към вътрешните стаи.

НУРЕДИН (ужасено поставя ръка на устата си)

Всемогъщи Мохамед! Не е възможно!

Камерата се премества от НУРЕДИН към пода. Преминава над трупа на стража от преддверието – с прерязано гърло и една-единствена рана от нож в сърцето. Фокусира безжизненото му лице, после – към тялото на единия писар, червата му са се изсипали от разпорения с меч корем. Камерата се премества и спира върху мъртвото лице на САЛАДИН. Кадърът се отдалечава, за да покаже тялото на султана, и сега зрителят вижда целия ужас, който е сковал Нуредин.

Саладин е съблечен гол и закован с гвоздеи за плененото разпятие, направено с дърво от Истинския кръст. Кожата на тялото му е нарязана с нож или с меч, в главата му са забити парчета стъкло, които образуват подобие на кървава корона.

НУРЕДИН изтичва до вратата на преддверието, за да попречи на войниците да влязат. Като я държи затворена, вика началника на стражата.

НУРЕДИН

Дул! Дул, ела веднага. Сам! Султанът не е добре, иска да те види.

ДУЛ влиза. НУРЕДИН бързо затваря вратата след него.

НУРЕДИН (видимо потресен)

Саладин е мъртъв!

ФИКАР

Какво?

НУРЕДИН

Убили са го в покоите му.

ФИКАР

Не може да бъде. Закълни се, че не е вярно!

НУРЕДИН

Кълна се в Аллах, че е вярно. Ела.

Пълководецът въвежда началника на стражата в спалнята. За момент двамата мъже застиват като вцепенени.

ФИКАР

Как е възможно?

НУРЕДИН

Единият писар е изчезнал. Сигурно е исмаилитско или християнско куче. Още надушвам смрадта му.

Оглежда стаята, локвите от кръв и обезобразените тела.

НУРЕДИН

Трябва да е ранен. Не може да е отишъл далече.

Погледът му спира върху няколко кървави отпечатъка от пръсти близо до отворения прозорец срещу леглото на султана. Изглежда, че оттам се е измъкнал убиецът.

ФИКАР

Ще изпратя най-добрите си хора да го хванат.

ФИКАР тръгва към вратата.

НУРЕДИН

Чакай. Не го прави!

ФИКАР спира и се обръща.

НУРЕДИН

Има по-сериозен проблем. (Започва да крачи, докато говори.)

Трябва да накараме хората да повярват, че господарят е болен. Не можем да допуснем християните да узнаят, че е мъртъв. Светът не бива да узнава. Доведи лекаря на Саладин – имаме нужда от съдействието му, за да направим измамата достоверна.

ФИКАР излиза. НУРЕДИН взема меч и изважда гвоздеите, с които е разпънат Саладин. Поставя великия султан на пода и покрива тялото му с чаршаф от леглото. После коленичи и започва да се моли.

ФИКАР се връща с лекаря АДАМ БАХИР. След като затваря вратата, изважда кинжал изпод дрехите си и го допира до гърлото на лечителя.

ФИКАР

Ще правиш каквото ти каже НУРЕДИН или ще отрежа всяко неподчинение от жалкото ти тяло. Разбра ли ме?

БАХИР кимва плахо, като внимава да не се набоде на острието.

ФИКАР

Добре.

ДУЛ блъска лекаря към НУРЕДИН, който е коленичил до тялото на султана.

НУРЕДИН

Лечителю, донеси хубаво ленено платно и се погрижи лично за тялото, вземи мерки да получи подобаваща грижа.

Отдръпва се и оставя лекаря да огледа трупа.

НУРЕДИН

Той вече е при Аллах, сигурен съм. Само се моля да имам достатъчно дълъг живот, за да накажа онези, които са организирали това злодеяние.

ДУЛ се приближава да другите два трупа, изплюва се върху тях и изритва главите им. НУРЕДИН го дръпва.

НУРЕДИН

Запази яростта си за друг ден. В момента ми трябваш спокоен. Има много работа да свършим.

Поглежда лекаря.

НУРЕДИН

Какво ще кажеш за нашия султан? Как ще убедим царедворците, че все още е жив, но е толкова болен, че не бива да излиза от стаята?

БАХИР

Преди няколко години господарят получи сърдечни проблеми. Ще кажем, че за съжаление, болестта отново се е проявила. За да се избегнат усложнения, само аз трябва да влизам при него.

НУРЕДИН (със задоволство)

Колко време можем да поддържаме тази заблуда?

БАХИР

Десет дни. Не повече. Саладин е известен с нетърпеливостта си. Не би издържал повече от десет дни, без да се опита да управлява от спалнята си, дори да съм му забранил.

НУРЕДИН

Би трябвало да е достатъчно.

Приближава се до ФИКАР и зашепва на ухото му, като закрива устата си с ръка.

НУРЕДИН

Трябва да отида при жената на Саладин и да говоря с братята му. Те също трябва да участват в измамата.

ФИКАР

Ще изпратя най-верните си хора да те охраняват.

НУРЕДИН кимва.

НУРЕДИН

А недостойната леш на този продажен писар?

БАХИР

Лично ще се погрижа.

НУРЕДИН

Отрежи смърдящата душа от тялото му. Нека да се скита във вечността без нея, да гори в огъня на вечното проклятие.

Телефонът на бюрото иззвънява. Мици отмества поглед от сценария и натиска копчето на микрофона.

– Фалън.

– Детективе, обажда се полицай Фишер, Анди Фишер. Намерих колата на вашия заподозрян наблизо. Вътре има шофьорска книжка с негова снимка. Вече знаем името и адреса му. Да ви ги кажа ли сега?

– Не. Добре си се справил, Анди. Веднага слизам.

154

ЖЕНЕВСКОТО ЛЕТИЩЕ, ШВЕЙЦАРИЯ

Значката на Ник е достатъчна, за да им осигури превоз с кола на швейцарската полиция до летището, а на Урсула – с друга до дома на приятелката ѝ дипломатка в Женева.

След като купуват билети от гишето на „Луфтханза“, детективът отива директно в тоалетните. Заключва се в една кабинка, вдига капака на казанчето и неохотно пуска вътре празната берета. Колкото и да му се иска да запази оръжието, няма как да го прекара през скенерите. Наглася поплавъка, проверява дали казанчето функционира добре и се връща в чакалнята.

Двамата с Брусар едва успяват да разменят няколко думи в бързането да минат през регистрацията на багажа, митницата и паспортната проверка. После заедно със стотици пътници вземат тринайсетчасовия полет за Лос Анджелис с прекачване на летище „Кенеди“ в Ню Йорк. Скоро самолетът Боинг 747 се засилва по пистата и се издига във вечерното небе.

След като машината набере височина и всички могат да разкопчаят коланите, Ник ще намери главния стюард и ще поиска копие от списъка на пътниците. Смята да обиколи самолета и да провери всеки поименно. Едва след това ще се успокои и ще си позволи да се зарадва на прибирането у дома и на новия живот, който му предстои. Първо ще отплава на север, до Сан Франциско, после покрай Форт Браг и гористите брегове на Кресънт Сити, Голд Бийч и Флорънс. Може би ще продължи през Ниа Бей и ще се разходи до Виктория, Ричмънд и Ванкувър. По пътя ще си търси работа. Ще се запилее. Може би отново ще открие себе си. Кой знае?

Брусар докосва ръката му и го връща в настоящето:

– Мислите ли, че ще хванете човека, който е убил вашата писателка и се опита да убие нас?

При други обстоятелства Ник би отговорил оптимистично и положително. Би повторил стандартните полицейски уверения, че злосторникът ще си получи заслуженото. Но дните му в полицията са вече почти минало.

– Вероятно не – отговаря той. – Той убива в Щатите и в Европа, значи е професионалист. Тези хора умеят да изчезват безследно, както никой друг престъпник. Преминеш ли границата, полицията губи следите ти, преминеш ли на друг континент, самата ти следа изчезва.

– Но нали имате улики, проби за изследване, дати, маршрут на движение. Тези неща не помагат ли?

– Помагат, но много по-важно е да имаме добро описание на човека. А ние нямаме. Той е призрак.

155

ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици взема шофьорската книжка от Анди – пътния полицай, намерил колата на заподозрения – и се връща в участъка, знаейки, че това е пробив в разследването.

През главата ѝ като електрически заряди минават идеи, осветяват всякакви възможности, осъществяват връзки. В същото време съзнава, че трябва да запази спокойствие, да не прибързва. Човек трябва да цени шанса си, да го използва правилно, да надгражда внимателно. Ако не го направиш, възможността се изплъзва между пръстите ти.

– Имаме нещо – обявява тя, като отваря кабинета на Тайлър Картър, и поставя шофьорската книжка на бюрото. – Нашият човек се казва Джон Джеймс и ако не греша, е началник на Джени Харисън и бивш шеф на Ким Бас.

Картър премества поглед от разхвърляните по бюрото документи от разследването към шофьорската книжка.

– Джон Джеймс. Може да е всеки.

– Знам, но нещо ми просветна, когато видях книжката. – Мици отваря бележника си. – Когато я разпитвах, Джени каза, че управителят на фабриката бил някой си Джеймс. Цитирам: „Мислех го за идиот, но през последните няколко дни се държи добре. Помолих го да звънне на вашите колеги, за да пита дали Ким не е загазила, дали не чака някой да ѝ плати гаранцията.“ – Затваря бележника. – Какво мислиш?

– Интересно... Може да се е опитвал да залъже Харисън, за да не се обажда в кварталния участък, а може наистина да е искал да помогне.

– Така е.

– Накарай някого да намери домашния и мобилния му номер и да провери дали наистина е звънял в някой участък.

Мици кимва.

– Харисън идва насам, нали? – добавя Картър.

– Не успяхме да я открием. Пратих униформени да претърсят квартала. Сигурно скоро ще я намерят.

– Добре. Кажи ми, след като говориш с нея и тя разпознае Джеймс.

– Разбрано.

– Междувременно ще пратя Либович да претърси дома му.

– Имаш ли заповед?

Картър я поглежда многозначително – намек да не пита. Тя се обръща към вратата и добавя:

– Трябва да изляза за около час. Ще се върна възможно най-скоро и ще разпитам Харисън.

Той кимва.

– Ако ти трябвам, звънни ми на мобилния.

156

БЕВЪРЛИ ХИЛС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Матиас Свенсон изтичва надолу по стълбите на взетата под наем луксозна къща. Някой кретен вече пет минути не спира да звъни и той е готов да му откъсне главата. Свенсон завързва колана на белия си хавлиен халат, който не закрива особено голяма част от загорялото му тяло и дръпва рязко вратата.

– Детектив Фалън? – Шведът се ококорва изненадано.

Мици удря окончателния вариант на „Плащаницата“ в гърдите на режисьора.

– Влизам. Трябва да поговорим.

– Не знам какво...

– О, много добре знаете.

Мици влиза в прохладния вестибюл с под от ослепително бял мрамор със сивкави жилки. В просторния салон отдясно прониква ярка слънчева светлина. Полицайката прави няколко крачки навътре и се оглежда:

– Хубаво местенце. Много по-уютно от килията, която съм ви резервирала.

– Какво говорите, лейтенант? Казах ви всичко, което знам.

– Разберете, че нямам нито време, нито търпение да слушам лъжите ви. – Тя сяда на белия плюшен диван и потупва с ръка меките възглавнички. – Трябва да си взема една такава. Но май струват повече от месечната ми заплата.

Свенсон посяга към телефона на една стъклена масичка.

– Ще извикам адвоката си.

– Това е ваше право. Ако го направите обаче, ще трябва да се срещнем в участъка. Кажете му, че сте арестуван за възпрепятстване на разследване за убийство.

Режисьорът оставя телефона и сяда на едно кресло срещу нея.

– Правилно решение – хвали го Мици. – И така, сценарият, който ви дадох току-що, показва, че сте скрили информация от мен. Миналия път премълчахте за ДНК пробите, взети от плащаницата, за мюсюлманската следа, за Саладин и за монасите маронити. Кажете защо забравихте всички тези неща, господин Свенсон.

– Какво значение имат за вас тези неща?

– Голямо, защото точно сценарият е причината Тамара да бъде убита. Но вие знаехте това през цялото време, нали?

Той навежда глава, кръстосва пръсти и придобива умислен вид.

– Вижте, много ми е тъжно за Тами. Всички скърбим за нея. Какво точно искате от мен?

– Разкажете ми края на филма. – Тя посочва сценария върху страничната облегалка на креслото. – Тук липсва последната сцена.

– Тамара беше забележителен писател – отбелязва Свенсон, като взема сценария. – Любовта ѝ към писменото и говоримото слово отстъпваше единствено пред любовта ѝ към историята и нейните мистерии. Преди да напише „Плащаницата“, тя правеше проучване за древна група монаси воини – кръстоносци, които се борели срещу мюсюлманите в Светите земи.

– Чакайте, става сложно. Трябва да си водя записки. – Мици изважда бележник и химикалка от чантата си. – Добре, разказвайте нататък.

– Чували ли сте за рицарите тамплиери?

– Разбира се. Орден на монаси воини, нали?

– Точно така. Е, планинските рицари са същите, но още по-потайни и безмилостни. Орденът е създаден през пети век в Ливан от последователи на свети Марон, отшелника основател на маронитската църква.

Мици си спомня доклада на Хикс и твърдението му, че убиецът на Тамара е бил в Ливан.

– Каква е тази маронитска църква?

– Една от католическите секти. Признават върховенството на папата. Планинските рицари са нейни закрилници. Воини самоубийци. Отлично обучени войници, водили тайни кръстоносни битки.

– Тайни агенти и убийци по време на религиозните войни?

– Може и така да се каже. Но в същото време били монаси, отдадени на вярата. Когато не убивали, живеели в строг пост и молитва.

– Значи това са рицарите от „Плащаницата“, виновниците за убийството на Саладин?

– Точно така. – Свенсон поставя ръка върху сценария. – Отпечатахме всичко до потулването на смъртта на Саладин. В следващата сцена убиецът – един монах на име Ефрем – пада от коня си, докато бяга през планината, и умира. Така години наред маронитите не узнават, че опитът за убийство е бил успешен.

– Как са разбрали в крайна сметка? – заинтригувана пита Мици.

– Сред редиците на мюсюлманите плъзват слухове. Забелязват, че главатарят им се държи странно. Става по-нерешителен. Изглежда променен. Необичайно колеблив. Това не убягва на шпионите, а някои пленени мюсюлмани доброволно потвърждават информацията, за да умилостивят християните.

– Значи само слухове.

– Нима повечето исторически знания не се крепят на това? Помислете например какви други доказателства имаме за чудесата на Исус Христос освен описаните в Библията?

– Не съм историк, но разбирам какво искате да кажете. Добре, какво общо има всичко това с плащаницата на Христос?

– Плащаницата на Саладин. – Свенсон замълчава, за да ѝ даде време да осмисли чутото. – Ликът върху платното е на най-свирепия враг на християнството.

157

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Прессекретарят на полицията Адам Жажа седи до празното бюро на Мици Фалън и ѝ пише учтива бележка с молба да му се обади, щом има възможност.

Знае, че тя няма да му обърне внимание, повечето полицаи правят така. Жажа разсеяно се завърта със стола наляво-надясно, после решава да се възползва от факта, че на отсрещното бюро няма никой. Отваря първо долните чекмеджета и започва да рови. Няма нищо интересно. Изпратен по факса договор, по силата на който лейтенантът упълномощава някаква адвокатска кантора да се занимава с развода ѝ. Много им здраве – голямо потене ще падне с клиент като Фалън. Има снимки на дъщерите ѝ, скрит запас от бонбони, крем за ръце, резервни тампони, клюкарско списание, пластмасова чашка с монети и две купчини стари бележници.

Интересните неща са в горното чекмедже. Копие от сценария на „Плащаницата“ и бележник с нови записки. Жажа отваря на последната попълнена страница. Има списък с веществени доказателства:

• Възможни отпечатъци от неизвестния посетител в хотелската стая на Ник.

• ДНК проба от медальона.

• ДНК проба от котката на Тамара.

• Косми от леглото на Сакони.

• Тиксо от устата на мъртвото момиче – вероятно с отпечатъци.

• Доклад за плащаницата (Ейми).

Пулсът на Жажа се ускорява. Той се оглежда. От коридора се чуват гласове. Няма време да запише всичко, което е видял. Той се втренчва в страницата и се опитва да запомни всичко. После затваря чекмеджето и се изправя точно когато двама сержанти влизат в помещението. Поглеждат го подозрително, докато бърза да се измъкне в коридора. Изтичва по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж, и след няколко секунди се заключва в кабинета си.

Изважда непроследимия мобилен телефон, който използва в такива моменти. С треперещи пръсти набира номера на свръзката си. Казаха му, че монахът бил много способен. Най-добрият. Непогрешим. Е, на Жажа изобщо не му изглежда така.

158

БЕВЪРЛИ ХИЛС, ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици седи в просторния салон, втренчена в лицето на режисьора милионер, и разсъждава върху онова, което току-що чу от него.

– Искате да кажете, че отпечатъкът върху Торинската плащаница е на мюсюлманския главатар Саладин, а не на Исус Христос?

– Това трябваше да е една от сензациите във филма. Наред с факта, че католическата и маронитската църква се опитват да скрият истината от векове.

– Звучи абсурдно.

Свенсон се засмива:

– Теорията на Тамара със сигурност звучи по-убедително от твърденията на католиците.

– Защо?

– Ами първо, ако последователите на Христос са открили плащаницата в празната му гробница, щяха да показват чудотворния му лик по целия древен свят, за да привличат нови вярващи и да разпространяват словото му, не мислите ли? – Свенсон започва да изброява проблемните въпроси на пръстите си. – Защо още тогава откритието не е документирано от независими източници? Защо плащаницата изчезва за няколко века и после изведнъж се появява в ръцете на богата западна династия като Савойската?

– Добре, достатъчно. Въпросите ви са уместни, но още не мога да разбера как католиците са започнали да почитат мюсюлманска плащаница.

– Откраднали са я.

– Какво?

– Много просто. През Средновековието и християнските, и мюсюлманските армии са разграбвали взаимно градовете и храмовете си. Когато открили заключено ковчеже, съдържащо плащаница с лика на брадат мъж, в надменността си приели, че е на Христос. Взели я, като мислели, че си връщат един от собствените си свещени предмети.

– А в същото време мюсюлманите не са искали да признаят, че Саладин е бил убит и няколко поколения са били залъгвани от самозванец.

– Именно. Историците дори описват Саладин като двама души. Едни го представят като кръвожаден злодей. Други твърдят, че бил велик държавник.

Телефонът на Мици избръмчава. Тя поглежда текстовото съобщение от Картър: „Хикс е готов. Харисън е тук. Къде си?“. Полицайката става от дивана.

– Трябва да тръгвам, но още не съм свършила с вас.

Свенсон става и я изпраща до вратата.

– Готов съм да ви сътруднича с каквото кажете. Само не ме забърквайте с адвокати и репортери.

– Ще се опитам – отвръща тя, като излиза на алеята. Поглежда халата му. – Между другото, или си купете по-дълъг халат, или се научете да седите така, че да не ви се виждат всички подробности.

159

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Криминалистът Том Хикс живее за моменти като този. Моментите, в които науката излиза на сцената и твърдите факти вземат връх над полицейската интуиция и свидетелските показания.

Щом вижда Мици да отива към бюрото си, Хикс се втурва през оперативната зала към нея.

– Хей! Имам резултати...

– Боже, Том! Почакай поне да си оставя чантата. – Тя взема бележката, оставена от Жажа. – Дребен негодник.

Смачква я и я хвърля в кошчето.

Хикс я поглежда обидено.

– Не говоря за теб – обяснява Мици. – За проклетия ни прессекретар. Кажи сега какво откри?

– Приключих с пробите по случая с Привидението – казва той, като оставя една папка на бюрото ѝ. – Но мисля, че това ще те заинтересува.

Тя отваря папката.

– Какво е това? – После си спомня за какво му се беше обадила. – Случаят с Тамара Джейкъбс?

– Дай да ти обясня. – Той изважда две прозрачни плаки и ги поставя една до друга на бюрото. – Имам съвпадащ ДНК профил.

– Откъде са тези проби?

– Първата е косъм, взет от облегалката на лексуса, който сте проследили до фирма за коли под наем на летището. Втората е от частиците кожа под ноктите на котката в дома на Тамара Джейкъбс.

– Отмъщението на котака. – Мици поставя плаките една върху друга. – Един и същ профил. Прав си, имаме съвпадение. Намери ли име, което да свържеш с профилите?

По лицето на Хикс проличава, че няма.

– Пуснах ги в „Профайлър“, но няма съвпадения. Не съм и очаквал. Вече ти казах, че нашият човек е от друго място.

– От доста далечно място. Ливан, нали така каза?

– Планината Ливан, за да бъдем по-точни.

Мици поглежда снимката на Тамара Джейкъбс, закачена на дъската с уликите – снимката, която отпечатваха всеки път, когато във „Варайъти“ или „Холивуд рипортър“ излезеше статия за нея.

– В сценария ѝ има сцени от Близкия изток. Исторически, а не съвременни. Свенсон ми разказа за маронитите...

В този момент телефонът на бюрото ѝ иззвънява. Тя вдига.

– Фалън. – След кратка пауза добавя: – Добре слизам веднага. – Оставя телефона, недоволна от разсейването. – Извинявай. Трябва да действам по другото разследване. Джени Харисън е направила сцена долу. Заплашила, че ако не си завлека веднага задника при нея, щяла да си тръгне.

– Разбирам. – Хикс пъха плаките обратно в папката. – Когато искаш пак да говорим за това, знаеш къде да ме намериш.

160

ЖЕНЕВА – НЮ ЙОРК

Час след излитането от Женева лампичките за коланите все още светят. От Атлантическия океан и Бискайския залив духат ураганни ветрове. Франция и Испания са подложени на цялата ярост на стихията и турбуленциите подмятат самолета във въздуха.

– Мразя да летя. – Брусар спуска щората на прозореца, сякаш така ще облекчи неприятното преживяване. – На млади години имах фобия. Сега търпя, но пак не ми харесва.

– Неестествено е, нали? – съгласява се Ник. – Такава тежка метална машина с толкова много хора, която лети във въздуха напук на научните закони. Но нали знаете, че статистически...

Брусар вдига ръка:

– Не противоречи на научните закони. Именно благодарение на тях успява да лети. – Гласът му звучи дръпнато заради напрежението. – И знам статистическите данни, мерси. По-безопасно е от пресичане на улицата, пушенето на цигара и така нататък. Въпреки това не ми харесва.

– Бурята ще мине. Когато това стане, ще обиколя самолета. Рутинна проверка. Искам само да се уверя, че спътниците ни на борда са приятели.

– Нали не мислите, че човекът, който ни нападна, е в самолета?

– Длъжен съм да го допусна, въпреки че е много малко вероятно. Но трябва да проверя. Не се безпокойте. Върша си работата. Всичко ще е наред.

Брусар се опитва да се разсее, като взема едно от скучните бордови списания от джоба на предната седалка. Иска му се нищо от това да не се беше случвало, изобщо да не беше срещал Роберто Кракси и да не беше оставял жена си на хиляди мили разстояние.

Най-накрая турбуленциите спират. Ник се пресяга над главата си и натиска копчето за извикване на стюардесата. Приближава се брюнетка с пълни бедра. Представя се като Гленда и го пита какво ще желае. Съзнавайки, че околните пътници го гледат, той отваря служебната си карта в скута си и казва тихо:

– Госпожице, аз съм полицай от Лос Анджелис и искам да говоря с главния стюард и охраната. Ще ми съдействате ли?

Гленда е достатъчно опитна, за да реагира адекватно. През десетгодишната си кариера в междуконтиненталните полети е виждала всичко, от инфаркти до терористични заплахи.

– Разбира се, полицай. Елате, ако обичате, до мястото ми и ще им се обадя.

Той тръгва след нея към завесите, като поглежда учения, преди да се скрие отзад. Брусар се е зачел в някаква статия и изглежда спокоен. Ник изчаква в бордовата кухня, докато стюардесата се свързва със стюарда, а после прави съобщение по уредбата, което само цивилният бордови охранител би разбрал:

– Пътниците, които са забравили да посетят безмитния магазин в Женева, могат да се обадят на член от бордовия екип. Тук имаме бутилка много хубаво уиски, което все още няма собственик. Благодаря.

Стюардът, мъж на средна възраст с боядисана в черно коса, влиза през завесите и се обръща разтревожено към Гленда:

– Какво е станало?

Тя кимва към Ник:

– Това е лейтенант Каракандес от лосанджелиската полиция. Иска да говори с вас и охраната.

Стюардът пристяга вратовръзката си и се обръща към детектива:

– Казвам се Брайън. Може ли да видя служебната ви карта?

– Разбира се.

Ник я изважда от задния си джоб и му я показва. Докато Брайън я разглежда, при тях влиза едър русокос мъж с рижава брадичка. Изглежда около трийсетте и носи широк сив пуловер, черни дънки „Левис“ и ако Ник не греши, стандартен електрошоков пистолет отдолу.

Стюардът му подава полицейската карта:

– Това е полицай Каракандес.

Охранителят я поглежда, после я връща на Ник, като се представя:

– Джери Брукс. Какво става?

– Работя по разследване, заради което бях в Европа. – Ник кимва към салона. – Мъжът на място 48А е важен свидетел във връзка с убийство. Искам да обиколя самолета и да се уверя, че няма никой, който може да е заплаха за него. Бихте ли го наглеждали, докато проверя пътниците?

– Разбира се. Как се казва?

– Едуар Брусар.

– Кога искате да направите проверката?

– Предпочитам веднага. – Ник се обръща към главния стюард. – Имате ли копие от списъка на пътниците? Ще се опитам да свържа лицата с имената.

– Да, разбира се. – Стюардът сваля лист, закачен с щипка на едно табло. – Тук са всички.

– Има ли начин да разбера кои от пътниците са взели билети в последния момент?

Брайън поклаща глава:

– От този списък, не. Можехме да го направим на изхода за качване. – Поглежда Гленда. – Имаш ли предварителния списък?

По изражението ѝ личи, че няма.

– Съжалявам – казва Брайън.

– Има още нещо – добавя Гленда. – Дори преди приземяване винаги намираме празни седалки. Някой се бави в тоалетната, други са се преместили на свободните места, за да им е по-широко. Искате ли да кажем на всички да се върнат по местата си?

Ник се замисля за секунда. Не иска да плаши пътниците след бурята – или, ако убиецът все пак е на борда, да го изнерви и да му издаде, че някой го търси.

– Не, засега няма нужда. Нека да обиколя и да видя колко хора липсват. Ако е необходимо, ще ви кажа да съберете всички.

161

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА,

ЛОС АНДЖЕЛИС, СТАЯ ЗА РАЗПИТИ 4

– Ужасно изглеждаш, Джени. Какво, по дяволите, си взела?

Мици задържа вратата, за да излезе униформеният ѝ колега.

– Благодаря – казва му, когато той се измъква в коридора.

Харисън я поглежда мрачно от масата:

– Нищо не съм вземала – точно затова изглеждам така.

– Къде беше днес? – пита Мици, като се настанява на един стол.

– Разхождах се. Опитвах се да си избистря главата. Цяла нощ не съм мигнала.

Мици не е изненадана. Светът на момичето се е преобърнал надолу с главата, а полицайката знае, че сънят е първото, което губиш в такива случаи.

– Ще ти донеса кафе и цигара.

– Кафе и цигари? – презрително изсумтява Джени. – Голямата далавера!

– Хей, я внимавай с тона. Опитвам се да помогна.

Мици излиза и изпросва две „Марлборо ултра лайт“ и кибрит от един пътен полицай при автомата за цигари. На връщане взема две чаши черна помия, която минава за кафе.

– Заповядай, това успях да намеря.

– Благодаря. – По лицето на Харисън личи, че е решила да се държи по-добре. – Извинявай, че ти се сопнах.

– Има защо. Днес и аз съм кисела. – Мици ѝ подава кибрита. – Тук по принцип е забранено да се пуши, но пък и никой не е длъжен да ходи в неделя в полицейския участък, така че майната му.

Харисън пали. Дръпва солидна доза никотинов дим.

Пръстите ѝ треперят. Младата жена преживява сериозна криза. Мици я изчаква да дръпне още веднъж.

– Имаме един задържан – казва полицайката. – Искам да го погледнеш.

Харисън се ококорва:

– Хванахте ли го? Убиеца на Ким?

– Успокой се. Искам само да го погледнеш и да кажеш дали го познаваш.

Харисън удря с юмрук по масата:

– Ще убия този мръсник!

– Хей, я се успокой. По-спокойно. Човекът даже не е арестуван. Дойде сам.

– Не е ли той?

– Искам само да го видиш, Джени. Ще можеш ли?

Харисън изглежда така, сякаш всеки момент ще заплаче. Гняв. Тъга. Ярост. Мъка. Емоциите ѝ са пълна каша.

– Да – заявява тя, като изгася цигарата. – Ще го направя.

– Можеш да вземеш кафето.

Харисън взема картонената чаша и тръгва след лейтенант Фалън по сивия коридор.

Мици я завежда до района за задържане. Джими Бърг си е тръгнал и на пропуска седи друг сержант.

– Свидетелка по случая „Бас“ – извиква тя на полицая, който прилича на Тайгър Уудс, но съвсем плешив. – Искам да погледне неофициално мъжа в килия едно.

– Заповядайте – отговаря той, като им махва да влязат.

Мици използва служебната си карта, за да отвори електронната ключалка. Бута тежката решетка, пуска Харисън да влезе и пак затваря зад нея.

– Не казвай нищо – инструктира я полицайката. – Само надникни през шпионката. Разгледай го добре, после се дръпни и ми кажи дали познаваш този човек. – Кимва към сивата врата вдясно.

Харисън спира. Опира буза в студения метал и надниква през дебелото стъкло в яркоосветената килия. Отначало не вижда нищо. После забелязва легнал мъж с оранжеви затворнически дрехи. Трудно ѝ е да види лицето му. Той сяда. Наглася възглавницата на леглото.

Сърцето на Джени се разтуптява силно. Тя се дръпва от вратата.

По ужаса, изписан на лицето ѝ, личи, че го е познала.

– Познаваш ли го, Джени?

Тя кимва, но не може да проговори. Мици я хваща за ръката и я повежда обратно навън.

– Кой е този мъж, Джени?

Младата жена си поема дълбоко въздух.

– Това е Чи... Чироза.

– Онзи от фабриката ли? Управителят?

Джени кимва:

– Да. Господин Джеймс. Приятелят на Ема.

162

ЖЕНЕВА – НЮ ЙОРК

Ник поглежда списъка с пътниците и влиза в първата от кабините на бизнес класа. Вътре има девет реда седалки, по три двойки на всеки ред. Компанията се състои от обичайните заподозрени – стегнати амбициозни типове със злобен вид, забили носове в айпади и лаптопи. Двама-трима директори на средна възраст, с прошарени коси и поналяти от консумацията на твърде много шампанско и мазни храни талии. Елегантна красавица с дълги крака тъкмо накланя облегалката си назад и се завива с одеяло. Погледите им се засичат за момент. Мимолетна среща. Пропусната възможност.

След аварийните изходи има още два реда по шест седалки, после – четирите главни отсека на икономичната класа. Ник дълго оглежда безкрайната редица, после се опитва да свърже мъжките лица с имената на пътниците, пътуващи за Лос Анджелис. Рето Рур и Щефан Заубер явно са швейцарци. И двамата са младолики, стройни мъже на среден ръст. Ник се приближава, за да погледне по-добре.

Двамата се държат за ръце. Рето обляга глава на рамото на приятеля си.

Ник ги задрасква в списъка. Не заради сексуалната им ориентация, а защото професионалните убийци не смесват работата с удоволствието.

Две малки деца скачат от седалките си и хукват към другия край на самолета. Явно им е омръзнало да седят при мама и татко и отиват при дядо и баба. Без да иска, Ник си представя как пътува с Каролина и сина си. Уморени, преситени, обичани, на връщане у дома след двуседмична екскурзия в Европа. Така и не успяха да качат Макс на самолет. Така и не стигнаха по-далеч от игрите в пясъка на Пойнт Дюм^19.

Ник си налага да се съсредоточи. По осем места на всеки ред, разделени на една четворка по средата и по една двойка от всяка страна, общо трийсет и пет реда. Около триста мъже, жени и деца. Той оглежда бавно всички. Много бавно.

Мъжът, пътуващ сам на място 24А, привлича интереса му. Между трийсет и четиридесетгодишен, с къса черна коса, син анцуг и сиво горнище с качулка. Строен е, със спортно телосложение и изглежда спокоен, има тридневна брада и външността му подсказва, че не носи много багаж и си пада малко авантюрист. Погледите им се срещат и за секунда двамата мислено се подлагат на разпит. Ник поглежда списъка. Стив Брайънт. На място 24В е записана Кели Брайънт. Съпрузи. Още едно зачеркнато име.

Ник продължава мъчителния оглед до последния ред, неуморно се вглежда в лицата на всички мъже и проверява имената им в списъка, като пропуска дебелите пенсионери, хилавите тийнейджъри и инвалидите.

При второто преминаване между седалките спира и сяда на свободното място до един пътник на име Рико Агуеро. Рико е цветнокож, широкоплещест и около трийсетте. Изглежда като човек, който може да се справи в ръкопашна схватка. Пет минути по-късно Ник отново става и тръгва по пътеката. Рико е системен администратор от Манхатън, който може да отегчи до смърт дори светец.

На детектива му трябват четиридесет минути, за да обиколи целия самолет и да се върне на мястото си.

– Нещо обезпокоително? – пита Брукс, докато става, за да му отстъпи седалката до учения.

– Мисля, че не.

Джери кимва към Брусар:

– Старецът спи като къпан. Извикайте ме, ако имате нужда от помощ.

– Мисля, че вече всичко е наред – отговаря Ник, като стиска ръката му.

Ученият похърква спокойно. Горкият човек сигурно е изтощен до смърт. Ник разгъва одеялото, което изважда изпод седалката, и накланя облегалката назад. Най-сетне може да си почине.

19 Нос на брега на Малибу, Калифорния, който се врязва в Тихия океан – б. р.

163

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

Мици оставя Джени Харисън в стаята за разпити и тръгва към кабинета на Картър, за да му съобщи новината.

Той седи прегърбен над цяла камара документи и прилича повече на счетоводител, изготвящ годишни отчети, отколкото на полицай.

– Никой ли не те е научил да чукаш?

– Не, лош навик. Харисън разпозна твоя откачен. Сигурна е сто процента, че това е Джон Джеймс, управителят на фабриката, в която работи. – Мици сяда на ръба на бюрото и намръщено поглежда книжата. – Освен това каза, че съвсем наскоро нашият човек е бил близък с нейна колежка на име Ема Варли.

– Всичко е възможно. – Картър издърпва един лист изпод крака ѝ. – Не бъди предубедена, Мици. Много хора, дори откачените, се запознават на работното си място с бъдещите си половинки.

– Или с бъдещите си жертви. Варли е изчезнала миналата седмица. Един ден просто не дошла на работа.

Това вече привлича вниманието му.

– Без причина?

– Поне Джеймс не е обявил такава. Просто казал на работничките, че Варли е напуснала.

– Имаш ли адреса ѝ?

– Харисън не го знаеше, но каза, че живеела на Гардена уей.

– Ще кажа на Дан да го открие и да отиде да провери. – Телефонът на Картър иззвънява. – Да?

– Шефе, Крис се обажда. Сега съм в къщата на Джеймс в Карсън и мога да ти кажа, че тук всичко е адски странно.

– Какво намери?

– Няма абсолютно никакви мебели. Няма килими. Няма никаква следа от комфорт. Подът е покрит с вестници. Сякаш вътре никога не е живял човек. Няма и никакви лампи. – Либович осветява пътя си с фенерче. – Прилича повече на бърлога, отколкото на дом. Сега влизам в спалнята. Леле как смърди! – Лъчът шари по тавана, надолу по стените, по пода. – Навсякъде има изгорели свещи. Прилича на някакво ритуално място, ако ме разбираш. Сатанинско. На стената има огромен кръст с Исус.

Лъчът спира върху купчина бял плат в единия ъгъл.

– Виждам купчина сгънати ленени чаршафи.

– Провери ги – казва Картър. – Но не ги пипай.

Либович се навежда над купчината.

– Не съм спец по чаршафите – и госпожа Либович ще го потвърди, – но това изглежда странно. – Осветява с фенерчето платната. – Тука има метри и метри чаршафи, достатъчни да увиеш цяла мумия.

– Може би ги е взел направо от фабриката, в която работи – намесва се Мици.

Нещо проблясва в светлината от фенерчето на полицая.

– Майко, тука има стотици ножчета за бръснене – от онези старомодните с острие от двете страни, дето се завинтват на самобръсначката. – Навежда се да огледа по-добре. – Има много кръв по тях, също шише дезинфектант и доколкото виждам, използвана кърпичка.

– Той обича да се самонаранява – обяснява Картър. – Това са инструментите му. Не докосвай нищо, може да е ХИВ позитивен.

– Нямам никакво намерение да ги пипам, шефе.

Либович замълчава за секунда. Изправя се и насочва фенерчето към отсрещната стена. Вижда тъмни петна. Приближава се да огледа.

Кръв.

– Шефе, май намерих нещо. Следи по стената. Прилича на размазана кръв. – Завърта фенерчето. – Десетки петна. – Обръща се и поглежда зад себе си. – Леле майко!

– Какво?

– Писал е с кръв по стената. АЗ СЪМ ВОЙНАТА. Това пише.

164

ЛЕТИЩЕ „КЕНЕДИ”, НЮ ЙОРК

По време на прекачването на самолета за Лос Анджелис, Ник използва чара си, за да издейства преместване в бизнес класа за него и Брусар. Освен това изисква нов списък на пътниците и информация за закупените в последния момент билети от Женева. На екрана не се появяват сведения за късни резервации – дори за него и Брусар. Явно информационните системи навсякъде по света отказват точно когато най-много имаш нужда от тях.

До часа за излитане Ник вече се е запознал с новия главен стюард и охраната на самолета – бивш войник със сурова външност на име Айк, който се настанява на мястото от другата страна на пътеката до него и Едуар. Този път, когато лампичките за коланите изгасват и Ник става да огледа пътниците, ученият изглежда по-спокоен.

Гленда, стюардесата от първия полет, се оказа права – хората щъкат навсякъде. На моменти изглежда, че никой не си е на мястото. Жени седят на седалки, където по списък трябва да има мъже. Липсват деца. Пред тоалетните се редят опашки. Когато се връща на мястото си, Ник не е успял да намери двайсетина мъже от списъка – около два пъти повече, отколкото при полета от Женева. Докато той се чуди какво да прави с липсващите мъже, Едуар бавно се надига.

– Трябва да използвам тоалетната – обяснява, когато вижда критичния поглед на спътника си.

Ник го проследява с очи по пътеката. Казва си, че постъпва глупаво. Трябва да се успокои. Опасността е останала на магистралата за Женева. Старите полицейски навици обаче умират трудно и той остава втренчен във вратата на тоалетната, очаквайки ученият да излезе. Вниманието му се изостря, когато един младеж с кремава тениска и избелели сини дънки се приближава от другия край на самолета и пробва заключената врата. Той е строен и малко под метър и осемдесет висок, с тъмен тен и спортна фигура. По лактите му има драскотини и синини. Под дясното му ухо се вижда незаздравял белег от порязване.

Младежът пак дръпва вратата. Лицето му не е познато на Ник – нито от Женева, нито от последната обиколка на самолета. Детективът става и кимва на Айк. Едрият охранител оставя книгата, която чете, и заобикаля по съседната пътека. Ник оглежда непознатия за признаци, че носи оръжие, като се моли да не се стигне до стрелба тук, във въздуха. Една стюардеса посочва на младежа друга тоалетна малко по-назад в самолета.

Ник тръгва след него. Оглежда всеки сантиметър от дрехите на мъжа. Търси в провисналите му дънки някаква издутина от скрито оръжие или експлозив в чорапа или под крачолите. Кокалчетата на дясната му ръка са подути и одрани – като че ли през последните няколко дни е удрял някого с юмрук. Ник проверява дали Айк се движи успоредно на него в другата пътека, после умишлено се блъска в мъжа пред себе си.

Младежът се обръща и го избутва с длан.

– Хей, внимавай къде вървиш.

– Извинявайте. Опитвах се да си сверя часовника и не ви видях. Чухте ли колко часа каза стюардесата, че е разликата между Ню Йорк и Швейцария?

Младежът го оглежда подозрително, но отговаря:

– Шест.

– Благодаря. – Ник наглася часовника си. – По работа ли отивате в Лос Анджелис, или за забавление?

– За забавление. И в момента вие ми го разваляте.

Младежът се обръща. Айк минава между седалките и застава в пътеката срещу Ник, така че непознатият се оказва между двамата.

Ник отново обръща мъжа към себе си. Погледът му казва, че не го е страх от спречкване.

– Още не съм свършил с вас.

Младежът го поглежда дръзко:

– Ти какъв си бе, полицай?

– Всъщност да. – Ник показва служебната си карта. – Как се казвате и на кое място седите?

Охранителят на самолета се обляга на стената и бръква с една ръка под якето си, където държи електрошоков пистолет.

– Мантън, Джими Мантън. – Младежът бръква в джоба си и изважда отрязък от билет.

Ник взема картончето и проверява в списъка. Съвпада. Той връща отрязъка на младежа и кимва към ожулената му ръка:

– Били ли сте се наскоро?

– Аз? Да се бия? – Младежът докосва ожулените си кокалчета. – Не съм удрял човек от гимназията. Паднах със скейтборда. С това се занимавам. За удоволствие и професионално. Карам скейтборд и сърф. Доста добри пари си изкарвам от това. Защо, да не би да е забранено?

– Все още не. Имам някаква представа от сърф, но осветлете ме, господин Мантън, кои според вас са най-добрите сърфисти?

Очите на момчето грейват:

– О, човече, за мен Мик Фанинг е най-великият! Въпреки че харесвам и оня хаваец, Тори Майстър. Карам повече в неговия стил.

Ник отново поглежда списъка. Убеден е, че младежът е този, за когото се представя – поредният самонадеян глупак, който преживява от спонсорства в Малибу.

Назад по пътеката Едуар излиза от тоалетната и се връща на мястото си. Айк вижда подканващия поглед на полицая и се премества да охранява учения.

Ник няма повече въпроси към сърфиста.

– Приятно прекарване в Калифорния, Джими. И умната.

Плясва приятелски младежа по рамото и се връща при Брусар.

165

ГАРДЕНА

С притисната пред устата кърпичка, Дан Еймис се отдалечава от сянката – и вонята – на старата талашитена къща. Вдишва дълбоко свеж вечерен въздух и се обажда, за да докладва за находката си:

– Изпрати патолога, шефе. Намерих труп на бяла жена, подредена в стила на Привидението, в спалнята на Ема Варли. Нашият човек е бил тук.

Картър и Мици слушат на високоговорител. Той закрива лицето си с ръка. Още една смърт – още едно убийство, което не е успял да предотврати.

– Мислиш ли, че е тя?

– Да. Вече доста се е разложила, но в дневната има нейна снимка и прилича – отговаря Еймис

– Добре. Стой там. Действай като първи полицай на местопроизшествието. Ще изпратя и криминалистите.

– Разбрах.

Картър се обажда на мобилния на Ейми Чан. Тя е работила по всички предишни жертви на Привидението, затова иска и този път да е тя.

Тя вдига след две позвънявания:

– Доктор Чан.

– Здравей, Тайлър Картър се обажда. Извинявай, че те безпокоя в неделя, но имаме още една жертва на Привидението. Може дори да сме хванали самия него.

– Сега ще си взема нещата.

– Жертвата се казва Ема Варли, двайсет и няколко годишна. Откриха я в дома ѝ в Гардена. Мици ще ти изпрати повече подробности на имейла. Еймис вече е там – каза, че е започнала да се разлага.

– Кажи на Мици да не ми праща нищо на имейла – работният ми компютър изгърмя онази нощ, а не мога да се свържа със служебния сървър. Изпратете ми адреса на есемес.

– Ще го направя. Благодаря.

Картър затваря стационарния телефон, изважда мобилния, пише адреса на местопрестъплението и го изпраща.

– Мици, би ли казала на Том да изпрати хората си там?

– Разбира се. Мога ли да споделя няколко идеи?

– Казвай.

– Мислех си две неща.

– Какви?

– Първо, за взлома у Джени Харисън и изчезването на телефона ѝ.

– Как си го обясняваш?

– Може би Привидението е убил Ким Бас и е смятал да убие и Джени. Имала е късмет, че не си е била вкъщи. Надрусала се и се събудила в леглото на непознат мъж.

– Момент на сексуалната разюзданост, който за разнообразие да спаси живота ѝ, вместо да го проваля.

– Може би понякога и на жени като нея им провървява.

– Изпратих екип да претърси къщата на Джеймс. Ще се обадя на Крис да потърсят и телефона.

Мици има още идеи:

– Ако Джеймс е ходил в апартамента на Харисън, може да е оставил отпечатъци и ДНК. В двора ѝ има толкова мръсотия, че може да намерим дори следи от обувки.

– Матюс ми каза, че легендарното ти дясно кроше е само за отвличане на внимание от гениалния ти мозък.

– Матюс да не приказва много, а да ми увеличи заплатата.

– Какво още се сети?

– Проверих в близките участъци. Нямат друго обаждане по повод Ким Бас освен това на Харисън. Джеймс е казал на Джени, че е звънял в полицията, но явно не го е направил.

– Или просто не са го регистрирали. В близкия час ще имаме информация за номерата, на които е звънял от домашния, служебния и мобилния си телефон. Накарай някого да провери дали няма обаждане до някой от участъците.

– Добре.

– Нещо друго?

– Това е.

– Тогава се погрижи за обажданията и после ела долу. Ще поговоря с лекаря и после смятам да разпитам господин Джеймс, да видим какво ще ни каже.

Мици поглежда часовника си. Работи вече дванайсет часа без прекъсване и не му се вижда краят.

– Надявам се да започне с „Признавам“ и да завърши с подпис – измърморва тя.

166

Лекарят съобщава на Тайлър Картър неприятна новина:

– Професионалното ми мнение е, че задържаният не е готов да бъде подложен на разпит.

– Какво? – изплюва Картър. – Не ми казвайте, че се хванахте на тази симулация.

– Не съм убеден, че симулира. Но това не е причината, поради която не можете да го разпитате сега.

– Защо тогава?

– Отворил е раните си. – Карл Дженкинс показва с ръка. – Просто е забил нокти в порязванията и е разкъсал шевовете. Болезнено и кърваво занимание. Трябваше да му сложат усмирителна риза.

– Абсурд. Готви се да пледира невменяемост.

– Може би. Но пак трябва да го пратите в болница.

– Няма да стане. – Картър се отдалечава. – Ако го изпратя в обществена болница, стотици хора ще бъдат застрашени. Осигурете му лечение тук.

– Искате да кажете, че разследването ви ще бъде застрашено.

– О, извинете – да, това също. Разследването ми на серийни убийства ще бъде застрашено. Има голяма вероятност мъжът, за когото сме сто процента сигурни, че е убил десетина жени, да се измъкне.

– Тайлър, нямам друг избор и вие също нямате. Самонараняване в такъв мащаб означава, че съм длъжен да препоръчам да бъде изпратен в болница и лекуван от квалифицирани психиатри. А вие трябва да подкрепите решението ми, защото иначе може да се простите със значката.

– Боже, дай ми сили!

– Дано да ви даде. Впрочем, вече стана късно и трябва да побързаме с хоспитализирането на пациента.

Картър посочва Мици:

– Добре. Но първо ще му повдигнем обвинения и тя ще отиде с него.

– Както кажете – отговаря Дженкинс. – Тя може да го придружи, освен ако той не възразява, което едва ли ще направи. Нека да погледнем истината в очите. Пациентът можеше да си тръгне по всяко време през последните дванайсет часа. Но може би трябва да помислите добре, преди да повдигнете обвинения на човек, за когото има сериозни основания да смятаме, че е душевно болен.

На Картър му иде да фрасне с юмрук стената.

– Можем да му повдигнем обвинения по-късно – намесва се примирено Мици. – Този тип е нарязан на парчета. Ще отида с него. Може да каже нещо важно в линейката. Както сам каза, не трябва да прибързваме.

– Добре – отстъпва Картър. – Но не поемай никакви рискове с този. Ще пратя един униформен с теб. Въпреки външния му вид не забравяй, че той е убиец – сериен убиец.

167

Джон Джеймс – наречен още Избавителя – наречен още Чироза – е вече добре опакован, когато Мици се качва при него в линейката. На две крачки зад нея се приближава грамадното туловище на Джоуи ди Матео, як млад полицай от рядка порода – израсъл в Комптън и Парамаунт, но съумял да не се забърка в уличните банди. Той почти закрива входа на линейката, преди парамедикът да затвори вратата.

Мици се настанява на пейката срещу носилката, на която лежи Джеймс. Към лявата му ръка е свързана система за кръвопреливане. Пристегнат е с каиши, за да не изпадне.

– Аз съм лейтенант Фалън – представя се спокойно тя. – Ще ви придружавам. Имате ли нещо против?

Той отваря очи и я поглежда подозрително.

Мици знае, че първите ѝ думи сега ще определят целия тон на общуването им занапред. Или ще го предразположи да говори, или ще го предизвика да се затвори като черупка на мида.

– Били ли сте в болница досега?

Главата му се поклаща от друсането на линейката, но той не казва нищо.

– Няма от какво да се страхувате. Ще ви почистят и ще обработят раните ви. – Мици го поглежда състрадателно. – Една приятелка веднъж се наряза така. Беше си втълпила, че трябва да се накаже. И вие ли го правите по същата причина?

Той облизва сухите си устни и прошепва:

– Аз съгреших.

– Съгласна съм. Аз също съм грешила. Никой не е съвършен, нали?

Той промърморва нещо:

– ... мабеше...

– Моля? Какво казахте?

Той се втренчва в нея.

– Ема беше.

При споменаването на това име Мици едва успява да запази спокойно изражение.

– Ема? Ема Варли ли имате предвид?

– Моята Ема – едва доловимо прошепва той.

– Казахте, че е била. Беше, не е.

– Сега тя е при Бог. – Джеймс се опитва да седне. – Вече няма да страда. Вече няма да я боли. Тя е в рая.

За раздразнение на Мици парамедикът се пресяга и го натиска върху носилката:

– Легнете, не се вълнувайте излишно.

Мици се премества зад медика и надниква над рамото му.

– Как попадна в рая вашата Ема?

– Аз ѝ помогнах – спокойно отговаря той. – Беше мой дълг.

– А на другите – и на тях ли помогнахте?

– Моята мисия бе да помагам. – Той се замисля над това, което е казал току-що, после добавя: – Аз съм войник на Бог.

Мици решава да си пробва късмета:

– А Ким Бас – и на нея ли помогнахте?

Изражението му се променя. Спокойствието изчезва. Веждите му потрепват от напрежение.

– Бас беше грешка. Тя беше зла, но беше грешка. Имаше нужда от време, за да се поправи. Да изкупи греховете, които е извършила. Не постъпих правилно, като я взех, преди да го е направила.

– Взехте я?

– Мислех, че Бог я е избрал, но сгреших. Сега душата ѝ гори в ада. Грешка беше. Не трябваше да я убивам. Той не искаше това.

Парамедикът хваща китката на Джей Джей и проверява пулса му.

– Мисля, че достатъчно говорихте, детектив. Пулсът му се учести и все още е в шок.

Мици се отдръпва. Трябва да помисли върху това, което чу току-що. Трябва да каже на Картър, че Джеймс е признал пред свидетел поне за едно убийство.

Джей Джей затваря очи. Стиска силно клепачи и започва да се моли тихо:

– Deus meus, ex toto corde paenitet me omnium meorum peccatorum,

eaque detestor...

– На латински е – казва Ди Матео. – Казва се „Деяние на разкаянието“.

– ... quia peccando, non solum poenas a Te iuste statutas promeritus sum, sed praesertim quia offendi Te, summum bonum, acdignum qui super omnia diligaris.

– Знаеш молитва? – изненадва се Мици, като се обръща към едрия полицай.

– Бях иподякон. Католическата църква ме предпази от влиянието на улицата. В превод това, което казва, означава: „Боже мой, разкайвам се и скърбя за всичките си грехове, мразя ги и ненавиждам отдън душа не само защото поради тях изгубих небето и заслужих адските мъки, но много повече, защото наскърбих Тебе, безкрайно добрия и достоен за обичане над всичко. Решавам се твърдо с Твоята благодатна помощ да не греша занапред и да избягвам всякаква опасност за грях. Амин.“

– Впечатляващо.

– В църквата ни караха да го учим наизуст.

Мици поглежда все още мърморещия мъж на носилката. Той със сигурност няма да греши занапред. При малко късмет екипът за изпълняване на смъртните наказания в затвора „Сейнт Куентин“ ще се погрижи за това.

168

БОЛНИЦАТА „СЕНЧЪРИ”, ИНГЪЛУД

Късна вечер е и болничният персонал изглежда натоварен до изнемогване. Избавителя е приет без проблеми в охраняваното отделение, резервирано за целите на лосанджелиската полиция.

Повече от час минава, преди да дойде лекар да го прегледа. Още четиридесет минути са нужни, за да го зашият отново.

Докато Джоуи ди Матео отива да вземе кафе и сандвичи, Мици се приближава до главната сестра на отделението – стройна жена с добре оформена червеникава коса до раменете.

– Сестра, имате ли представа кога ще мога да си взема обратно арестанта?

Сестра Стефани Доусън отговаря с добре отработена професионална усмивка:

– Имате предвид нашия пациент. От това, което ни каза доктор Дженкинс, той официално не е арестуван. И за да отговоря на въпроса ви – по някое време.

– Ние плащаме сметката, госпожице. Това означава, че е наш. Освен това, само за информация, смятам да го арестувам веднага щом измъкнем престъпния му задник на убиец от тук.

Доусън разбира намека. Освен това разбира, че детективката не е човек, с когото е хубаво да се заяждаш.

– Вече почти зашиха раните – обяснява тя. – Психиатърът обаче ще може да го прегледа най-рано след час.

– Шегувате ли се?

– Обикновено не го правим.

Мици поглежда часовника си.

– Вече е почти девет. Казвате ми, че психиатърът може да дойде най-рано в десет, може би единайсет?

– Неделя вечер е. Лекарите имат личен живот. Нормален живот.

– Виждала съм чековете за заплатите им. Това ли наричате нормално?

Сестрата се подсмихва едва видимо:

– Парите нямат нищо общо. Всъщност, ако случаят не беше извънреден, щяхме да държим пациента под наблюдение през нощта и да бъде прегледан чак утре сутрин.

– Може ли поне да говоря с него?

– Боя се, че не. Дадохме му приспивателно и сега спи. Съветвам ви да си починете. Ще ви известим веднага щом дойде психиатърът.

Мици приема съвета. За да се спаси от заплашващата да я обхване лудост, телефонира на Картър:

– Психиатърът ще може да прегледа Джеймс най-рано в десет, може би и по-късно.

– Не Джеймс. Рожденото му име е Джибрил Салех Халид ал-Фулан.

– Разбирам защо се е прекръстил.

– Може би не е поради причината, за която мислиш. Майка му – чиста американка от Делауер на име Медисън – го е прекръстила. Веднага, след като мюсюлманският му баща му Салех се опитал да се взриви в една нюйоркска метростация.

– Боже!

– Момчето израснало с моминското име на майка си – Мур, и вероятно щяло да го запази, ако историята не била стигнала до журналистите. Медисън се нагълтала с хапчета и на другата сутрин шестгодишното дете я намерило мъртва.

– Умряла в леглото, докато спяла. Това ми звучи ужасно познато.

– Психиатрите ще решат, че това е причината за убийствата му. Като дете му обяснили, че майка му отишла на небето. Бог я бил извикал.

– Взета преждевременно.

– Адвокатите на защитата ще изпаднат в екстаз с нашето момче. Обзалагам се, че никога няма да види затвора отвътре.

169

ЛЕТИЩЕ ЛОС АНДЖЕЛИС

Самолетът леко накланя криле и започва да се снижава над шестото по натовареност летище в света. През прозореца Ник вижда пресичащите се линии от насочващи лампи, сякаш прелита над гигантска компютърна дънна платка.

Брусар се размърдва в съня си, докато стюардесите проверяват коланите и капитанът обявява, че благодарение на хубавото време ще кацнат двайсет минути по-рано.

– Добре ли спахте?

– Comme ci, comme ça^20. – Французинът вдига ръце зад врата си и бавно завърта глава наляво-надясно. – Малко съм се схванал и все още се чувствам уморен.

Ник поглежда часовника си.

– Още няма дванайсет. Ще имате цяла нощ да си починете.

Пилотът приземява самолета като по учебник. Плавно като в масло. Без нито едно друсване. От задната част на салона гръмват аплодисменти. Вероятно от ученическия спортен отбор – единствените пътници, съхранили достатъчно енергия в това време на денонощието.

Стюардесите застават на изходите и благодарят на всички, че са пътували с „Луфтханза“; пожелават им приятна вечер. Ник кимва за благодарност на охранителя Айк, който все още стои нащрек, за да е сигурен, че всички ще слязат благополучно.

Докато вървят през ръкава към терминала, Ник се обръща към Брусар:

– От Ню Йорк се обадих на административния ни отдел. Казаха, че са ви резервирали стая в хотел, но тази нощ може да преспите у нас. Имам стая за гости. Не е лукс като у вас, но сте добре дошъл.

Едуар разбира, че Ник все още смята, че трябва да са предпазливи.

– Благодаря за гостоприемството.

– Не е безкористно. Някой ден ще дойда с яхтата си в Южна Франция и двамата с Урсула ще ме разведете из Ница.

– С най-голямо удоволствие.

Десет минути по-късно двамата наближават заградените с кордони гишета на паспортната проверка. Разделят се на различни опашки: Ник – на бързо минаващата за американски граждани; Брусар – в тълпата от чужденци.

– Ще се видим от другата страна – казва детективът. – Ще ви чакам точно зад линията.

Опашката пред Ник върви бързо и скоро той застава пред намусен служител в стъклена кабинка. Униформеният мъж преглежда набързо документите му и го пуска да мине без следа от доброжелателност. Както обеща, лейтенантът минава зад другата кабинка да чака Едуар. Французинът изглеждаше доста блед, когато слязоха от самолета, и Ник се надява, че сърдечните му проблеми не са се влошили.

От паспортната проверка започват да излизат познати лица: Стив Брайънт – от гишето за американски граждани; Рико Агуеро и швейцарците Щефан и Рето – от гишето за чужденци. Ник крачи напред-назад между кабинките. Оттам вижда цялата опашка на чуждите граждани.

Сърфистът Джими Мантън минава през проверката и за момент поглежда Ник, преди да продължи към мястото за вземане на багажа. Полицаят отново наднича от другата страна. Брусар все още не се вижда.

Няма го никъде.

20 Горе-долу (фр.) – б. пр.

170

БОЛНИЦАТА „СЕНЧЪРИ”, ИНГЪЛУД

Сестра Доусън изпълнява обещанието си. В единайсет и десет прекъсва разсеяните мисли на Мици:

– Господин Уайнсток дойде. Сега ще се качи.

Точно навреме.

Четиридесетгодишният Робърт Джон Уайнсток се появява зад ъгъла и се насочва право към отделението. Сестрата хвръква към него като синя пеперуда, привлечена от костюма за две хиляди долара и дребния спретнат тъмнокос мъж, облечен с него.

Мици се колебае дали да му съобщи последната информация – че Избавителя, Джон Джеймс, или Джордж Мур, всъщност е започнал живота си като Джибрил Салех Халид ал-Фулан? Че е син на терорист, прикрит фанатик, готов да убие колкото невинни хора му позволи експлозивът под дрехите. Какъвто бащата, такъв и синът – роден да убива. Решава да не му казва. После я обхваща чувство за вина. Знае, че премълчава информацията, защото не иска изтупаният психиатър да обяви Привидението за невменяем и така да му позволи да прекара остатъка от живота си в клиника, гледайки телевизия или под полите на сестрите.

Уайнсток разменя няколко думи със сестра Доусън, после се приближава до полицаите, седнали в чакалнята. Мици с мъка се изправя от твърдия пластмасов стол, от който цялата долна част на тялото ѝ се е схванала.

– Робърт Уайнсток – представя се психиатърът, като ѝ подава ръка с безупречен маникюр. От далече мирише на парфюм. – Извинете, че ви накарах да чакате, но бях на благотворителна вечеря с кмета.

– Лейтенант Фалън. Знаете ли защо сме тук с моя колега? – Тя кимва към Ди Матео. – Имате ли представа какво е извършил този човек?

– Знам достатъчно. И ви обещавам, че ще действам максимално експедитивно, доколкото позволява професионалната етика.

Изрича тези думи с усмивка, бляскава почти колкото костюма, после ѝ обръща гръб.

– Докторе – не се сдържа Мици. Въпреки интуицията си не може да премълчи. – Трябва да ви кажа нещо. Току-що научихме информация за пациента. Нещо свързано с детството му, което трябва да знаете.

171

ЛЕТИЩЕ ЛОС АНДЖЕЛИС

Монахът прави последна проверка.

Поставя два пръста на врата на учения и търпеливо търси пулс. Не усеща нищо. Брусар е мъртъв. Работата е свършена. Той поставя трупа на седалката в кабинката, където го е завлякъл, и измъква жицата от дълбоката бразда около врата на жертвата. Избърсва я от частици кожа и кръв, пъхва я обратно в мекото кожено калъфче с форма на гривна и го закопчава около китката си.

Ефрем поглежда над преградата към другите кабинки. Всичките са празни, но той знае, че не е задълго. Затова бързо се прехвърля в съседната. Отваря вратата и излиза от тоалетната с наведена глава.

Салонът все още е пълен с уморени пътници, редящи се нетърпеливо пред гишетата. Ефрем бавно и уверено тръгва към по-късата опашка за американски граждани. Колко забавно беше да гледа как Каракандес оглежда пътниците, как проверява имената на седящите покрай едната пътека, докато той незабелязано се преместваше на другата.

Пред него има само петима души. Служителят методично и бързо пропуска хората, като се вглежда изпитателно в лицата им.

Идва ред на Ефрем. Той изважда паспорта си и зачаква да го извикат. Още пет минути и ще бъде свободен.

172

Ник се легитимира пред служителя на последното гише за паспортна проверка и той извиква охраната на летището.

Новината бързо се предава в другите кабинки. Граничните служители един по един затварят гишетата и препречват изходите. Никой няма да мине, докато полицаят не намери спътника си. Пътниците на опашките започват да недоволстват. Късно е. Те са уморени. Всяко забавяне, да не говорим за щателно претърсване, е последното, което искат.

Ник и един служител от охраната обикалят салона. Брусар го няма.

Къде, по дяволите, се е дянал?

Ник вижда входа на тоалетната отляво и си спомня колко блед изглеждаше французинът, докато вървяха през терминала. Веднага тръгва натам, следван неотлъчно от граничния служител. Влизат и другият полицай изважда пистолета си. Ник изважда значката си и обявява:

– Полиция. Свършете си работата, излезте и застанете до стената.

Двамата мъже, които в момента са до писаорите, го поглеждат ужасено.

– Изпълнявайте – заповядва граничният служител и вдига пистолета.

– Дръжте ги под око, докато проверя кабинките.

Ник поглежда вратите и бута първата. Кабинката е празна. Отваря втората. Пак празна.

Следващите три – също.

Шестата врата е заключена. Ник влиза в предишната кабинка и стъпва върху тоалетната чиния. Надниква отгоре и вижда човек, приведен напред и опрял глава на преградата.

– Едуар...

Ник прескача преградата и се приземява в кабинката.

Вдига главата на учения.

Ризата на Брусар е напоена с кръв. През врата му има голяма рана.

– Мамка му!

Ник пуска трупа и излиза от кабинката. Усеща гадене в корема си. Мъжете в другия край на помещението изглеждат смутени, но не приличат на убийци или съучастници. Убиецът на Едуар е избягал.

Единственият въпрос е – колко далеч е успял да стигне?

173

Монахът стои най-отпред на опашката.

Целият район е отцепен, а той е само на крачка да се измъкне. Празната зала от другата страна на гишетата сякаш го вика. Свободата. Той знае, че фалшивият му паспорт може да издържи всяка проверка. Знае, че може да отговори правдоподобно на всеки въпрос, който ще му зададат граничните служители. Каракандес обаче е друга работа. Непредвиден фактор. Той го търси. В оградения район има около двеста–двеста и петдесет души. Откъм самолетите идват още. Горещо е. Климатиците сигурно не работят. Полицаи и служители на летищната охрана бавно минават по опашките, проверяват паспортите и визите, разпитват.

Отзад Ефрем вижда двама парамедици да изнасят покрита с одеяло носилка от тоалетната.

Ученият.

След тях излиза Каракандес. Бързо започва да оглежда лицата на хората. Ръководи се от инстинктите си, не от логиката. Ефрем отмества поглед. Един граничен полицай се приближава:

– Може ли да видя документите ви, господине?

Ефрем мълчаливо му подава паспорта си.

– Откъде сте, господин Блейк?

– Ню Йорк.

Полицаят премества поглед от снимката в паспорта на името на Алвин Кори Блейк към лицето на монаха.

– От коя част?

– Бруклин. Близо до корабостроителницата.

Ефрем поглежда полицая в очите. Глупакът се опитва да отгатне етническия му произход. Опитва се да прецени дали е латиноамериканец, мулат, може би арабин.

– Ако се чудите, взел съм тена от майка ми, ливанска християнка, а хубавите черти от баща ми, който беше докер католик.

– Така ли? – Полицаят поклаща глава и му връща паспорта. На опашката винаги има някой отворко. – Приятно прекарване в Лос Анджелис.

– Благодаря.

Ефрем прибира паспорта в якето си. Забелязва Каракандес с друг полицай на няколко метра от него. За частица от секундата погледите им се срещат. Лицето на една дебелана отдясно на монаха е цялото в пот; изглежда, че всеки момент ще припадне. Той ѝ се притичва на помощ; една полицайка – също.

Ник се приближава и дискретно показва значката си на полицая, който току-що провери Ефрем.

– Откъде каза, че е онзи човек?

– От Ню Йорк, Бруклин. Забеляза, че гледам цвета на кожата му, и каза, че баща му бил кореняк нюйоркчанин, а майка му от Ливан или нещо такова.

– Ливан, така чух и аз.

Дебеланата пада като голям закръглен пън и хората наоколо надават уплашени викове. Тя се просва по очи на пода. Полицайката се навежда да види дали е добре.

Ефрем също се навежда да помогне. Да си помогне с пистолета от колана на полицайката.

174

БОЛНИЦАТА „СЕНЧЪРИ”, ИНГЪЛУД

Малко преди полунощ Робърт Уайнсток излиза от охраняваното отделение и Мици неуспешно се опитва да прочете изражението му, докато той се приближава към нея и Ди Матео. Сестра Доусън бързо излиза от стаичката си и изприпква при психиатъра.

– Здравейте, детектив. Отново моля за извинение, че ви накарах да чакате. – Уайнсток се обръща към сестрата. – Има ли помещение, където да поговоря поверително с полицаите?

– В моя кабинет. Моля, последвайте ме.

– Благодаря.

– Аз ще остана тук – казва Ди Матео и махва към болничната стая на Привидението.

Мици, психиатърът и сестрата отиват в малък кабинет в дъновото на коридора.

– Благодаря, сестра. Това е всичко. – Уайнсток затваря вратата след нея. – Добре, седнете, моля.

Мици го поглежда омърлушено:

– Ще ми се наложи ли?

– Мисля, че да.

Мици взема още един от натъртващите задника пластмасови столове, а лекарят се настанява срещу нея.

– Знаете ли правилата на Макнотън, детектив?

– Невинен поради невменяемост, нали? – отговаря тя със свито сърце. – Подарък от добрите стари англичани за и без това обърканата ни правосъдна система.

– Точно така. И според тези правила мъжът, когото току-що прегледах, е душевно болен. Няма никакво съмнение. Умът му е достатъчно бистър, за да си спомни името, адреса, възрастта и професията си, но спонтанните му монолози на латински, откъслечните разговори с Господ и дълбокото и постоянно желание да се самонаранява, са ясни признаци за крайна форма на психическа нестабилност. Нямам друга възможност, освен да започна процеса по настаняването му в подходяща медицинска институция.

Мици опира глава на ръцете си. Когато чуе това, Картър ще се самоубие.

– Тази вечер направих само предварителен преглед, но и това е достатъчно, за да установя, че има делюзии и много лесно може да покрие критериите на Макнотън за временна невменяемост. Най-просто казано, в момента, когато убива, господин Джеймс не съзнава, че върши зло. Той е заплаха както за обществото, така и за себе си.

– А какво мислите за теста „Полицай до рамото“? Този човек се е промъквал в къщите на самотни жени и ги е убивал в съня им. Би ли го направил, ако в стаята имаше полицай?

Уайнсток се подсмихва с разбиране:

– Може би. Но случаят на господин Джеймс не е толкова прост, колкото ви го представих.

– Нищо от това, което чух, не ми звучи просто. Значи нещо в мозъка, в гените или във възпитанието му го е накарало да извърши тези престъпления – всичко друго освен това, че е искал да го извърши.

– Детективе, моля ви. Разбирам негодуванието ви, но то няма да помогне.

– Съжалявам.

– Господин Джеймс отлично съзнава какво е сторил. Разбира защо сте тук и че смятам да го изпратя в психиатрична клиника. Въпреки това поиска да говори с вас.

175

ЛЕТИЩЕ ЛОС АНДЖЕЛИС

Падането на жената не разсейва Ник. Той нито за миг не отмества поглед от стройния мъж до нея, който се навежда към полицайката и посяга към пистолета ѝ.

Ефрем се завърта и стреля към тавана, преди някой да се приближи до него.

Хората се разкрещяват и започват да залягат. Монахът сграбчва едно момиченце с жълта рокличка и го стиска силно с лявата си ръка. Детето е на не повече от четири годинки и засега ще бъде неговият щит.

– Назад! – изкрещява той към двамата полицаи в дъното на залата, които изваждат пистолетите си. – Хвърлете оръжието и стойте далеч, иначе ще я застрелям.

Оръжията издрънчават на пода и Ефрем се отдръпва между стъклените кабинки. Полицаите ще го последват, разбира се. Но засега ще ги забави. Ефрем отмества леко пистолета от главата на ужасеното момиченце и стреля два пъти в тълпата. Първият куршум улучва един тийнейджър в гърба. Вторият пръсва главата на един старец в инвалидна количка.

Ефрем хуква към салона за получаване на багажа, като повлича детето със себе си.

Ник е първият, който се затичва след него. Повечето други полицаи и охранители отиват да се погрижат за ранените и да успокоят хората. Някой сигурно ще извика подкрепления по радиостанцията, но ще е късно. Отпред стоят нищо неподозиращите митничари. Те мързеливо чакат да изпълнят задълженията си, преди пътниците да се отърват от последната бюрократична спънка и да влязат свободни в главния терминал.

Ник изкрещява предупредително:

– Той е въоръжен! Онзи мъж е въоръжен и държи едно момиченце!

Твърде късно. Чуват се гърмежи. Охранителят отляво на Ник пада прострелян. После – колегата му отдясно.

От пътниците се чуват още уплашени крясъци. Ник грабва пистолета на един ранен служител и освобождава предпазителя. Изтичва през автоматичната врата и нахлува в салона за пристигащи.

Сблъсква се с вълна от хора. Убиецът го няма. Ник оглежда салона, но не вижда нищо зад морето от вдигнати табелки с имена в ръцете на посрещачите. Изведнъж мярва черно яке, измъкващо се през един от изходите. Трябва да е той.

Ник си проправя път към изхода. Излиза и се обръща надясно. Убиецът е там.

Ник се оглежда за момиченцето. Няма я. Той се прицелва.

Твърде късно.

Куршумът пронизва лявото му рамо. Разтърсва го. Болката е ужасна.

Дългогодишният опит му помага да се мобилизира. Той запазва самообладание. Задържа дъха си. Спира треперенето на ръката. Дръпва спусъка. Срещу него руква кръв. Чува се гърмеж. Като ръкопляскане. Размазаният силует пред него се олюлява. Умът на Ник смътно регистрира друг гърмеж. В тялото му се забива втори куршум. Не го видя. Не го очакваше. Все пак фактът, че е в състояние да мисли за това, означава, че е жив. Това поне е утеха.

Краката му поддават. Няма болка – засега. Все още се събира, за да го залее като цунами – цял океан от болка. Не може да диша. Шокът блокира белите му дробове. Не може да изкара дори лек шепот от гърлото си. Нервите и мозъкът му се вцепеняват. Ник вижда ръцете си, но не може да ги помръдне. Не ги чувства. През пръстите му се процежда кръв.

Втората рана е в корема. Сериозна е. Това успява да разбере. Кръвта започва да блика.

176

БОЛНИЦАТА „СЕНЧЪРИ”, ИНГЪЛУД

Първото, което прави впечатление на Мици, когато влиза с психиатъра в стаята, е колко спокоен изглежда Джеймс. Въпреки покритите с корички кръстове по лицето и гърдите му, на устните му има доволна усмивка.

Човек, сторил онова, което е извършил той, не би трябвало да има право на почивка. Проклетият звяр трябва да бъде държан буден до деня на смъртта му, който – надяваше се Мици – ще настъпи съвсем скоро.

Уайнсток затваря вратата след себе си и клепачите на Привидението потрепват.

Мици преглъща с мъка. Не иска гневът ѝ да проличи. Засега. Нека първо този луд изверг да каже каквото има да казва.

Джон Джеймс премества сънливо поглед от детективката към психиатъра и бавно се надига на възглавницата. Мици слага стол до леглото.

– Господин Уайнсток ми каза, че искате да говорите с мен.

Той кимва бавно:

– Да.

Мици се опитва да скрие омразата в очите си и да не си представя всички снимки от местопрестъпленията, които е видяла – покритите с чаршаф жени, разбитите животи.

– Знам какво съм извършил, детектив. – Той посяга към чашата водата на шкафчето до леглото. – Отнех живота на други човешки същества. Трябва да разберете, че те искаха да бъдат взети.

– О, да, сигурно.

– Да, наистина. Всички освен Ким Бас и Ема – моята Ема.

– Не разбирам.

– Убих Бас, защото двете с Харисън тормозеха Ема. Не го направих по заповед на Бог. Направих го, защото аз исках. Щях да убия и Харисън, ако си беше вкъщи, когато проникнах у тях.

Явно Мици е била права за телефона на Джени.

– Нека да го изясним. – Тя поглежда Уайнсток, за да му даде да разбере, че по-късно ще го накара да свидетелства за онова, което чува. – Признавате ли за предумишленото убийство на Ким Бас и опита за убийство на Дженифър Харисън?

– И за убийството на Ем, Ема Варли. – Джон Джеймс извръща глава.

Мици го поглежда внимателно. Той плаче. Мъжът, който е убил повече от десет жени, плаче!

Избърсва сълзите си с крайчеца на възглавницата.

– Не знам защо убих Ем. Тя беше всичко за мен. Отначало помислих, че Бог я е избрал, че иска да ѝ помогна да отиде при Него. Но сбърках.

– Сбъркал сте?

– Чувствата ми към нея ме подведоха. Никога дотогава не се бях чувствал така.

– Обичахте ли я?

– Все още я обичам. Затова знам, че сгреших. Знаех, че греша, още когато го правех. Но въпреки това го направих.

– Защо ми казвате това сега? Може би защото знаете, че няма как да ви бъде наложено съдебно преследване и смъртно наказание. – Тя отново поглежда Уайнсток. – Сигурен сте, че докторът ще ви изпрати в клиника и никога няма да бъдете изправен пред съда.

Привидението я поглежда сурово:

– Не – грешите! Казвам ви го, защото Бог иска да бъда съден. – Джеймс си поема въздух и отново се успокоява. – Бог иска да си понеса наказанието за стореното. Той не се срамува от това, което съм направил по Неговата воля, нито пък аз се срамувам от волята му. Светът трябва да разбере, че допуснатите грешки са дело на един смъртен, а не на Всевишния.

Уайнсток се навежда над пациента и прошепва:

– Може ли да обясня нещо на полицая?

– Разбира се.

Психиатърът се изправя и се обръща към Мици:

– При цялото ми уважение, лейтенант, не съм сигурен, че съзнавате пълните последствия от това, което чухте. При един процес преди години съдът постанови, че клаузата за невменяемост не може да бъде наложена принудително на интелигентен подсъдим, който не желае да приеме такава защита. Господин Джеймс е точно такъв случай.

– Точно така – потвърждава спокойно пациентът. – Аз не искам да пледирам невменяемост. Признавам за убийствата на Ким Бас и Ема Варли и искам да понеса полагащото се за тях наказание.

177

Чуват се сирени. Ту засилващи се, ту отслабващи гласове. Блясват и угасват светлини.

От хаоса наоколо Ник Каракандес разбира, че са го качили в линейка и че умира. Болката идва. Нахлува като оглушителна какофония от фанфари в главата му. Известява, че тялото няма да преживее толкова тежка травма.

Непознати хора избърсват кръвта от корема му. Отчаяно притискат кърпи върху раната и крещят на медицински жаргон за хидростатичен шок, хеморагия, кръвно налягане и бог знае още какво.

От тона на гласовете им Ник разбира, че се борят да спасят живота му и губят битката.

Пред очите му се появява лице на полицай.

– Дръж се, приятел. – Усмихва се пресилено. – Почти стигнахме. Гледай ме, не затваряй очи.

Ник се опитва да изпълни съвета му, но клепачите му тежат. Не може да ги държи отворени.

Всичко потъва в мрак.

– Губим го! Бързо! Направете нещо!

– Дръж го буден! За бога, просто го дръж буден!

Далечни гласове. Друсане. Сирени. Невероятна горещина и после ледени вълни.

– Хайде, приятел! Ще се оправиш.

Ник отваря очи. Отново вижда полицая.

– Добре, това е добре. Не спирай да ме гледаш.

Този поглед му е познат. Самият Ник неведнъж го е използвал. Гледал е така по тъмните улички, когато членове на улични банди – всъщност момчета, твърде млади, за да си купят легално алкохол – са лежали пред него и е виждал как кръвта им изтича. Коленичил е до тях с точно този поглед и ги е лъгал в последните минути от живота им.

Отново затваря очи.

– Не! Не! Хайде, приятел!

Мракът го успокоява. Това е мястото, където ще намери покой. Мястото, където няма да изпитва болка.

Мисли си за Каролина и Макс, представя си как летят със самолета за ваканцията, на която така и не отидоха. Как тичат заедно по пясъка, държат се за ръце, плискат се с водата, смеят се и скачат във вълните.

– Губим го!

Фанфарите стихват.

Болката изчезва.

ПЕТА ЧАСТ

Вярвам в Бога, Всемогъщия Отец, Творец на небето и земята; и в Исуса Христа, единствен Неговия Син, Господ наш.

178

ПОНЕДЕЛНИК

ПОЛИЦЕЙСКИЯТ УЧАСТЪК НА 77-А УЛИЦА, ЛОС АНДЖЕЛИС

В осем сутринта Мици влиза в почти пълната оперативна зала. Оглежда подозрително бюрата, докато сваля якето си.

– Какво се е случило, пичове? Да не би жените ви да са се наговорили и да са ви изгонили вкупом?

Един сержант при ксерокса я поглежда с каменно изражение:

– Отиди при капитана, Фалън. Каза, че иска да те види веднага щом дойдеш.

– Матюс? – изненадано възкликва тя, докато оставя якето на облегалката на стола си. – В осем часа в понеделник?

– Телефонът ти е изключен – обяснява сержантът. – Опитвал се е да се свърже с теб.

– По дяволите.

Забравила е да плати сметката. Спрели са го. Тя изважда телефона от чантичката си. Батерията е паднала. Изключил се е снощи, след последния ѝ разговор с Картър, преди да се прибере вкъщи. От умора е забравила да го зареди.

Мици отива в кабинета на шефа. Ако е сбъркала нещо, вероятно е свързано с юридическите формалности в болницата. И да е така, чудо голямо. Направи всичко възможно. Не могат да искат от нея повече.

Секретарката на Матюс не е на поста си. През вратата Мици вижда началника да говори с Тайлър Картър. Разговорът не изглежда приятен.

Тя почуква и отваря вратата.

– Искали сте да ме видите, началник.

– Влез и затвори вратата.

Изражението на двамата мъже никак не ѝ харесва.

– Какво е станало?

– Ник Каракандес е бил прострелян снощи на летището при престрелка с мъж, който бягал от граничните власти.

Тя затаява дъх.

– Изпаднал е в клинична смърт по пътя за болницата. Една рана в корема, друга – в рамото...

– Боже мой!

Краката ѝ омекват. Матюс вдига ръка:

– Чакай да свърша. Успели са да го съживят в спешното. Жив е, но е в кома. – Матюс ѝ посочва един стол. – Застрелял е беглеца, но той успял да го улучи с два 45-калиброви.

– Брусар, ученият, за когото каза, че пристига с Ник – намесва се Картър, като докосва рамото ѝ, – той също е мъртъв, както и един възрастен инвалид, попаднал в престрелката. Едно младо момче ще остане парализирано за цял живот.

Мици стои като онемяла.

– Брусар е бил намерен убит в тоалетната на летището, преди да мине през граничния контрол. Това е предизвикало престрелката.

– Мислех, че са пристигнали благополучно – успява да промълви накрая Мици. – Ник ми се обади от Ню Йорк и каза, че всичко е наред.

– Оказва се, че не е. – Матюс се опитва да звучи прагматично. – Тайлър изпрати двама от хората си да извършат оглед на местопрестъплението. Двата трупа са в моргата.

– Искам да отида в болницата. – Тя поглежда Картър. – Ако може. Ще се опитам да завърша с материалите за Привидението, след като се върна.

– Разбира се. Обаче внимавай. Журналистите вече са чули за стрелбата на летището и душат около спешните отделения в града.

Мици се изправя и в този момент вратата се отваря. Влиза Ейми Чан. На лицето ѝ се изписва състрадание.

– Здравей, Мици. Дойдох веднага щом научих.

– Благодаря.

Появата на приятелката ѝ е утеха за Мици.

Матюс не пропуска да я подготви за най-лошото:

– Мици, перспективите за Ник не са добри. Снощи лекарите дадоха четиридесет процента шанс да оцелее.

– Майната им на лекарите. – Тя отваря вратата. – На пристанището го чака лодка и аз ще се погрижа той да се качи на нея.

179

По пътя към болницата сърцето на Мици се къса от мъка.

Нещо я кара да се надява, че присъствието ѝ до леглото му, ще направи някаква магия – като по филмите. Алхимията на правилния момент – просто поставяш подходящия човек на подходящото място в подходящото време и всичко се нарежда.

Абсурд.

Тя поглежда към Ейми Чан над тръбичките, системите за преливане на кръв и плазма и пиукащите монитори:

– Можеш ли да поговориш с тях, нали се сещаш... като с колеги? Да разбереш какви са реалните му шансове.

– Разбира се.

Ейми излиза. Мици отново поглежда Ник. По дяволите, би изглеждал като герой, ако не изглеждаше като мъртвец. Тя веднага се смъмря мислено за тази идея.

– Четири дни, глупако... – Стиска ръката му. – Четири проклети дни. Как можа да прецакаш нещата, когато ти оставаха само четири дни до напускането? Заслужаваш да те напляскам. Всъщност, след като излезеш от тук, наистина ще те напляскам.

Поглежда монитора, после преплита пръстите си с неговите и просто задържа ръката му. Ейми отваря вратата и шумът кара Мици да се обърне.

– Има една добра и една лоша новина, Миц. Куршумът, с който е ранен в корема, е излязъл от другата страна. Изгубил е много кръв, но няма увредени жизненоважни органи. Това е голям плюс. Лошата новина обаче е, че когато е паднал, е пукнал главата си и това е предизвикало мозъчен кръвоизлив и оток. Разбрали са едва след като са му направили скенер. Като сметнеш раната на рамото, голямата кръвозагуба и травмата, нищо чудно, че е в безсъзнание. Хората от Бърза помощ са свършили чудесна работа, като са го закрепили, докато го закарат в операционната.

– Какви са шансовете му, Ейми?

– Трудно е да се каже.

– Не ме залъгвай. Кажи ми като приятелка. Да резервирам ли празненство за изпращане от службата, или да организирам погребение?

Ейми се усмихва мрачно:

– Следващите няколко часа ще покажат.

180

Четиридесет процента шанс. Тази мисъл не спира да измъчва Мици. Ник със сигурност е оцелявал и при по-тежки ситуации на улицата. Тя започва да гризе единия си нокът и се заглежда през прозореца, докато Ейми кара към участъка. Ако не го бе изпращала в Италия, това нямаше да се случи. Мици обаче знае, че няма смисъл да се обвинява – така няма да му помогне. Тя отхапва последното отчупено парченце нокът и се обръща към приятелката си:

– Направи ли аутопсия на мъжа, когото е застрелял Ник?

Ейми поклаща глава:

– Тери Джоунс я направи. Аз още работех върху Ема Варли, когато го докараха.

– Видя ли го изобщо? Как изглежда?

– За съвсем малко – отговаря Ейми. Знае защо приятелката ѝ се интересува. – Нищо особено. С черти на арабин. Спортно телосложение. Между трийсетте и четирийсетте. Не се вглеждах много.

– Къде го е улучил Ник?

– В главата.

Ейми почуква с пръст точно над носа си.

– Жалко. Мръсникът е умрял мигновено.

Пристигат в участъка и влизат.

– Ще ти се обадя по-късно – казва Ейми. – Имам да свърша доста неща. А, между другото, завърших доклада за плащаницата. Кажи ми, когато решиш, че ти се занимава.

– Благодаря. За момента не ми е важен.

– Не е. Нищо не е важно, когато приятел е в опасност. Все пак ще ти го изпратя с вътрешната поща.

– Благодаря. – Мици се усмихва. – Как мислиш? Фалшификат ли е, или е истинска?

– Ако изключим твърденията на скептиците и ненормалните – а повярвай ми, има стотици такива писания – бих казала, че отпечатъците върху плащаницата отговарят на мъж, който е бил разпънат и пробождан.

– Готова си да го потвърдиш пред съда, така ли?

– Вероятно, но ще искам тлъст хонорара, за да го направя.

Двете се засмиват. Ейми махва с ръка, преди да се обърне:

– Не се прибирай у вас, преди да ми се обадиш.

– Нямам такова намерение.

Мици се връща в отдел „Убийства“ и влиза в кабинета на Картър. Иска да се занимава с нещо, с каквото и да е, само и само да не си представя онези монитори, тръбички и несигурни шансове.

В кабинета заварва Картър и Том Хикс прави, опрели ръце в бюрото и наведени над някакви документи и прозрачни плаки. Хикс я поглежда:

– Какви са последните новини?

– Стабилен е, но все още е в критично състояние.

– Излезе ли от комата?

Тя поклаща глава:

– Не. Ейми Чан каза, че близките няколко часа ще са решаващи.

Хикс кимва:

– Навремето се смяташе, че най-тежките мозъчни увреждания се получават в момента на раняването. Сега знаем, че следващите часове са по-опасни. Говорим за отичане на мозъка и различни усложнения като спастична хемиплегия, хиперрефлексия, спазматичност...

– Не, Том – прекъсва го Картър. – Изобщо не говорим за такива дивотии. Ако държиш да описваш в подробности всички усложнения, намери си други слушатели.

– Извинявай, Тайлър, не мислех...

Мици кимва към бюрото:

– Какво гледате?

– Том е открил нещо необичайно. Необичайно и обезпокоително. – Картър подрежда една до друга три комплекта плаки с ДНК профили. – Ти си ученият, Том, най-добре ти обясни.

– На първата плака е ДНК отпечатъкът на престъпника, който е оставил следи в къщата на Тамара Джейкъбс и наетия лексус. Вече го свързахме с мъжа, когото Ник е застрелял снощи. Един и същи човек е.

Това е добра новина за Мици.

– Значи хванахме убиеца на Тамара, така ли?

– Да, а също и на Едуар Брусар – добавя Картър.

– Така е – потвърждава Хикс. – Остава да направим пълен ДНК тест, но това е по-скоро формалност. Сега виж втория профил. – Той показва съответната плака. – Това е от пробата, която Ник изпрати по куриер от Италия – микроследи от убиеца на Марио Сакони. – Ученият наслагва двете плаки. – Един и същи човек.

– Отпечатъците също съвпадат – добавя Картър. – Взехме няколко частични от тиксото, което Ник е отлепил от устата на убитата в Италия жена. Достатъчно добри са, за да докажем съвпадение.

Хикс вдига други три плаки:

– Сега става още по-интересно. Знаеш ли чии са тези генетични отпечатъци?

Мици поглежда, въпреки че няма шанс да знае.

– Не, нямам представа.

– Първото е ДНК профилът на Привидението. Имаме го от повече от година. Второто е от пробите, които Джон Джеймс ни даде доброволно вчера. Третото е от косъм, намерен върху трупа на Ема Варли.

Хикс наслагва трите плаки една върху друга.

– Идеално съвпадат – обявява Картър. – Ако успеем да убедим прокурора да повдигне обвинения, осъдителната присъда ни е в кърпа вързана.

Двамата с Хикс се споглеждат.

– Какво? – измърморва Мици. – Имаме двама различни убийци и два различни ДНК профила, които доказват престъпленията им. Има ли още нещо?

– Покажи ѝ – казва Картър.

Ученият внимателно изважда още една плака:

– Това е ДНК от кръвта, която според Ник е взета от Торинската плащаница – пробата, която Ерика Кракси му е дала с медальона на свети Христофор.

Мици поглежда плаката. Цялата е в неразгадаеми тъмни и светли ивици, но дори за неспециалист е видно, че се различава от другите.

– И какво? Каква е връзката?

Хикс изважда по една от другите два комплекта плаки:

– Това тук е от мъжа, когото Ник е застрелял. Това е от Джон Джеймс, или Привидението. – Криминалистът замълчава за момент, за да могат Картър и Мици да огледат добре плаките. – Това, което държа тук, е от плащаницата. – Хикс поставя профила върху този, който държи с лявата си ръка – този на мъжа, когото Ник е убил. – Ето, вижте тези съвпадения. Не са пълни във всички колони, но има много общи линии. Това са родови сходства. Далечни роднински връзки, размити в поколенията, може би в течение на няколко века, но въпреки това връзки. – Вдига горната плака и я поставя върху намиращата се отдясно, тази на Привидението. – Ето пак съвпадения. Не пълни, но отново доказващи далечна роднинска връзка.

Мици не е сигурна, че разбира какво се опитва да ѝ каже ученият:

– Искаш да кажеш, че Привидението и застреляният от Ник са далечни роднини на Мъжа от плащаницата?

– Точно това искам да кажа. – Хикс поставя двата профила един върху друг. – Ето, тези ивици, виждаш ли? Далечни роднински връзки, генетично наследство, предавано през континенти и столетия.

– Престъпният ген. – Изсумтява Картър. – Това е подарък за всички добродушковци, които смятат, че хладнокръвните убийци като Привидението просто не могат да се сдържат. О, не, те са невинни жертви на генетичното си наследство, което неизбежно се предава от баща на син – те просто не са в състояние да преодолеят желанието си да убиват. – Той вдига кошчето от пода и се приготвя да го хвърли. – Извинявам се, но ще го метна!

181

РИМ

Андреас Патикос мислеше, че никога вече няма да види стария си приятел. Фактът, че сега седят един срещу друг, не е повод за празнуване. И мястото на срещата им също е красноречиво за сериозността на проблема.

Набил Хаяк взема папския съветник от Ватикана, потегля по „Кончилиационе“ и след няколкостотин метра завива в тъмна странична уличка. Двамата мъже остават в очукания фиат, който ливанският свещеник притежава повече от десетилетие. В мрака той обяснява причината за тази спешна среща.

– Монахът е мъртъв. Застрелян от полицай в Лос Анджелис.

– Мили Боже!

Хаяк решава да разкаже всичко, без да чака въпросите:

– Пострадали са още четирима. Двама от охраната на летището, едно момче и полицаят, който е убил Ефрем. За съжаление, един старец е загинал.

Патикос пребледнява от ужас.

– Как е станало?

Хаяк скрива голяма част от това, което знае:

– Не е много ясно. Информираха ме, че монахът почти бил изпълнил задачата си, когато полицията го обградила на летището. Изглежда, че не е имал друг изход, освен да се бие до последния си дъх.

Съветникът свежда глава, като се замисля за мъртвите, ранените и техните близки. Толкова много болка, толкова много страдание са причинени.

– Това ли е краят, Набил?

Изражението на приятеля му издава, че не е:

– Кракси и онзи учен, Брусар, са мъртви, но ДНК пробите, взети от плащаницата, може все още да не са унищожени.

– Какво? Главната задача на монаха беше да унищожи откритията, направени въз основа на тези богохулствени проби!.

– Знам, но изглежда, че първоначалният източник е бил разделен и част от пробите са попаднали в лабораторията на лосанджелиската полиция.

– Тогава трябва да вземем мерки никога да не бъдат изследвани. Наш дълг е да направим така, че да не може да се докаже никаква връзка със Свещената плащаница.

– Съгласен съм, но тази работа трябва да свършиш ти, Андреас. Трябва от името на Светия отец да потърсиш съдействие от нашите приятели.

Патикос кимва.

– Това само по себе си обаче няма да бъде достатъчно. Разбираш, нали?

– Не ме поучавай за задълженията ми, Набил. Върни ме във Ватикана. Знам какво трябва да направя.

182

Дългият ужасен ден завършва с неочаквана лоша новина – Мици отново е привикана при Дик Матюс.

Смазана от умора, тя се повлича по дългите коридори към кабинета на капитана. Тревогите от последните дни са изсмукали и последната ѝ капчица сили. Секретарката ѝ се усмихва от бюрото и ѝ махва да влезе. Матюс седи начело на малката конферентна маса, Картър и Том Хикс са от двете му страни. Срещу тях – в красив черен костюм „Армани“ – е заместник-окръжният прокурор Мария Санчес.

Мария е олицетворение на всичко, което една жена може да мрази в друга.

Мици би могла да преглътне коравосърдечието, самовлюбеността и егоизма на тази кучка, която миналата година използва един случай с убийство на дете като лична рекламна кампания. Но никога не би могла да прости факта, че независимо от това, кое време на деня е, чернокосата юристка – която е с цели три години по-възрастна от Мици – винаги успява да изглежда наполовина по-млада.

Това е непростимо.

Мици спира в другия край на масата.

– Капитане?

– Седни. – Той махва към един стол. – Обсъждаме случая с Привидението и по-точно резултатите от ДНК тестовете на Том.

– Обсъдихме – набляга на миналото време Санчес, като хвърля на капитана заплашителен прокурорски поглед.

Мици никога не би седнала до прокурорката, затова се настанява срещу Матюс.

– С какво мога да помогна?

– Няма да съдим Джеймс. – Матюс замълчава, за да ѝ даде възможност да осмисли чутото. – Ще бъде изпратен в психиатрична клиника.

Санчес се покашля и отбелязва:

– Капитане, ако вашите хора успеят да свържат самопризнанията на Джеймс с убийствата на Варли и Бас, комисар Брадли ще направи публично изявление, че тези престъпления имат връзка с Джеймс, но той не е в състояние да бъде съден. Освен това ще обяви, че разследването на Привидението е официално закрито и не търсите друг извършител.

Матюс се почесва по тила и поглежда Картър:

– Пред обществеността ефектът е същият, както ако си спечелил делото. Случаят е решен успешно.

– На комисаря това несъмнено ще му хареса – казва Санчес. – Освен това случаят ще бъде приключен без изнасяне на неуместна информация и излишни разходи за данъкоплатците.

Картър я поглежда яростно:

– Под неуместна информация имате предвид научните открития на Том – открития, които американските граждани имат право да узнаят.

Тя махва пренебрежително с ръка:

– Не бъдете наивен. Деветдесет процента не биха ги разбрали, дори да отидете при всеки от тях и лично да му ги обясните.

– Защо? – намесва се Мици, като се опитва да запази спокойствие. – Защо се опитвате да заметете тези открития под килима?

Санчес въздъхва. Поглежда я снизходително:

– Ами помислете разумно. Представете си възможните последствия, ако съобщим всички факти. Рискуваме да дадем на адвокатите из цялата страна повод да започнат нова кампания за приемане на генетичните дадености като смекчаващо вината обстоятелство.

– Глупости. В целия свят има милиони примери за добри, достойни и спазващи закона граждани, които са близки – да не говорим за далечни – роднини на изнасилвачи, убийци и терористи. Те не са лоши хора. Гените им не носят зло.

– Мици е права – подкрепя я Картър. – Лошите хора са такива, защото сами са пожелали да бъдат лоши.

– Не можем да пуснем този дух от бутилката – настоява Санчес, като вдига дланта си. – Край на дискусията.

В стаята настъпва тягостно мълчание. Мици се пресяга, взема си чаша и си сипва вода от стъклената кана в средата на масата.

– Има и нещо друго – казва тя. – Нали?

Никой не отговаря на въпроса ѝ. Тя поглежда едно по едно лицата около масата.

– Хайде де, аз съм голямо момиче. Ще го преживея. Все пак нали затова съм тук. Имате нужда да приема решението ви, да кимам послушно и да преглътна тази крещяща политическа манипулация.

Матюс я изчаква да се успокои, след което казва:

– Мици, цялата тази работа с плащаницата е проблем – голям проблем. Ще ни създаде адски главоболия с италианците.

– Карабинерите ли имаш предвид?

– Да. На комисаря цял следобед му досаждат дипломати. Посланици. Не искат да споменаваме нищо за плащаницата, за незаконно взетите проби. – Матюс поглежда към Хикс. – Особено за резултати от тестове, които не са официално одобрени и са извършени зад граница, и за връзки със серийни убийци.

– Ха, естествено, че няма да искат – изсумтява Мици с все по-нарастващ гняв.

– Италианско-американските отношения винаги са били много добри – опитва се да я увещава Матюс. – И много важни за двете страни.

– Няма ли да кажеш нещо и за мафията?

Мария Санчес я поглежда строго:

– Решението е взето, детективе. Капитан Матюс ви извика само от учтивост. Окръжният прокурор и комисарят вече дадоха уверения, че няма да правите никакви коментари по случая „Тамара Джейкъбс“ или друго, свързано с Торинската плащаница, без тяхното изрично одобрение. – Прокурорката дръпва стола си назад и се изправя. – Всеки, който наруши заповедта, остава без работа и без пенсия. Приятна вечер на всички.

Мици се втренчва в пода. Сърцето ѝ тупти като след маратон.

– Госпожо прокурор.

Санчес спира с ръка на дръжката на вратата.

– Да, детектив?

– Когато отидете на неделната литургия – както съм сигурна, че прави всяка примерна католичка като вас – надявам се цялата църква да стане на крака и да ви приветства с аплодисменти, каквито несъмнено заслужавате.

Вратата на Матюс се затръшва толкова силно, че стъклото за малко да се счупи.

183

За Андреас Патикос не е проблем да вземе ключа за преддверието на папските покои. Светият отец отдавна спи, а охраната е свикнала да пуска стария грък късно през нощта, за да оставя документи или да изпълнява други задачи.

Когато влиза в тъмната стая, умът му е зает с обезпокоителна смесица от мисли за наука, религия и история. През вековете Църквата е почитала различни предмети като короната от тръни или копието, с което е бил прободен Христос. Но в никоя от пробите, взети от тях, учените не са намерили следи от кръв – човешка кръв, кръвта на Исус Христос, Божия Син.

Дори върху Торинската плащаница не бяха намерени биологични доказателства – досега, когато пробата бе открадната и изследвана по съвременни методи, по-напреднали от всичко, което Ватиканът е използвал някога. Сега може да се направи сравнение. Науката може да използва модерните си фокуси, за да унищожи устоите и същността на християнската вяра. Нещо по-лошо, би могла да раздуха отново историята за Саладин и да активизира мюсюлманските групировки.

Патикос не може да допусне това да се случи. Ако американската полиция не се поддаде на политическия натиск и реши да обяви резултатите от откраднатата ДНК, не бива да има нищо, с което те да могат да бъдат сравнени. Най-довереният съветник и най-стар приятел на папата влиза в спалнята на Светия отец. В стаята е прохладно и ухае на лавандула. Той се приближава до голямото легло, в което спи божественият представител на Господ на земята. На по-малко от педя встрани има малко инкрустирано със сребро ковчеже, съдържащо парче дърво, върху което е попаднала най-скъпоценната капка кръв на този свят.

Христовата кръв. Парчето е взето от Животворния кръст. Съхранявано и отбранявано от рицарите на вярата, преди завоевателят Саладин да плени Кръста в битката при Хатин.

Сърцето на Патикос тупти толкова ускорено и силно, че той се опасява да не припадне, преди да се измъкне от спалнята. Всяка крачка на отдалечаване от леглото на папата му отнема цяла вечност. Всеки преодолян метър му причинява нетърпима болка. Така ли се е чувствал Юда в часа на предателството? Когато се добира до своята стая, очите му са пълни със сълзи. Заключва вратата и поглежда през прозореца над Вечния град. Скоро ще се зазори. Църковните камбани ще огласят със звъна си утрото и вярващите ще излязат за сутрешна молитва.

Патикос няма да е сред тях.

В камината гори огън. Колко часове е седял пред нея, разсъждавал е за живота и вярата си, втренчен в пламъците, търсещ утеха в мимолетната им топлина. Патикос взема ръжена и разравя жарта, после с желязото отваря ковчежето. Ръката му се покрива със сажди, когато коленичи и внимателно поставя в огъня благословеното дърво.

Само секунда е достатъчна, за да пламне. Сухото дърво се разгаря с леко пращене. Сърцето на Патикос се свива. Той задържа ръцете си над огъня и оставя пламъците да изгорят кожата му. Когато ръкавите на халата му пламват, свежда глава в ярката оранжева светлина. Последните му думи, преди огънят да го погълне, са:

– Прости ми, Господи, защото съгреших.

184

БОЛНИЦАТА „СЕНЧЪРИ”, ИНГЪЛУД

От четиридесет на шейсет е вече двайсет на осемдесет. Шансът Ник да оцелее.

Лекарите съобщават на Мици лошата новина още с влизането ѝ в болницата. Има вероятност приятелят ѝ да не преживее нощта. А ако все пак оцелее, може да остане във вегетиращо състояние до края на живота си.

Двайсет на осемдесет.

Вегетиращо състояние.

Шансове за оцеляване.

Мици мисли за всичко това, докато върви по коридорите. Вече съжалява, че каза на Ейми да не идва с нея. Изпрати я вкъщи, каза ѝ да си почине, увери я, че ще се справи сама. Обаче няма да се справи. Чувства се болезнено самотна.

Автоматът в болницата произвежда най-лошата пилешка супа, която е опитвала. Но това е единственото, което е способна да преглътне. Поничките в кабинета на Картър бяха последното твърдо нещо, което сложи в уста, а оттогава ѝ се струва, че е минала цяла вечност. Тя взема пластмасовата чаша, влиза в стаята на Ник и сяда като замаяна до леглото. Полицаите умеят да чакат по-добре, отколкото обикновените хора, но на Мици никога не ѝ се е удавало. Особено когато трябва да чака някой да умре.

Тя се вглежда в бледото му лице. Навремето очите му блестяха от жажда за приключения и той беше може би най-сладкият новобранец, когото бе виждала. Винаги бе потискала естествените си чувства към него. Беше угасила пламъците на страстта, още преди да успеят да се разгорят. Винаги се бе държала строго професионално. Беше го въвела в тънкостите на занаята. Бършеше му носа. Напътстваше го в първото му разследване за убийство. Стоя до него, когато почти припадна на първата си аутопсия. Напи се заедно с него при първата му загуба в съда.

Само едно не си позволи – да се влюби в него.

Тя се навежда към пръстите му, които държи преплетени със своите, и целува ръката му. Това е най-страстната целувка, която му е давала. До момента максималното, което си е позволявала, е да го целуне леко по бузата. При тази мисъл ѝ идва едновременно да се разсмее и да заплаче. Как е могла да потиска така чувствата си? Сигурно заради Алфи.

Заради Алфи и заради близначките.

Тя беше добра съпруга и майка. Беше решила да не става една от многото жени в полицията, които започват любовна връзка с партньора си. Сега съжалява, че не го е направила. Как само съжалява! Иска ѝ се да са имали дълга, луда и страстна авантюра. Пълна с живот. Ето какво прави с теб близостта на смъртта. Кара те да искаш да живееш на пълни обороти, кара те да съжаляваш за всяка пропиляна секунда от скъпоценното ти време на земята. Мици става и издърпва салфетка от една кутия върху шкафчето до леглото. Издухва носа си и попива сълзите от очите си. Часът е единайсет. Ще остане до полунощ, може би до един; след това ще се прибере да поспи. Въпреки това си намерение, много добре знае, че на сутринта най-вероятно ще се събуди на същия този стол, със схванат врат, и пак ще има нужда от литри кафе, за да избута работния ден до края.

Майната им. Утре дори няма да отиде. Да остане тук е много по-важно от всичките им политически манипулации. Тя се оглежда за нещо, което да я разсее от монотонното пиукане на машините.

Няма нищо.

Вече е прочела всичко, което може да се чете. Дори надписите на стените – за часовете на визитациите; за това, колко е важно да си миеш ръцете; за опасността от инфекции и за всички правила против използването на мобилни телефони. Когато прочита последното, се сеща да се обади на момичетата.

Самото набиране на номера на Джейд я кара да се усмихне. Сега поне си говорят. Разривът между тях започва да изчезва, връзката им заздравява.

Внезапно силно и учестено пиукане я стряска. Отначало си мисли, че е телефонът, и почти го изпуска от изненада. После осъзнава какво е. Аларма от единия монитор. Вратата се отваря и нахълтва една сестра. С бързи крачки, както ходят полицаите и медиците, когато искат да прикрият уплахата си.

Това е краят. Знае, че е така. Чувства го.

– Какво става? – Мици се приближава до леглото на Ник. – Какъв е този шум?

– Дръпнете се, моля.

Тя усеща нечия ръка върху рамото си. Един лекар с бяла престилка внимателно я избутва настрани. Слага стетоскоп на ушите си и се навежда над тялото на Ник.

Той умира. Точно в тази минута. Полицейският инстинкт я кара да погледне часовника си – едно от първите неща, които научи в полицията, е колко важно е да регистрираш времето, когато се случват нещата. Момента, в който всичко се променя. Скъпоценната секунда, в която животът се превръща в смърт. В стаята влизат още хора с бели престилки. Мици се оттегля до стената, встрани от епицентъра на действието, като изхвърлена от центробежна сила.

През хаоса от тела и гората от ръце над леглото тя вижда как тялото на Ник се разтърсва.

Предсмъртни спазми.

Краката му рязко потреперват. Правят му електрошок. Последен опит да съживят умореното му сърце.

Тя се чувства объркана така, както гледа отстрани. Отчаяна като съпруга или сестра. Не като полицай, не като колега. Лекарите и сестрите говорят на неразбираемия си език. Мици стои като на тръни. Чака да се дръпнат и да ѝ съобщят новината.

Лошата новина.

Прибират електродите на електрошоковия апарат и се вглеждат мониторите. Нещо задвижва краката на Мици и тя отново влиза в ролята на полицай. Приближава се до леглото и намира пролука. Ако Ник умира, няма да е без докосване от приятелска ръка, от човек, който го обича.

Един лекар гледа монитора. Тялото на Ник отново се размърдва. Мици хваща ръката му. Стиска я. Опитва се да бъде силна.

Той се закашля.

– Стабилен – извиква една сестра. – Пулс – нормален.

Той пак кашля. Отваря очи.

Тя се втренчва в него. Преди да умре, човек често си поема последна глътка въздух. Тялото, напомпано с всякакви медикаменти и разтвори, разтърсено от електрически ток, достатъчен за захранването на Вегас, може да помръдне, но това не означава нищо.

– Ми-ци...

Бавно промълвената дума я раздира отвътре.

Медиците започват да местят тръбички и да нагласят системите. Сестрата, която влезе първа, оправя електрода на пръста му и отново проверява пулса му.

Мици стои втренчена в Ник. Ако погледне настрани, ако дори само мигне, той ще умре. Сигурна е.

Ник не успява дори да се усмихне. Гласът му е тихо, болезнено хриптене:

– Къ-де съм?

Тя вдига ръката му и пак я целува.

– Къде мислиш, че си? В проклетата корабостроителница?

Content

Сам Крайстър
ТАЙНАТА НА ТОРИНСКАТА ПЛАЩАНИЦА

ПЪРВА ЧАСТ

ВТОРА ЧАСТ

ТРЕТА ЧАСТ

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

ПЕТА ЧАСТ